Олег Говда

Кінь Перуна

«І коли часом стара бабуся, сидячи в запічку та прядучи грубу вовну, почне розповідати дрібним унукам про давню давнину, … – діти слухають тривожно… А коли скінчиться дивовижна повість, то…, зітхаючи, шепчуть:

- Ах, яка ж то красна байка!

- Так, так, – говорить бабуся, похитуючи головою, – так, так, дітоньки! Для нас то байка, а колись правда була!

- А не знати, чи вернуться ще коли такі часи, – закидає дехто старший.

- Говорять старі люди, що ще колись вернуться, але, мабуть, аж перед кінцем світа.»

(І. Я. Франко «Захар Беркут»)

Розділ  перший

Руські Карпати.  Літо року 6679[1]-го

Безшелесною тінню ангела смерті завис над полониною, виглядаючи здобич, величезний беркут. І хоч сонце, ще нестерпно палюче на рівнині, вже тільки ледь освітлювало верхівки гір, гострі очі орла чітко розрізняли кожне стебельце у високих травах. Однак не метушливі миші чи буркотливі їжаки вабили могутнього птаха. Він чигав на справжню здобич. Таку, що могла б наситити його шлунок м’ясом, а зір – барвами гарячої крові. В передчутті цієї миті зіниці беркута зблискували хижим вогнем, а горделивий клекіт так і рвався із грудей. Але надія, що здобич поруч, змушувала дотримуватися тиші. Помітивши якусь лише йому зрозумілу прикмету, птах змахнув дужими крильми і завис над віковими соснами, що з північного схилу підіймалися до самого краю полонини.

У ту ж хвилю, сторожко принюхуючись, з малинника, що відділяв ліс від квітучого плаю, вийшла молода сарна. Вона неспокійно пряла вухами. А делікатна голівка, увінчана короткими загненими ріжками, весь час поверталася навсебіч, уважно оглядаючи полонину. Оскільки тут лише колихалися соковиті трави, а вітерець, що дмухав їй у мордочку, теж не чаїв у собі небезпечних запахів, то гірська красуня облишила обережність і одним зграбним стрибком вихопилася з чагарників. Услід за нею, дещо вайлувато, зате не менш життєрадісно, вистрибнуло кількамісячне дитинча.

Сарняткові було ще далеко до материної вправності, тож воно не розрахувало своїх сил. Стрибнуло надто далеко, тендітні передні ніжки не витримали ваги його тіла. Тому, жалібно мекнувши, сарнятко запороло носиком у трави і беркицьнуло через голову. Настрашене пригодою, притьма підхопилось і кинулося до матері, голосно скаржучись на увесь світ. Та мати лише тицьнула його ніжно мордочкою в забите місце, насмішкувато пирхнула і продовжила пастися. Така зневага образила малого, якому в цю мить видавалося, що нічого гіршого з ним й не могло трапитися, тож дитинча ще раз голосно мекнуло і задерло мордочку до неба, наче скеровувало до нього свою скаргу. Однак замість чистої, прозорої блакиті воно побачило над собою розчепірені криві кігті, величезні крила і страхітливий дзьоб.

Пекучий, нестерпний біль пронизав його здивовані очі, і все потонуло в непроглядній темряві смерті…

Беркут напав так нечутно, так стрімко, що сарна, обернена хвостиком до малого, навіть нічого не збагнула. І лише почувши позад себе голосний шурхіт крил  птаха, що злітає зробила спершу відчайдушний стрибок, рятуючись од ймовірної небезпеки, й аж тоді озирнулася. Але побачила тільки невиразну тінь, що віддалялася на сонце, – воно саме закочувалося за вершину сусідньої гори. Сарна стривожено мекнула, метнулася туди, де шовкові трави все ще пахли її дитинчам, але, вловиши ніздрями запах свіжої крові, стрімголов зірвалася з місця й щезла у хащах. І лише тріск сухого хмизу виказував, куди мчала охоплена розпачем та жахом осиротіла мати.

*  *  *

Люди  завше мріяли про крила. Особливо в горах. Там – де очам близько, а ніженькам – ой як далеко. Здавалося б, оно вона, сусідня вершина. Добре розмахнутися, то й камінь докинув би. Насправді ж – поки доберешся хащами та буреломом, оминаючи урвища та неприступні скелі, не одна кварта поту спливе з чола та плечей. А то й вернешся – утративши надію видряпатися. Бо нема дороги людині туди, де лиш пернатих царство. От і заздрять… А чого, питається? Чи ж то вже так треба всюди пхатися? Хіба мало людям роботи у долині? Сказано ж: кожному – його! Може, так  і замислено богами, щоб не тинялися де не слід? Щоб не пхали цікавого носа у плин буття.

Але Захар Беркут ніколи не хотів погодитися з тим. Розумом знав, що ні в нього, ні в будь-кого іншого з їхньої великої родини, ба навіть з цілої громади, ніколи не виростуть крила, що людині суджено лише по землі ходити, та душа його рвалася ввись. Як і в його славетного пращура, з якого увесь рід пішов… Той теж понад усе мріяв у небо злетіти.

Густий сосновий ліс високо здіймався обабіч ледь помітної, утоптаної звіриною стежки. Далеко від найближчої людської оселі, високо в горах, дерева були особливо дикі та непривітні. Притерпівшись сяк-так до оленів та ведмедів, чи там – кабанів і вовків, ці суворі велети, здавалося, сердились на парубка. Бо так і норовили кинути йому на голову велику шишку, або ж сипонути за комір сорочки добру пригорщу сухої глиці.

На що вже звиклий до мандрівок у горах був Захар, та й він притомився. Третій день у дорозі. Якщо продирання крізь непролазні хащі та повзання по недоступних кручах можна назвати дорогою.

Але парубок був упертий і не з боязливих. Передсмертне хрипіння батька все ще лунало в його вухах, і жодна сила в світі не примусила б Захара відмовитися від того, що намислив. Нехай би до скиту, де спасався старець Актиній, відомий на всю Червону Русь умінням лікувати людей та тварин, треба було б іти удвічі важчою та небезпечнішою дорогою, то все одно парубок не завернув би назад. Більше він не стоятиме в узголів’ї вмирущого безпорадний, наче бахур… Певно, і мати збагнула це одразу, бо й словом не заперечила, коли Захар сповістив їй своє рішення: вдатися в науку до столітнього Актинія. Мо’, допомогла слава про вміння старця, що докотилася й до їх громади. А може, побачивши сухі синові очі, відчула серцем його душевний стан? Хто зна… Але вона мовчки благословила Захара і лише згодом попрохала зачекати сороковин.

Сумний краєвид – сумні й думки…

Парубок рішуче стріпнув головою, наміряючись до сутінків пройти ще хоч милю, аж несподівано побачив просто перед собою старий і замшілий, але з виду ще міцний пень. Хто примудрився саме тут зрізати вікового бука? Куди подівся велетенський стовбур? Залишалося вгадувати. Та хоч як мудруй, а пень стримів із землі посеред стежини лише за кілька кроків попереду. Наче саме на Захара й чекав. І такий зручний та затишний, що парубок одразу відчув, як притомився.

– Ох! – зітхнув голосно. – Треба  перепочити… Ноги аж гудуть. А заодно й повечеряю.

Усівся на пеньку, а коли примірився розв’язати торбинку з припасами, що мати зібрала, дивиться – перед ним стоїть дідок. Сам сухенький, зморщений, а бородище аж до колін. Здивувався Захар, та виду не подає.

–  Доброго здоров’я!  –  привітався, а сам думає: « От пощастило, що я сьогодні ще нічого не їв, адже голодного лукавий не може збити зі шляху».

А той, ні драстуйте, ні прощавайте, – хап за торбину. Чисто грабіжник. Та як зойкне… Назад відскочив і на пальці дме.

– Хитрий, – буркнув.

А Захар мало не розреготався. Виходить, що таки не даремно обстругав липову гілочку та й у торбинку вклав.

– Хитрий, – ще раз воркнув лісовик. – І віхті, либонь, у постолах обернув? –  поцікавився.

– Мати веліли, – погодився Захар.

– Розумні стали, –  похитав невдоволено кошлатою головою. – Не те, що колись… Ех, – махнув рукою. – Було, закричиш, зарегочеш… Нявкнеш! І чоловік уже аж сивий зі страху… А тепер? Сидить переді мною пуцьвірінок і мало що в очі не плює… Та постривай! – гукнув сердито. – Ти ще не все бачив! Розтопчу!!!

І вмить дідок став набухати, рости. Ось він уже одного зросту з парубком. Ось –  ще більший. І Захар, щоб дивитися йому в обличчя, мусить задирати голову. Минуло ще трохи часу, а як парубок завеликі були уже лише величезні чоботи і кінець зеленої бороди.

– Ну, як? – задудніло десь на горі, понад лісом. – Страшно?!

– Еге, – мусив визнати Захар, що й справді трохи розгубився.

– Що ти там пищиш?! Голосніше відповідай!

– Страшно!

– Ото ж бо! – прогув задоволено лісовик, і чоботи почали зменшуватися. А ще за якийсь час поруч знову стояв маленький кумедний дідусь.

– Людям такого ніколи не втнути, – промовив пихато.

– Правда, – погодився Захар, – чудеса нам рідко вдаються.

– Рі-і-дко, –  пирхнув лісовик. – Що ти там мелеш? Які такі чудеса ви можете робити? Х-хе… Похвалися… Мо’, посміємося разом? А я за те тобі стежку не плутатиму. Одразу на скит виведу. Згода?

Те, що нечисть знає, куди він зібрався, здивувало парубка, але він і на цей раз  виду не подав.

– Добре, – відказав  і вийняв з кишені кілька пшеничних зерен. – Знаєш, що це? – показав лісовикові.

Дідок пригледівся, на зуб спробував, пожував трохи.

– Теж мені загадка. Насіння… Але в моєму лісі таке не росте. Хіба польовика запитати? Або спробувати проростити? Га? – він запитально глянув на парубка. – Чи сам скажеш?

– І скажу, і покажу, – посміхнувся хитро той. Пошукав трохи в торбі та й витягнув із неї рум’яну  паляницю. – Ось дивися, дідусю, що з такої зернини виростає. І можу закластися, що ти такої не вичаруєш.

Лісовик узяв до рук паляницю, покрутив навколо, понюхав. Тоді відкусив невеличкий шматок і заходився жувати. Незчувся, як і проковтнув. Відкусив ще… Та й з’їв усю.

– Смачно, – визнав. – І як називається цей плід?

– Паляницею.

– Гм… – лісовик поскубав себе за вуса. – І ти кажеш, що у мене така не виросте?

– Думаю, що ні. Тут твоїх чарів замало буде. Тут наше, людське, вміння потрібне.

– Гм… То спробуймо, – потер долоні дідок. – Я, звісно, не польовик, але теж дещо вмію… Давай насінину.

– Ой, дідусю, – стривожився парубок, уже й не радий зі свого жарту. – Це ж чотири місяці доведеться на урожай чекати. А я не можу стільки… Мені до старця Актинія треба. Йому й так уже більше ста літ…

– Ет, – відмахнувся лісовик, – велика втіха півроку з тобою на пеньку сидіти і на паляницю чекати. Не бійся, у мене вмить виросте. Давай насінину, кажу! – вигукнув нетерпляче.

Нічого робити.  Кленучи  подумки свій надто довгий язик, парубок став порпатися у кишені свитки. На щастя, знайшов у шві ще одне зернятко.

Дідусь хутко випорпав пальцем ямку, поклав туди насінину, потім видобув десь з-за пазухи невеличку сулійку і капнув з неї, туди ж, кілька крапель. І Захар аж рота роззявив. Упрост на його очах з насінини проклюнувся пагін і став рости, рости…

Парубок тільки очима кліпав.

Часу минуло стільки, що вправний їдець навіть макітру вареників не спорожнив би, а перед ним уже гнулися до землі десять повновидих колосків. Захар зроду не доводилося таких великих бачити. Не менш як по півсотні зернин у кожному. Та й зернятка одне в одне.

– Оце так, – вихопилося в нього мимоволі. – Це ж якби так все наше поле скропити,скільки б хліба вродило? Певно, усій громаді довіку старчило б… Чим це ви, дідусю, його полили?

– Та живою водою ж, чим іще, –  відмахнувся лісовик. –  Не перешкоджай. Зараз і паляниці попруть.

– Боюся,що ні, – похитав головою Захар. – Тут і жива вода не допоможе.

– Не може бути, – стрепенувся лісовик та й шасть рукою за пазуху. Вихопив сулійку і ще раз скропив колоски. Тільки вже щедріше.

У ту ж мить зерно осипалося на землю, випустило пагінці і ну знову рости. Не минуло й хвилини, як довкола пенька вже колосилася ціла галявинка пшениці. А паляниця так і не з’явилася.

– Що таке? Чому? – бурмотів розгублено лісовик, порпаючись у пазусі. – Може, ще покропити?

– Годі, дідусю, – стримав його парубок. – Пшениця вам вдалася на славу. Я й не знав, що така буває… Та далі – скільки її не кропити – пшеницею й залишиться. І паляницею не стане.

– То зроби ти її, – сіпнув лісовик парубка за рукав. – Покажи своє вміння. Може, і справді ваші чари сильніші?

– І моєї сили замало… Я, звісно, міг би колосся зібрати, обмолотити. Навіть розмолов би якось. Але до муки ще треба яйця, молоко… Та й спекти ніде. Окрім того, до чоловічих рук, щоб хліб гарний вдався, ще жіночі доконче… І робиться усе не так швидко, як оповідається. Аби зі свіжозмолоченої пшениці паляниць напекти – двом робітникам треба день згаяти. Звісно, якщо зерно в торбі, а опара на печі.

Дідок слухав і за кожним словом усе з більшою повагою поглядав на парубкову торбу. А коли Захар замовк, проказав непевно:

– А у тебе знайдеться ще?

– Хто ж у дорогу з одною паляницею пускається? Звісно є…

– Даси кусень? – уже зовсім лагідно промовив лісовик і запопадливо приступив ближче. – Смачна…

– Дам, чого ж не дати…

Він витяг одну з трьох, що ще залишилися, паляниць. Розламав її навпіл. Та й простягнув більший шмат лісовикові.

– І я з вами підкріплюся… Думаю, до паляниці й шматок вудженого м’яса знайдеться. Та й цибулину мати клали… От лишень з водою сутужно, я нещодавно усю допив, а на джерельце ще не натрапив.

– Не турбуйся, –  аж засяяв лісовик, радий, що і його вміння на щось придасться . – Діставай з торби наїдки, а напої мої будуть. Оно дивися, – він вказав пальцем позад парубка. І хоч ще хвилю тому Захар міг би заприсягтися, що за плечима в нього росте стара порепана сосна, тепер там височіла розлога береза. А між вузлуватим корінням у неї примостилася гарненька діжечка, майже повна запашного соку. Він дзвінко скапував туди з дірочки в білому стовбурі. Ще й берестяний ківш висів неподалік, на обламаній гілці.

Дивина та й годі. Але парубок уже трохи звикся, пам’ятав, з ким до трапези сідає. На те й лісовик, аби кожне дерево йому корилося.

Не чинячись, зачерпнув з діжки повен ківшик, випив з насолодою, ще й крякнув од задоволення. Тоді зачерпнув удруге і перед дідусем поставив. Лісовик промовчав, та видно було, що до душі (якщо можна так про нечисть) йому гречність парубка.

Поїли. Лісовик ще й крихти згорнув на долоню і до рота всипав. Потім погладив себе по черевці та й каже:

– Ну, загадуй бажання… Та хутчіш, бо мене на сон хилить.

– Ов-ва, – здивувався Захар. – Яке ще бажання, дідусю?

– Твоє, – засміявся лісовик. – Найзаповітніше! Треба ж за гостину віддячити…

– От іще, – відмахнувся Захар. – Хіба ж я задля подяки пригощав?

– Знаю, знаю, що ні, – заспокоїв його дідок. – Тут інше… Ти віхті в постолах обернув?

– Так мати…

– Обернув, – провадив далі дідок, невідомо нащо намотуючи собі на руку бороду. – Прутик липовий зі шкіри обдер і в торбу поклав. А паляницею зі мною поділився. Чому?

– Хіба ж можна інакше? – здивувався парубок. – Хіба ж сита людина руку простягатиме. Змалку так вчать.

– Тільки я не лю-ди-на! – аж розсердився лісовик і тупнув ногою! – Я – нечисть! Як ви кажете… Тому й запитую тепер: чому?

– Та що «чому»? – аж розгубився Захар. – Не збагну я твоїх питань, дідусю. Ось, краще, ще соку нап’юся,бо аж у роті пересохло… – І потягнувся ковшем до діжки. А та, раз –  і пропала. Береза стоїть, сік капає, а діжечка щезла. Та й краплини соку в півметрі від землі теж пропадають…

– Потім нап’єшся, – бурчить дідок за плечима. – Питаю: чому від лісової нечисті, себто від мене, охороняєшся ретельно і вміло, а їжею ділишся?

– Та кажу ж, – знову почав своєї парубок, – Мати перед дорогою наказали…

– Дати лісовикові при зустрічі паляницю? – здивувався щиро дідок, аж борордою зеленою затрусив.

– Ні, – мусив визнати його слушність Захар. – Про хліб мати нічого не казали. Але я думав…

– Нарешті, – полегшено зітхнув лісовик. – От ми й дійшли суті. За те, що матір слухав – манівцями не блукатимеш. А за те, що лісовиком не погордував, з нечистю за трапезу сів, власного добра не пошкодував – бажання твоє сповню. Кажи: чого найдужче хочеш?

– Літати! – одразу, без намислу палко відказав хлопець. – Бодай раз орлом у небо злетіти!

– Тьху! – сплюнув лісовик. – Зі слиньком поведешся – дурниць наслухаєшся… Інший би грошей просив, каміння самоцвітного. А цей… тьху! Вважай, що я не чув нічого і  проси вдруге. Але на цей раз краще подумай! Третього шансу не подарую навіть такому телепневі.

– Ну, – посумнішав Захар, – коли не можна літати, то хотів би я вміти людей од хвороб різних вирятовувати… – протягнув непевно.

– От тобі й маєш! – аж сплеснув спересердя в долоні дідок. –  Ти йому – стрижене, він тобі – голене! Вже й надоумлював, а він далі своєї править. Чи ти й справді дурненький? Чому грошей не хочеш? Я ж багато можу дати. Глянь-но…

Парубок повернувся в той бік, куди показував лісовик, і земля наче розступилася перед його поглядом. І побачив у сухій ямі два величезні шкіряні лантухи, повні золотих монет і самоцвітів.

– Хіба лікувати людей – аж така дурість? – одвернувся від багатства байдуже. – Смерті дорогу заступати – тут уміння потрібне… За тим і йду до Актинія. Батькові моєму ще й п’ятдесяти не було, а якби я вмів… – парубок зітхнув. – Та й що  з тими грішми робитиму? – додав трохи згодом. – Одежа на мені справна. Голодним у громаді ніхто не буває, аби лиш не лінувався, бо такого геть проженуть. А з багатством – одна морока. Рано чи пізно довідається про скарб князь чи хто з бояр, от тоді й посопеш, як з дружиною прискаче… Ні, без грошей краще. Спокійніше… – мовив становчо і серйозно.

– Оно там знову діжа стоїть. Краще пий сік, аніж мудрагельствуй… Ще й баклагу націди – знадобиться, – обірвав парубка лісовик. – І коли ти вже такий дурень, то йди здоров. Нехай усе сповниться згідно з бажанням твоїм…

Захар слухняно обернувся до діжки, напився вволю гіркувато-солодкого трунку, набрав у баклагу, як веліли, а коли хотів ще щось запитати, то лісовика й слід пропав. Лише на пеньку, поруч із тим місцем де він сидів, лежить орлине перо. Покрутив парубок його в пальцях, обдивився з усіх боків, але так нічого й не второпав. Звичайна пір’їна…

– От лихо мені з тими загадками, ох-хо-хо… – зітхнув скрушно.

Зітхнув, а перед ним знову дідок з’явився. Позіхає невдоволено та очі кулачками тре.

– І чого тобі ще? Тільки-но задрімав! Ніякого спочинку. Наче не в хащах лісових живу, а на битому шляху.

– Не сердься, дідусю, – зрадів його появі Захар. – Але задав ти загадку не  для мого розуму. Пір’їну залишив, а що робити з нею не сказав.

– Сказав би я тобі, що з нею зробити… – буркнув заспаний лісовик. – Але як даси ще шмат паляниці, то нехай: розтлумачу що до чого.

– Дам.

При цьому Захар видобув з торби найменшу паляницю й кусень бринзи.

– Оця вам, а більшу собі залишу. Йти ще далеченько, але переб’юся якось.

– Далеко, близько… Кому те відомо? – пробурмотів собі під ніс лісовик, а вголос насмішкувато мовив. – Чи доводилося тобі бачити колись, як птахи літають?

Захар лиш кивнув не ображаючись. Старі люди полюбляють собі часом покепкувати з молодих.

– Ну, то й ти так роби. Візьмеш по пір’їні в руки і махай, наче крильми. А розтулиш пальці – знову на людину обернешся. Збагнув?

Парубок аж загикуватися став.

– То я лі-лі-та-татиму? Справді?

– Та літай, що з тобою вдієш…

– Але ж пір’їна лише одна? Як же ж?

– Запасися терпінням. На все свій час.

– А здоров’я…

– Я ж кажу, а ти не чуєш, – тупнув ногою той. – Взяв би гроші, то й мороки б не було. А так – одні лише запитання… Ну, все – набрид! Сказано тобі: йди? От і чимчикуй… Зі своєї стежини однаково не звернеш, а що судилося – знайдеш і впізнаєш.

При цім слові лісовик ступнув у пень, наче у воду, і зник разом з ним. А слідом пропали і береза з діжкою. Непроглядні лісові хащі розступилися, і перед Захаром відкрилася простора галявина. І видно з неї було стрімкі схили і гострі вершини похмурих Горган.

* * *

Усе ще розмірковуючи над дивною пригодою, Захар вибрався на галявину і завмер. Просто на нього, повільно краючи могутніми крилами повітря, летів великий беркут. У пазурах тримав здобич.

В одну мить парубок вправно наклав на лук гостру, опірену сірим гусячим пером стрілу і вимірив…

Малі птахи падають каменем, але то малі. Беркут лиш розпластав крила на середині змаху і повільно спустився на схил, неподалік від Захара. Так і не випустивши з пазурів сарнятко.

– О-го-го-го! – вигукнув радісно парубок і стрімголов кинувся до своєї здобичі.   –  Ге-гей!

Утіха його була зрозумілою, бо не кожен мисливець міг похвалитится намистом з орлиних кігтів. Могутній птах літав високо, а нападав блискавично. Окрім того, улюбленою здобиччю беркутів були такі кумедні ягнята...

Орел був ще живий, але вже конав. Стріла прохромила йому накрізь груди і стриміла зі спини, ближче до середини тулуба.

Захар нахилився над птахом і спробував вивільнити з його пазурів ще теплу тушку. Та криві кігті сиділи міцно і глибоко.

– Ач, як учепився, – розсердився парубок і шарпонув сильніше.

Ця шамотанина, певно, роздмухала в птахові вже посірілі жаринки життя, бо на юнака глянуло сповнене болю та докору око. І погляд був майже людський, – Захар аж сахнувся й зніяковіло промовив:

– Тобі, значить, можна… А тебе – зась? Вибачай… Носив вовк овець, понесли і вовка.

Але беркут не хотів примиритися зі своєю лихою долею. Він стрепенувся, спробував змахнути вже безсилими крильми, заклекотів, скоріше жалібно, ніж грізно, і здох. Аж тепер випустивши з пазурів здобич.

І тут Захар аж по лобі себе луснув!

Он воно що! Він вполював орла, щойно вийшовши з лісу. А що казав на прощання лісовик? Що другу пір’їну він знайде, коли настане час… То, може, вже? І та, друга, пір’їна – в одному із крил мертвого птаха?! Досить лише відшукати її – і він зможе літати?!

Від таких думок Захар наче очманів. Він хутко видобув із-за пазухи подарунок лісовика і заходився приміряти його до орлиного крила. А знайшовши нібито подібну, в ту ж мить вискубував її, затискав у руці і намагався піднятись у повітря… Але ні з першої, ні з другої, ба, навіть з десятої спроби нічого не виходило. Захар далі залишався самим собою.

І – раптом…

Він уже й не зміг би пригадати, укотре силкувався злетіти, коли збагнув, що якесь дивне відчуття огортає його. Світ наче змінюється…  Робиться дивним, більшим, чіткішим. Очам парубка відкривається така далечінь, що й уявити годі. А тіло стає легким і водночас сильним, чутливим до кожного поруху його дужих крил… Крил?!

Парубок так здивувався і злякався, що мимоволі розтиснув пальці, – і одразу ж знову був людиною.

– Матінко рідна, – вишепотів розгублено. – Це ж я мало що на птаха не перекинувся!… Оце так-так! Не здурив дідусь… – І тоді вигукнув на повні груди: – Е-ге-ге-гей! Людоньки!!  Я літатиму!

Захар нахилився, щоб підняти з трави чарівні пір’їни, що випали з розтулених пальців, і несподівано вздрів перед собою розпростерту долілиць нагу жінку… З її спини стриміла його власна стріла. Та самісінька, якою він щойно підбив беркута!

Усіх цих вражень виявилося занадто багато. Несподівана слабість огорнула юнака, ноги підкосилися, і він мимоволі опустився на коліна.

– Захар, у свої двадцять літ, був не з полохливого десятка. Довелося йому раз і з ведмедем сам на сам зустрітися. Бачив він і чабанів, розтерзаних вовчими іклами. І тих, хто не зміг утриматися на високій кручі. Якось допомагав дорослим чоловікам виймати з води цілу родину односельців, що втонули в бурхливих водах весняної повені. Коли Захарові було лише дванадцять, покійний батько врятував його від рисі. Зарубав ту барткою просто на синових плечах. При згадці про той випадок, парубок  мимохіть торкнувся долонею кількох горбочків, що залишилися на потилиці від зубів звіра. Врятувала його тоді лише батькова вправність і щаслива зоря, під якою мав народитися. Але зараз перед Захаром лежала не звірина, а людина. Яку він убив! Рана ж бо виразно вказувала, що стріла прохромила серце.

– Пити… – ледь чутно прошелестіло поруч.

Виявилося, що за той час, поки Захар намагався втамувати в собі нудоту, яка підкочувалася до горла, жінка перевернулася навзнак і тепер очікувально дивилася на парубка.Стрівшись із нею очима, він знову відчув у погляді біль, докір і ще щось, схоже на … насмішку.

– Пити… – жінка повторила своє прохання виразніше, і парубок поквапився піднести до її перешерхлих уст шийку баклаги. Водночас намагався не бачити древка стріли, що все ще стриміла з лівої півкулі грудей, похитуючись у такт подихові.

Жінка напилася й важко перекотилася на правий бік.

– Вийми, – попрохала тихо. Видно було, що всі слова і рухи даються їй з великими труднощами, і вона от-от зімліє.

Тремтячою рукою Захар обламав наконечник і спинився. Він міг би заприсягтися, що стріла перейшла крізь серце. То як її витягати? А про таку дрібницю, як те, що ця жінка ще донедавна була орлицею, намагався й не згадувати.

– Тягни, – прошепотіла знову. Але цього разу бриніла в її голосі така владність, що не підкоритися наказові було неможливо.

Юнак й незчувся, як узявся обіруч за деревко, заплющив очі й сіпнув на себе.

Стріла вийшла напрочуд легко. Так, наче  не в людському тілі стриміла, а в піску. Від надмірного зусилля він аж заточився й ледве втримався на ногах.

– О-о-ох, – почувся ще тихий стогін. І все. Цілковита тиша... Навіть віддиху не чутно.

Захар ще якусь мить постояв непорушно, не сміючи звести очі, бо наперед знав, що побачить бездиханне тіло, залите кров’ю, і тугу шкарлатну цівку, що чимраз слабше б’є з рани. Але таки примусив себе поволі підвести голову і зі здивуванням побачив, що, хоч жінка й лежить непорушно і майже не дихає, – не лише тіло її чисте від крові, але й од рани навіть знаку не залишилося. Злегка засмагла шкіра пружно напиналася однаковісінько на обох грудях і ніде жодною цяточкою, жодною подряпинкою не відрізняла одну від другої.

Лісовики, відьми, перекидні, русалки та мавки… Легенди та казки…

Звісно, Захар, якого мати не раз залишала малим удома під пильним наглядом домовика Кузьми, не міг сумніватися в існуванні старшого народу. Але ж їх уже залишилося так мало, що люди потроху стали забувати про них. А йому поталанило зустрітися відразу з двома! І то протягом кількох годин. Певно, цього було б досить для нервів і досвідченішого чоловіка. Що перед ним перекидень, Захар не сумнівався. Хто ж іще, на милість Божу, зміг би вижити зі стрілою в серці? І несподівано відчув полегшення. Був же певен, що вбив людину! А виявилося – і не людину, і не вбив…

Тим часом одужання йшло своїм трибом. Рум’янець уже повернувся на обличчя жінки. До речі, прекрасне і молоде. В усякому разі Захар міг би заприсягтися, що досі гарнішого не бачив. І хоч парубок начебто ще й не мав дуже з чим порівнювати, він точно відчув, що жінка ця найпрекрасніша в цілому світі.

Наче від дотику його погляду, вона розплющила очі й мило усміхнулася.

– Злякався?

– Та... – непевно протягнув Захар. – Було трохи… Спершу. Поки не збагнув, що ти.., – він зам’явся.

Вона розсміялася, наче зашелестіла весняна діброва під сліпим дощем, і потягнулася звабно:

– ...не людина? Що – геть несхожа?

Захарові бухнула кров до обличчя, і він відвів очі вбік. А щоб приховати ніяковість, поцікавився:

– Ти перекидень?

– Ні, – жінка знову засміялася. – Ні, легіню, я не перекидень. Я – Морена. Або Церера, Геката... У мене багато імен. Але я волію перше… А тебе як величати?

– Захаром, – відказав той. А сам аж памороззю зсередини вкрився. Морена! Давня Володарка Часу і Долі! Богиня, могутнішою за яку були хіба що Перун та Велес… Хоча й вони, мабуть, остеріглися б ставати їй поперек дороги. Ім’я Морени у їхній громаді якщо й вимовляли, то лише пошепки і з острахом. Та й як не остерігатися тої, в чиїх руках сукалася нитка людської долі. А може, сукається й далі? Хіба про богів можна знати щось напевно? Це ж саме од її очей ховали жінки наніч своє прядиво і кужелі, аби не опряла потай і не накликала Біди, не наслала за недбалість і неохайність на оселю хвороби та злидні…

– Захар, – протягнула богиня, наче пробуючи ім’я на смак. – Гм… А скажи, хлопче, чого це тобі заманулося мене підстрелити?

Той аж схлипнув. Стрілець, щоб тебе… Цілив у птицю, а втрапив у молодицю. Тепер начувайся! Тебе б прохромити  накрізь, вибачив би? Ото ж бо… Спробуй розтлумач тепер богині, що не до неї мірив. І те, що вона безсмертна, справи не міняє. Однаково боляче… Сам же бачив, як корчилася. Захар зітхнув ще раз. Мовчанка затягувалася, а то було не вельми гречно та й не надто безпечно. Коли боги запитують, краще поспішити з відповіддю.

– Бо я хочу літати…

– Літати? – здивовано перепитала богиня. – А до чого тут одне з другим?

Морена все ще продовжувала лежати навзнак, і її струнке тіло так і притягувало погляд парубка. І щоб не видатися ще більшим дурнем або нахабою (знати б, що жінці, чи то пак, богині видається більшим нахабством: коли витріщуються на її розкішне тіло, чи – коли вперто відводять погляд?) та не стовбичити поряд без руху, Захар заходився білувати її здобич.

Що й казати, сьогоднішній день видався не найлегшим у житті парубка. Спершу лісовик бавився з ним у відгадки. Потім підстрелений птах виявився богинею. Дякувати, що хоч вона, здається, сприймає цю пригоду з гумором. Захар крадькома кинув погляд на чарівні принади, насупив брови і засопів. Йому й раніше доводилося мати справу з дівчатами, але всі вони були свої, знані змалку і через те не чаїли в собі тієї п’янкої таїни, що знуртовує кров. Та й вродою, чого лукавити, значно поступалися Морені. Не такому, як він, задивлятися на богиню! Он вона навіть не приховує своєї наготи… Ще б пак! Хіба він сам соромився б якоїсь звірини? А чим простий смертний кращий для богині? Хоча – парубок аж захолов од власного нахабства – може, вона навмисно демонструє йому свою красу? Тоді, виходить, він – їй не байдужий?! І Захар знову злодійкувато глипнув на Морену.

Але думки думками, а богиня хотіла чути відповідь. І рад не рад, знімаючи шкіру з сарнятка  та розпалюючи багаття, парубок слово по слові переповів Морені свої сьогоднішні пригоди.

– І де ж ті пір’їни? – поцікавилася богиня, що з кожною хвилиною виразно почувала себе дедалі краще.

Захар зойкнув і луснув себе по чолі. Уздрівши замість птаха поранену жінку, він так розгубився, що геть забув про все і тепер нізащо не відрізнив би свої пір’їни  від десятка інших, що їхлегкий вітер ворушив у траві.

– Загубив?

Захар мовчки підняв з землі жмут пір’я. І така зажура, такий розпач  вимальовувалися на його обличчі, що Морена утрималася від жартів, а потім цмокнула язиком і дмухнула наперед себе. Парубок стрепенувся, не знаючи, до чого йдеться, але одразу аж розцвів. Бо тепер уже тримав у руці лише дві пір’їни, і заприсягнув би, що саме ті. Парубок так міцно стиснув їх у руці, що аж побіліли кісточки на пальцях. Це було б надто жорстоко – отримати надію на сповнення мрії й одразу позбутися всього.

– Дякую, – ледь виговорив неслухняними устами.

– Бережи краще… Вдруге може не пощастити.

Захар подякував ще раз і заходився біля вогню. Дарма, що не минуло й години, як він перекусив з лісовиком. Од пережитого в парубка прокинувся просто вовчий апетит. І він з нетерпінням очікував, коли підсмажуться перші шматки м’яса.

Видно, сили ще більше повернулися до Морени, бо вона, хоч і продовжувала лежати непорушно, все ж пригадала, що цілком нага і вичарувала собі легкі шовкові шати, – вони оповили її від щиколоток аж до підборіддя. На ногах невідомо звідки з’явилися чудесні туфельки з блакитної парчі, гаптовані золотими нитками. А довге чорне волосся невидимий перукар зібрав під сяйливу від самоцвітів ажурну діадему. Аби не лежати на землі, вона підстелила під себе пухнастого, незвичної роботи, барвистого килима. Правда, її одежа мала цікаву властивість… Якщо дивитися на неї впрост, то видавалася вона щільнішою за нічний морок. Зате… О! Зате якщо зиркнути крадькома, самим лише кутиком ока, то виявлялося, що її прозорість не лише нічого не приховує, а навіть підкреслює, відтінює усе привабливе для чоловічого зору. І парубок зиркав… Ризикуючи залишитися косооким на решту життя.

Невідомо скільки років (чи століть) було богині, та яке це мало значення, якщо очі підказували Захарові, що перед ним розпростерлася найвище двадцятип’ятилітня красуня. Блискуче, як вороняче пір’я, волосся. Тонкі брови. Гострий і трішки кирпатий носик. Карі очі. Ледь припухлі вишневі уста. Тонка висока шия. Повні, але не надто великі, пружні перса. А стан такий тендітний, що легко вмістився б у двох його долонях…

– Здається, щось пригоріло? – мовила насмішкувато Морена. – А я вже зголодніла.

Захар сіпнув головою вбік і закляв спересердя.

Поки він милувався жіночими звабами, кілька шматків м’яса впали просто у вогонь і вже майже згоріли. Решта теж поволі наближалася до тієї небезпечної межі, за якою закінчується їжа і починається обвуглене щось. Парубок поквапливо зняв з вогню прутики з м’ясом і нерішуче завмер. Коли б йому випадало їсти з кимось зі своїх, то поклав би страву просто на траву. Але ж тут…

Морена, очевидно, зрозуміла його вагання, бо знову клацнула пальцями, і перед нею опинилася велика срібна таця і два золоті келихи, повні якогось пахучого трунку. А в наступну мить, прутики вихопилися з рук парубка і ковзнули на тацю. Туди ж перебралися з Захарової торби і паляниця з початою цибулиною та шмат бринзи.

– Я занадто багато витратила сил на воскресіння, аби вичаровувати ще щось їстівне, – промовила богиня. – Думаю, на сьогодні нам стане й того, що є… – не договоривши, вона рішуче вп’ялася зубами у шмат м’яса. – Приєднуйся, – промурмотіла  за мить з повним ротом, беручи другою рукою паляницю, – якщо не хочеш залишитися голодним.

Їжа й справді щезала з приголомшливою швидкістю. Тож Захар не примушував просити себе двічі.

– Зазвичай, я їм дещо манірніше, – усміхнулася Морена. – Але перехід від смерті до життя такий виснажливий. Ти навіть уявити собі не можеш. Щастя, що у нас була їжа, а то б довелося  тобою закусити. – Вона весело розсміялася, бачачи, що Захар не може збагнути, жарт це чи ні. – Чув, либонь, від бабці з дідом, що злі відьми полюбляють вечеряти неслухняними хлопчиськами?

Та очманілий від побаченого і пережитого, Захар уже б і на те пристав.

Коли з наїдками закінчили, Морена взяла в руку келих і жестом запропонувала парубкові другий. Він і не думав відмовлятися. Зрештою, якщо богиня все ж надумає  помститися, то їй досить лише пальцями клацнути…

– Сік від лісовика й справді був чудовий, але м’ясо краще запивати вином. Спробуй, схоже, я вичарувала саме те, що нам зараз необхідно.

Захар слухняно ковтнув. Трунок був густий, терпкий і ледь-ледь кислуватий. Схожий на вино з підсолодженого морозом терну. І одразу ж в тілі з’явилося відчуття легкості, як у ту мить, коли він почав перетворюватися на птаха. Думки теж зробилися зовсім невагомими і барвистими, як метелики, а потім узагалі пурхнули кудись далеко-далеко…

Ніч впала на гори як завше зненацька, наче тать із засідки. Миготіли зорі. Ледь жевріли вуглинки в ще недавно жаркому багатті.

– І далеко ти мандруєш, Захаре? – ніжний голос лагідно вплітався в м’яку тишу ночі.

– У скит, – правдиво відказав той.

– У скит? – здивувалася богиня. – Такий  молодий? Невже життя вже встигло настільки розчарувати тебе? Чи така сильна віра в Єдиного?

Захар навіть не второпав, про що йдеться.

– Дві чи три сотні літ тому я нізащо не повірила б, що ця віра римських рабів зможе прижитися у вашому народі. Що ж, і богам трапляється помилитись. І от молоді, дужі легіні вже не несуть дарунків до ідолів Перуна, а збираються марнувати життя в молитвах до Єдиного…

– Молитися? – парубок нарешті збагнув, що Морена має на увазі. – Та ні… Я до старця Актинія в науку. Хочу навчитися знахарству. Щоб людей од хвороб і смерті оберігати… – і затнувся на півслові, пригадавши з ким балакає.

Морена, як видалося Захарові, полегшено засміялася. А потім, по хвилині мовчання, мовила:

– Що ж, гарна мрія… Та й, схоже, ти саме той, хто може її осягнути. Не кожному смертному вдається собі на вечерю богиню підстрелити… – і вона знову дрібно розсміялася. А Захар здивовано помітив, що вторить їй на повний голос. – Про Актинія забудь. Я сама вчитиму тебе. Усьому, що зможеш збагнути… а там – подивимося… – вона знову захихотіла, а тоді посунулася трохи на килимі, даючи місце парубкові поруч з собою. – Ну ж бо, мисливцю, ходи сюди… Мені холодно. І щоб ти знав на майбутнє, – промурмотіла ніжно, – богам не лише молитви й упоминки бажані. Особливо богиням.

Прокинувся Захар від дошкульного холоду. Ранковий туман осів такою рясною росою, що уся його одежа, увібравши в себе водяні краплі, промокла наскрізь. Її дотик до шкіри викликав дрож в усьому тілі. Тож парубок зірвався на ноги і бігцем подався до лісу по хмиз. Поміж дерев вологи було не так багато, і невдовзі сухі гілляки весело палахкотіли в багатті, а Захар з насолодою простягав до полум’я закоцюблі руки. Заздрісно позираючи на Морену, що солодко посапувала, вкутана з головою в свою хитру одежу. Яка, схоже, ще й не промокала.

Про те, щоб спробувати тихцем утекти, не було й мови. Адже од богині однаково не сховаєшся. Та й як виглядав би він, коли б утік після цієї ночі? І хоч Захар чудово розумів, що для Морени був лиш миттєвою примхою, вроджена шляхетність не дозволяла парубкові повестися, як він вважав, по-свинськи.

Захар зігрівся. Думки сновигали в голові якоюсь безладною гурмою і, аби зайняти себе бодай чим, він вийняв із-за пазухи  чарівні пір’їни. Якийсь час вагався, але цікавість таки взяла гору. І парубок, міцно затиснувши їх у кулаки, заходився одчайдушно махати руками.

Спершу радісно відчув уже звичну легкість у тілі, силу в крилах, гостроту зору. А потім його оповив непроглядний морок! Парубок покрутив головою, покліпав повіками, аж тут із жахом зрозумів, що його всього, цілком вкутує якась тканина. Він шалено заборсався у тій ніби торбі, пускаючи в хід і гострі кігті, і міцного дзьоба. Матерія не витримала його шаленого натиску і з гучним тріском розійшлася на боки, утворивши досить широку діру. Захар миттєво вистрибнув крізь неї назовні і, аж трусячись од люті, обернувся, аби уздріти напасника, вчепитись у нього пазурами, бити і бити крильми та дзьобом, доки той не сконає. І остовпів. Перед ним безладною купою лежала його ж одежа. Перетворюючись у птаха, він не здогадався роздягнутись, от і став бранцем власної сорочки.

Огледівши себе з дзьоба до хвоста, Захар упевнився, що бодай зовні орел з нього вдався хоч куди. І останнім дурнем треба бути, аби не спробувати силу таких дужих крил. Хоч і тенькнуло щось у середині й тихесеньким жалібним голосочком заблагало: «Може, не поспішати? Краще, трохи згодом?». Та парубок відмахнувся од того скиглія, хоча для власного заспокоєння таки додав: «Я ж низесенько, понад самою землею…»

Чари лісовика слухняно підняли його в повітря.

Від неповторних вражень серце спершу завмерло в грудях, аж захололо, а тоді кинулося вистрибом наздоганяти згаяний час. Застукотіло, зацокотіло. Голова пішла обертом, і на якусь мить Захар навіть утратив відчуття, де верх, а де низ. Розчепіривши крила, наче людина, котра боїться впасти з вузької кладки, він плавно ковзав униз по схилі гори, лише в кількох метрах над землею. Трапилося б йому зараз на дорозі якесь дерево, то неодмінно засів би помежи гіллям, або й луснувся добряче чолом до стовбура. Таким незграбним та непевним був його перший лет. Але ось переляк минув, і парубок опам’ятався. Обережно ворухнув крильми – раз, другий…

Він летів! Не тямлячи себе від захоплення, Захар набрав повні легні повітря й радісно заклекотів. Він більше не був приречений усе життя човгати ногами по землі! Йому підкорилися небеса.

Парубок все дужче й дужче змахував крильми, з кожним помахом підіймаючись дедалі вище. На якусь мить йому навіть видалося, що сонце стало ближчим і гарячішим. Однак теперішні очі болючіше сприймали блиск сонячного проміння, тож він обернувся хвостом на схід і став виглядати внизу здобич.

Шматок свіжого, ще теплого, від крові, що парує, м’яса був би зараз у самий раз. Хоча, на гірший випадок, він не відмовився б і від тлустенького хом’ячка.

Призивний клекіт Захар почув швидше, ніж побачив симпатичну орлицю. Радісно відповівши їй, беркут кинувся назустріч. Але орлиця легко ухилилася від нього, зграбно перекинулася в повітрі й уже за мить опинилася на спині у Захара, притискаючи його додолу. З кожним помахом крил примушуючи знижуватися. Він був од неї значно сильнішим, масивнішим, та, очевидно, не лише в людей заведено добровільно коритися особам жіночої статі, бо й орел дав слухняно посадити себе на узліссі. І лише там запитливо заклекотів. Мовляв, що за дивацтва?

Та замість відповіді, несподівано отримав такого стусана, що беркиць покотився по траві. Дві пір’їни випали з його крил, і в ту ж мить птах обернувся на Захара.

Парубок був як заспаний, кліпав повіками і не переставав час од часу потирати кулаками очі. А перед ним, взявшись у боки, стояла люта Морена.

– Не смій більше так робити! – вигукнула сердито. – Життя обридло?!

– А що трапилося? – зніяковіло перепитав парубок, що все ще не міг прийти до тями. – Я лиш спробував перевірити дарунок лісовика.

– Дарунок… – Морена вже заспокоїлася, і на її обличчі знову з’явилася безтрепетна маска богині. – Твоє щастя, що ти ще не забувся настільки, аби розтулити долоні…

Парубок спершу запитально дивився на неї, а коли сказане дійшло свідомості, пополотнів і судомливо ковтнув слину. Власне розтерзане тіло так чітко уявилося Захарові, що він аж здригнувся.

– Одвічна людська нерозважливість, – буркнула Морена. – Всі як один мрієте стати рівними богам, а навіть власним розумом не навчитеся послуговуватись.

Захар ніяково похилив голову.

– Я не збирався довго… Лише хотів переконатися, чи зумію. А там і незчувся…

– Морена усміхнулася.

– Чи ж мати не наказувала тобі остерігатися в дорозі усілякої нежиті?

Захар промовчав.

– О люди! Спершу викликають її до життя, потім винищують упень і все ж наївно переконані, що шматок паляниці зможе настільки змилостивити серце одного з них, що він зробить подарунок без жодної потаємної думки…

– А що? – стрепенувся парубок. – Лісовик таки обдурив мене? Але ж ти сама вчора говорила…

– Те, що я казала вчора, можу і сьогодні повторити… Але! Є дві дрібниці, про які я просто не встигла, а лісовик, певно, не захотів тебе попередити. Перше, що пір’їни потрібно не лише затискати, а й ще якось забезпечити. Наприклад, приклеїти їх до долонь живицею. І друге, польоти повинні бути досить короткими і не надто частими. Адже ти вже відчув якісь бажання, що швидше пасували птахові, ніж людині. Так-от, кожне перетворення знищуватиме в тобі частинку людини і залишатиме по собі частинку орла. Тож прийде мить, коли ти, навіть випустивши з рук пір’їни, все одно залишишся птахом!

– Оце так дарунок! – вигукнув вражено Захар. – Цур мене з тими пір’їнами! Більше й не доторкнуся! Нечисть клята! А щоб йому…

– Ну, це ти кажеш знову не думаючи, – зупинила його красномовство Морена. – Не така вже й велика ціна за вміння літати. Тим більше, що ти сам цього хотів, а лісовик пропонував багатство. Тут він тебе не обманув. Але годі про це. Тепер ти попереджений і більше, маю надію, дурниць не чинитимеш. Так?

Парубок похнюплено кивнув.

– А до речі… – Морена ступнула крок уперед і легко притулилася до парубка усім тілом. – Учора ти мене вечерею пригощав, то чому б мені сьогодні не запросити тебе на сніданок? Тим більше, я пригадую, ти начебто вчитися збирався?

– А так , – погодився Захар.

– Ну, то бери свої пір’їни в руки і гайда за мною. Одежу можеш підхопити в кігті, а хочеш – тут покинь. У замку щось підберемо для тебе.

– Як? – здивувався парубок. – Ти ж щойно казала…

– Я ще багато чого скажу, – кивнула головою богиня, – а твоя справа уважно слухати і хутко робити, як велено. Інакше – ти не мій учень, і ми розстанемося просто тут!

– Згода, згода, – поквапно відказав Захар. – Я слухатимуся кожного наказу. Але ще одне запитання, якщо твоя ласка?

Морена насупила брови, тоді уявила собі, як вони мають обоє виглядати збоку: нагі, майже одного віку, скуйовджені, ще розгарячені, захекані… Ну чим не коханці? І знову захихотіла. Ні, аби тримати цього шибайголову в шорах, їй доведеться набавити собі зо два чи й три десятки літ. Правда, тоді вже не буде того, про що й зараз із приємністю згадує тіло. А вона й так уже досить постилася. Можна сказати, з того часу, як цей світ прихилив свої коліна перед Єдиним. Морена зітхнула.

– Якщо лише одне, то нехай. Запитуй.

– Ти сказала, що люди викликали до життя лісовиків. А може, ти мала на увазі усю нечисть? Як це зрозуміти? І чому так стається, що людині вдається перекидатися на птаха? А ви, боги, безсмертні в будь-якому випа…

– Хвала тобі, невігластво! – вигукнула Морена. – Лише останній неук, що не має жодного уявлення ні про структуру Всесвіту, ні про будову клітини, може запитати подібне, будучи щиро переконаним, що ось зараз я все на пальцях йому поясню. І це мало бути одним маленьким запитанням?  Краще не виводь мене з терпіння.

Але Захар дивився на неї так простодушно і віддано, що розсердитися по-справжньому Морена не змогла. Вона лише похитала головою, мовляв, ой, наберуся я ще з тобою біди, і відказала:

Що ж, значить нам тим більше час забиратися звідси і братися за навчання. Сподіваюся, безмірна цікавість допоможе тобі в цьому.

* * *

Те, що Морена гучно називала замком, ззовні виглядало звичайнісінькою горою, вершина якої була зрізана так, що перед гладкою прямовисною стіною утворилося щось на кшталт не дуже великого майдану. А всемогутня жага життя дозволила, навіть на цій голій скелі, зачепитися розмаїтим травам, кущам і кільком кедрам.

Зі скелі на майданчик, дещо приховані деревами, визирали міцні, потемнілі од віку модринові двері, куті позеленілою міддю, і двійко широких, забраних надійними віконницями вікон.

Сонце вже виразно вказувало на полудень, коли пара величавих беркутів  опустилася на цей природний балкончик.

Морена звичним рухом перекинулася через голову і знову перетворилася на молоду чарівну жінку. І Захар вже вкотре мимохіть замилувався нею. Тіло богині було наче висічене з найдорожчого рожевого карарського мармуру.

Що ж, не покрививши душею, парубок міг сміло вважати, що досі йому неймовірно таланило. Бо пригоди його можна було порівняти лише з  безконечними казками, які так полюбляють розповідати онукам зимовими вечорами дідусі й бабусі. Бо й справді, хіба ж повірили б Захарові вдома, спробуй він розповісти про побачене і пережите?

Парубок так глибоко замислився, що аж стрепенувся, почувши невдоволений окрик Морени:

- Довго ще накажеш чекати, поки ти зволиш людиною стати?

Отямившись, поквапився розтулити долоні. А повернувши собі звичний вигляд, став хутко натягати штани.

- Можеш не поспішати, – озвалася посміхаючись Морена, що й досі залишалася зодягненою лише в покривало, утворене з її власного волосся. – Поки я не плесну в долоні, ми залишатимемося на самоті, наче в пущі.

- Та воно, звісно… – пробурмотів ніяковіючи парубок. – Але мені так зручніше. Звичніше.

- Розумію, – погодилася з таким поясненням богиня. – Тоді і я, як ти.

Вона клацнула пальцями і виявилася зодягненою у вишиту золотими та срібними нитками, найтоншого полотна сорочку, що закінчувалася ледь нижче стегон. Стягнену в поясі ремінцем з гадючої шкіри. Волосся акуратно сплелося в товстелезну косу і прикрасилося віночком з живих троянд. А на високих грудях переливалися всіма барвами три разки намиста зі смарагдів, рубінів, хризолітів, халцедонів та сапфірів. А нижче… Захар ледь стримав сміх. Стрункі ноги Морени повивали безрозмірні, зшиті, певно, з десятка ліктів прозорого мусліну, шаровари. А делікатні ступні утопали в м’яких капцях з задертими догори дзьобами, які ще до того ж прикрашали кришталеві бубонці.

- Що таке? – здивувалася, щось відчувши, Морена, яка з видимим задоволенням оглядала свої шати. – Хіба ваші молодиці не так зодягаються? Ага, – збагнула, дійшовши до капців, – тут й справді щось не те. – Вона пробурмотіла пошепки кілька незрозумілих слів і вдруге клацнула пальцями. В ту ж мить на ногах у неї з’явилися чудесні сап’янові чобітки, зеленого кольору, а замість шароварів, звабні стегна богині оповила розшита мальвами оксамитова плахта.

Помітивши вираз захоплення на обличчі юнака, Морена вдоволено усміхнулася.

- Ну, якщо ми вже причепурилися то ласкаво прошу до моєї оселі,  –  І легко плеснула у долоньки.

Захар й оком не кліпнув, як біля дверей не знати й звідки, наче з-під землі появилися два гноми. Зростом завбільшки з лісовика, лиш значно кремезніші, і бороди мали не зелені, а вогнено-руді. Гречно вклонилися Морені й широко розчинили обидві стулки дверей.

Навколо богині одразу аж зароїлося від повітруль. Чарівні, зодягнені у різнобарвні, напівпрозорі шати, вони зі сміхом і щебетом оточили її, наче люблячі діти ніжну матір. Двійко з них, в одежах золотистого кольору, поштиво підхопили Морену під руки, решта ж у цей час посипала стежку перед нею пелюстками квітів. А з дверей замку вже долинала весела коломийка.

Давно переставши будь-чому дивуватися, Захар впевнено посунув слідом. Повітрулі кружляли і навколо нього, але не торкалися. Чи то не відали ще, пощо він тут, чи одлякувала їх сувора міна на обличчі парубка. Яку він, про всяк випадок, напустив на себе. Лише гноми спробували було заступити шлях парубкові. Та позмагавшись з ним якусь мить поглядами, шанобливо розступилися.

Поминувши поріг житла Володарки Долі, Захар опинився у просторій залі, що, мабуть, правила у цьому гірському палаці за сіни. І хоч віконниці й надалі залишалися зачиненими, світла тут не бракувало. Можна навіть сказати, що світилося практично все. І велетенські дзеркала, які рясно висіли на стінах, і майстерно різьблені мармурові колони, що підтримували неосяжне гранітне склепіння зали. І сама стеля випромінювала щось лагідне і бархатисте. Світло було розсіяне скрізь і ніде. Наче в імлистий зимовий день, коли й не збагнеш, від чого саме виднося: од хмар на небі, чи од снігу на землі?

Усе те Захар підмітив ніде не затримуючись, бо Морена легким кроком перетнула сіни і підійшла до наступних дверей, які хутко розчахнули перед нею двійко інших гномів. Захар відрізнив їх лише тому, що перші були зодягнені у зелені киптарики, а ці – синього сукна. В усьому ж іншому їх сплутала б, певно, і рідна мати.

Музика стала голоснішою, хоч музикантів і далі не було видно.

Ця зала була ще багатішою, пишнішою й веселішою. І тут чекали гостей.

Оранжевий гном підтримував вогонь у каміні. Ще один – крутив над ним нанизаний на вертел добрячий шмат м’яса. Посеред зали з десяток або й більше повітруль накривали довжелезний стіл, призначений для обіду одночасно не менш як на три дюжини персон. Келихи, джбани, глеки з довжелезними шийками, тарелі й таці, що наче з повітря з’являлися на ньому – все було виготовлене зі щирого золота і майстерно розписане різноколірними емалями. Що ж до страв, то на стіл потрапило все, що будь-коли бодай доводилося бачити Захарові, й утричі більше такого, що він і назвати б не зміг. Парубок уже чекав, що ось-ось прочиняться ще якісь двері і до зали увійде натовп богів і богинь. Бо й на мить не міг припустити, що уся ця розкіш призначена лише для звичайного сніданку.

Але обабіч столу гноми поставили лише два мереживно вирізьблених крісла.

Богиня, поглядаючи на нього, лиш задоволено посміхалася. Що ж тут дивного? Усякому хочеться справити враження. І навіть тисячолітня мудрість не цурається дрібних радощів.

І саме ця усмішка дозволила парубкові трохи отямитися. Бо хоч усе навколо переконувало його, що він в гостях у богині, всміхалася вона все ж, як звикла горянка. Тож коли Морена величаво опустилася в одне з крісел, Захар, не чекаючи на запрошення, рішуче, а  од  через те незграбно, мов ведмідь, посунув до іншого.

- Сідай, сідай, – запізніло запросила його богиня, якій навіть сподобалося нахабство парубка. Адже вона збиралася протримати його біля себе не один рік. А слухняність, може, й приємна, але ж і набридає швидко. – Кажуть, що через порожній шлунок і наука не пробереться. Тож наповнім його, перш ніж розпочнемо мордувати мозок.

Воля господині – закон. Голодати Захарові особисто не доводилося, але від старших людей відав він, що то таке, і змалку до їжі ставився серйозно. Напихатися над міру не напихався, але завжди намагався покуштувати всього до смаку. Бачучи таке його ставлення до їжі, повітрулі пильно слідкували за тим, аби тарілка парубка не встигала спорожніти. А легкі вина щоб не щезали з кубків.

Морена ж лише куштувала то того, то іншого.

- Смакує? – поцікавилася за якийсь час.

- Угу, – відказав лаконічно Захар, що саме старанно пережовував шмат, дикої гуски, запеченої в якійсь чудернацькій гострій підливі. Тоді проковтнув, запив з кубка і додав: – А отець Іакинфій казав, що боги нічого не їдять.

Морена мимоволі розсміялася.

- Так, це безпрецензійна вигадка. Яхве й досі вельми вдячний за неї… Олімпійцям хоч нектар та амброзію греки дозволяли… А ти можеш собі уявити тисячолітнє життя без права на крихту їжі і краплю вина? Не дивина, що Єдиний після подібного знущання розпорошив плем’я зухвалих іюдеїв по цілому світі. Я б і не таке од люті витворила. Добре, що хоч вам нічого подібного не спало на гадку.

Захар лише очима кліпав.

- Наситився? – озвалася ще трохи згодом богиня, завваживши, що парубок уже не торкається нічого на столі.

- Так, вельми дякую.

- На здоров’я.

Морена плеснула в долоні, й музика стихла, а слуги поквапом звільнили стіл від посуду і решток трапези. Зала спорожніла.

- Зараз мені треба трохи подумати, – мовила богиня.– А ти тим часом поброди по замку. Розглянься, що й до чого. Звикай, одне слово. Такому невігласові, як ти, довгенько доведеться тут побути, доки розуму наберешся. А неуком я тебе від себе не відпущу. Аби мені потім за тебе не соромно було. – Морена усміхнулася, аби дещо згладити прикрість сказаного. – А щоб не блукав ти, – додала, – на тобі провідника. Він дещо страховидний, але ти до нього хутко звикнеш, – і богиня знову плеснула у долоні.

Добре, що вона вчасно попередила Захара, бо чудище, яке вихопилося на залу, могло перелякати кого завгодно. Мало воно зросту добрий сажень, геть усе поросле чи то волоссям, чи то мохом. А на морді серед тих зарослів ледь проглядало двоє червоних буркал. Що ж до рук і ніг, то навіть для такого здоровила вони були не менш як удвічі завеликі. Долоні – лопати, а ступні ніг й порівняти ні з чим.

- Це Той Що У Скелі Сидить, –  мовила Морена. – Але ми кличемо його Гримайлом. І ти так зви.

Захар кивнув.

- Він проведе тебе скрізь, де захочеш. А що не зуміє пояснити, я потім сама оповім. Ну, все, йдіть… – Морена зручно вмостилася у м’якому, оббитому білою замшею фотелі, на який замінилося крісло, і перестала звертати на них увагу.

Захар слухняно ступнув до найближчих дверей. А прислужники – гноми запопадливо відчинили їх перед ним. Гримайло посунув слідом. Та на порозі парубок нерішуче зупинився й кахикнув.

- Що ще? – поцікавилася богиня. – Знову якесь питання муляє?

- Не сердься … – Захар завагався, не відаючи до пуття, як має до неї звертатися. Минулого вечора вони обходилися без слів, а сьогодні він більше слухав, ніж говорив.  –  Не сердься, пані…

- Пані? – перепитала Морена. – Що ж, нехай буде. Так що ти хотів запитати?

Захар трохи наблизився, аби не кричати. Зала видавалася йому надто великою, аби говорити впівголоса.

- Ось ти вже вдруге кажеш, що люди щось створюють… Спершу йшлося про лісовика й інших. Тепер – по-твоєму виходить, що боги повинні їсти лише те, що ми дозволимо. Не розумію. Отець Іакинфій говорить, що все у світі створено Богом Єдиним. – Тут він пригадав, з ким говорить, і знітився: – Вибач, я, либонь, надто багато хочу знати… Але ти весь час стверджуєш, що геть усе – і добре, і лихе – виходить від людей. Кому ж вірити?

- А ти сам як мислиш?

- Звісно, богиня повинна бути мудрішою за якогось священика і краще розумітися на цих справах. Та й самому приємніше думати, що ти чогось та вартий у цьому світі. Але, чесно кажучи, не надто віриться.

Морена вдоволено кивнула.

– Що ж, приємно чути, що я в тобі не помилилася. А якщо скажу, що саме моє твердження істине, ти повіриш на слово?

Захар опустив голову.

Морена  зітхнула і провела рукою по обличчі, наче стираючи втому.

- Добре, нехай буде по-твоєму… Я спробую пояснити. Слухай, але нічого не перепитуй. Якщо чогось не збагнеш, то так мусить і залишитися. Повернемося до цієї розмови років через два-три. Хоч на той час, певно, ти вже про подібне не запитуватимеш, бо й сам усе збагнеш… Ваш і наш світ – це лиш відображення Ідеї, Думки, Мрії. А люди, хоч вони ще й досі про це не здогадуються, і є їх носіями. Отож усе, що навколо, викликане до життя лише тому, що люди про це думали. Мріяли чи жахалися – то вже інша розмова, але уявляли собі чітко! Ось, наприклад, візьмемо зорі… Була над вашими головами вночі темна, страшна чорна безодня. Але почав хтось міркувати, що було б добре, якби там бодай іскорки від багаття жевріли, все ж не так похмуро буде. Потім до такої ж думки ще хтось долучився, ще… От і маємо тепер небо в блискітках.

Захар не проронив і слова, але увесь його вигляд виказував, що він не може повірити у почуте. Ще б пак, якась там мрія, невідомо кого до того ж, і – зорі! Хіба ж він, Захар, мало мріє? І сповнилося хоч щось?

- Бачу, що почала надто складно. – протягнула невдоволено Морена. – Спробую спростити. От у вас родина велика?

- Тридцять чоловіків. Наш рід не найбільший у громаді, але міцний. Наші жінки здебільшого хлопчиків народжують.

- І ви всі в одній хаті мешкаєте?

- Чого б це? Ні… Вісім дворів у нас.

- А як ви відділяєтеся?

- Ну, старший одружений син, з дітьми, може захотіти перейти під власний дах.

- Себто, перш ніж братися до будівництва власної домівки, він починає про неї мріяти?

- А-то… – погодився Захар. – Часом навіть не один рік поспіль.

- А разом з ним про нову хату мріють й невістка, і діти їхні?

- Жінка, звісно, думатиме про це безугаву, – підтвердив Захар. – Бо там вона вже справжньою господинею стане. А дітлахи, певно, ні. Їм без дідуся з бабусею сумно буде.

- Але думають про хату всі. І навіть дідусь з бабусею, і сестри з братами, і ще з півсела родичів і товаришів, що потім допомагатимуть при будові. Так?

- Безумовно. – стенув плечима Захар, мовляв, це ж бо й так зрозуміло, навіщо стільки говорити.

- От, як результат усіх цих мрій і думок, і з’являється у вашому селі ще одна нова хата.

- Ага! – пирхнув Захар. – Поки ота хата сама появиться, знаєш, скільки поту від того думання доведеться пролити?

- А коли б ти, приміром, повернувся з мандрів і побачив її вже готовою? Чи не видалося б тобі, що вона наче сама виросла?

Захар замислився.

- Ну, якщо так подивитися, то звісно… Але до чого тут?… Ага… То й зорі так? – протягнув непевно. – Ми лиш не маємо змоги спостерігати, як їх будують. Так?

- Молодець! – легко плеснула долонями Морена. – Все ж я в тобі не помилилася… Правильно… Якщо не копати глибше. Думка рухає розвиток світу! Вона створює все… Все! А ви – люди, носії Розуму, в якому ці думки зароджуються. Бо лише вам властиво мріяти!

- То, виходить, – затнувся Захар, – що ми і… і…

- Чого загикуєшся? – засміялася Морена.

- Вибач, – парубок очевидно не міг примусити витиснути з себе того, що намислив.

- Та кажи вже!

- І богів?

- Е-хе-хе… – Морена похитала головою майже осудливо. – Богів ви вигадали в першу чергу! У Всесвіті треба ще пошукати таку могутню силу, як Людський Розум, і водночас, таку безпорадну. Звісно, значно простіше вигадати когось, хто буде винен за поганий урожай, ніж самому допильнувати усього. Ну, нехай… Раз вам вже так легше… Але ж навіщо весь час вигадувати щось інше? Чим ми вам не догодили, що виникла потреба в Єдиному?

В останніх словах виразно забриніла образа, і аби не виказати себе, Морена сердито тупнула ногою.

- Ти щезнеш нарешті з моїх очей, чи ні? Досить запитань! Іди, поки я не наказала випхати тебе штурханцями геть! Гримайло! Забирайтеся!

На цей раз Захар уже не став затримуватися на порозі.

Двері, як виявилося, вели в залу, залиту примарним зеленавим світлом, що спливало з чарівної кришталевої кулі, підвішеної під високим склепінням. Все тут було незвичним і дивним для людського ока…

Узявши праворуч від входу, Захар побачив величезний стіл, вирізьблений з однієї гранітної брили. Далі – тягнулися безконечні стелажі, заставлені склянками, колбами та ретортами з різноколірним вмістом, позначеними незрозумілими написами. Ліворуч од входу, навпроти стелажів стояли такі ж довжелезні старовинні засклені шафи, захаращені грубезними книгами і сувоями старовинних рукописів. Шафи впиралися в різьблений дубовий стіл, що міцно тримався долівки чотирма ніжками, причому, переднім майстер умілою рукою надав подобу журавлиних, а дві позосталі належали якомусь могутньому хижакові. На деці, оббитій червоною замшею, лежала книга. Ні, радше – Книга!!! Бо фоліант цей був таким великим, об’ємним, що аби перенести його з місця на місце знадобилися б сили двох дужих чоловіків. Щоправда, глянувши на Гримайлові граблі, Захар збагнув, що тут було кому навіть носити її за Мореною на кшталт молитовника. Вичеканений напис на обкладинці з золотої фольги, в якому кирилиця поєднувалася з арабською в’яззю, східними ієрогліфами та древніми рунами, звісно, нічого не сказав неписьменному парубкові. А перед його очима лежав Літопис життя минулого й прийдешнього, інакше сказати: Книга Долі! Звісно, що аби зазирнути у неї, простого вміння читати було б надто мало. Непосвяченому в таїнства білої та чорної магії Книга не відхилила б завіси, що суцільною, непроникною пеленою затуляє перед смертними їхнє майбутнє. Та Захар і так лиш ковзнув по ній трохи здивованим поглядом (все ж розміри фоліанту вражали) і похитав головою, мовляв: ой, ой, ой! це ж і мені, певно, доведеться усе те прочитати… А скільки ж іще в інших шафах.

Обабіч столу, на стіні, висів дивної роботи гобелен.

На червоному шовковому тлі золотий дракон розправляв крила, вигинався каблучкою й намагався схопити зубатою пащекою свого ж власного шпичастого хвоста. Гобелен, хоч і був досить великий, все ж не сягав долівки, і, прослідкувавши очима донизу, парубок побачив, що звідти проглядає край порога. Золотий дракон пильнував двері!

Захар ступнув було ближче, але в ту ж мить Гримайло становчо кахикнув, наче задуднів у бочку.

- Що? – поцікавився парубок.– Туди не вільно?

- Не вільно, – прогув той.

- Чому?

- Туди і Морена без Перуна не заходить.

- То се Перунів замок?

- Ні. Замок Морени.

- То чого ж без Перуна не вільно?

- Там кінь Перунів.

- Кінь? – здивувався Захар.

- Авжеж… Кінь.

- От би глянути, який він з себе? – загорілись очі в парубка. – Жодного разу не доводилося бачити, на яких конях боги їздять. Може, зазирнемо на хвильку? Обіцяю, я його не чіпатиму.

Аж тепер Захар зрозумів, чому чудисько так дивно прозвали. Бо воно несподівано роззявило пащу і звідти почулися звуки, схожі на ті, що лунають в горах, коли зі скелі скочується лавина. І ще трохи часу мусило минути, поки парубок збагнув, що це той так сміється.

- Ну, – перепитав, коли гуркіт трохи стих, – чого регочеш?

- Ти, гур-гур-гур… обіцяєш… гур-гур-гур… не чіпати… гур-гур-гур… Пегаса?

- А це ще хто?

- Кінь… гур-гур-гур… так зветься… Кінь Перуна.

- Невже він такий страшний?

- Страшний? – одразу ж споважнів Гримайло. – Не відаю. Я сам його ніколи не бачив. Лиш знаю, що це – Смерть! Ніхто окрім Бога Війни не може й наблизитися до нього!

- Як же тоді його годують? Чистять? Невже Перун сам свого коня доглядає?

- Не відаю… – Гримайло здвигнув плечима. – Але щиро тобі раджу, людино, якщо життя любиш, забудь про ці двері.

Якийсь час парубок вирішував: має він право чи ні зазирнути й у ті, потаємні, двері. Що двері потаємні, сумніву не виникало. Чого б вони були прикриті гобеленом, як не від сторонніх очей? Потім кивнув і відійшов геть, подумки пообіцявши собі ще повернутись, коли довідається про все тут трохи більше.

Розділ другий

Карпати.  Той же замок Морени

(два роки пізніше)

Під скляною колбою завбільшки з добре відро, весело тріщав жаркий вогонь. Тихо жебоніла льодяна вода у прозорих кришталевих трубах. Кипіло, бурлило золотисте вариво, й іскристі, чисті як сльоза краплини поволі збиралися в іншій, дещо меншій колбі.

Гримайло нетерпеливо тупцяв поруч Захара, весь час потрапляючи йому під руку. Нарешті той не витримав і гримнув на добровільного помічника.

- Або забирися геть, або стій на місці! Он, краще, вогонь пильнуй, щоб не пригасав.

- Та я що, я пильную…– вибачливо прогув той. – А довго ще?

Минуло більше двох літ з того дня, як Захар Беркут потрапив у науку до Морени. Багато що змінилося відтоді. Метикуватий сільський парубок освоїв грамоту, арихметику. Маючи до своїх послуг величезну бібліотеку замку, а учителем – богиню, Захар за такий короткий час вникнув і в ази алхімії. Що й намагався сьогодні використати для себе. Поки Морени не було в замку.

Дні йшли за днями, а Захар так і не полишив надії побачити коня Перуна. Знав, що небезпечно, але та небезпека лиш розпалювала його цікавість. Морена вперто не хотіла про нього розповідати, а коли Захар вже аж надто набридав, відказувала, що він прийшов вчитися, як людей од смерті рятувати, а не вбивати. Воно то так, але хіба ж зашкодить бодай уздріти ту смерть?

Але як то вчинити, коли Морена не дозволить нізащо, а без неї Гримайло пильнує кожного його кроку?

На користь наука пішла, і Захар таки вигадав спосіб, як позбутися невсипного сторожа.

Краплини дедалі повільніше скочувалися у приймальну колбу, що вже більш як наполовину була заповнена абсолютно безбарвною рідиною.

- Певно, досить, – мовив наче до самого себе Захар і задоволено відмітив, як радісно заблищали очі чудиська. – Будемо знімати пробу.

Він неквапом погасив вогонь. Вивільнив із затискача шийку колби. Зняв холодильник. Подачу води тим часом перекрив Гримайло. Обережно понюхав. Запах був ледь уловимий…

- Начебто, усе гаразд…

Сколихнув рідину в колбі й залишився задоволений. Її було більш як гарнець. Може, старчило б і на три кварти. Обережно перелив усе до краплі в заздалегідь підготовлений мідний глек і переніс на стіл.

Гримайло тим часом приніс із кухні дзбан холодного узвару, шмат сала, кілька паляниць і полумисок квашеної  капусти.

Захар вийняв із шухляди делікатний кришталевий келішок і масивний, на півпляшки, золотий кубок. Налив в обидва по вінця і присунув менший собі. Гримайло ж одразу  схопив другого.

- Ну, – мовив Захар, – будьмо!

Гримайло крякнув і вилив самогон з кубка собі до рота. Захар лиш пригубив, та й то мусив похапцем запити узваром. Парубкові видалося, що до вуст його потрапив живий вогонь. А Той Що У Скелі Сидить лиш кудлатою головою покрутив од задоволення.

- Ще? – приохотив його Захар.

- Угу.

Парубок щедрою рукою плеснув у кубок. Гримайло вихилив і це.

Уже давненько Захар намагався напоїти свого сторожа, аби звільнитися хоч на часину з-під опіки. Але досі всі спроби були марними. Гримайло висьорбував вино відрами і залишався тверезим. І ось одного разу, переглядаючи різні алхімічні рукописи, Захар трапив на пораду, як запобігати скисанню вин у довгій дорозі. Невідомий автор радив перегнати вино, розділяючи його на легколетку частину, яка зберігає смак і запах напою, та звичайну воду. Автор доводив, що таке вино не скисне, хоч як довго не довелося б його зберігати, і при перевезенні займає значно менше місця. Водою ж його можна розбавити вже на місці. І тут Захар подумав: «А що як не розбавляти? Може, таке вино буде міцніше і таки звалить з ніг чудисько?». Потай від Морени він спробував перегнати одну пляшку, і експеримент вдався… Оцінив його результат і Гримайло. Скуштувавши «ущільненого» вина, він оголосив, що Захар осягнув вершин мудрості й усе подальше навчання буде лише марною тратою часу. Й одразу  став пропонувати йому поміч в наступних експериментах. Ледве-ледве вдалося Захарові вгамувати його ентузіазм і вмовити зачекати доки Морени не буде в замку.

І ось цей день настав.

Після четвертого кубка Гримайло почав мугикати якусь свою скельну пісню, від чого в лабораторію примчало кілька гномів і повітруль – довідатися, що трапилось. П’ятий кубок налаштував чудище на меланхолійний лад, і він став скаржитися на своє життя. Мовляв, усе те сидіння в камені йому вже поперек горла. Інша річ – Той Що Греблі Рве! Хоч час від часу може душу відвести… Не згадуючи вже про Перелесника… Шостий кубок поставив крапку на балакучості Гримайла. Він схилив голову на груди і сповз із крісла на підлогу. Проте Захар, про всяк випадок, влив йому в рота ще й сьомий…

Дорога до таємниці була вільною.

Відхиливши лівою рукою гобелен з чарівним сторожем, вигаптуваним золотом, Захар поклав десницю на товсту, бронзову клямку. Натиснув, тамуючи подих, ладен миттєво відстрибнути вбік у разі небезпеки. Але цього разу ще минулось… Важкі двері подалися напрочуд легко, відкриваючи перед очима парубка кам’яні сходи, що досить полого вели кудись у глибину гори.

На якусь мить Захар завмер непорушно. Одна справа – прочинити шпарку в таємничих дверях і, коли щось не так, одразу ж затраснути їх щільно. Мовляв, я нічого не бачив, нічого не відаю… Зовсім інша річ – коли доведеться увіпхатись, так би мовити, з головою. Тут уже не розведеш руками, не скажеш, що ненароком, якщо упіймають. Парубок навіть сіпнувся назад, але цікавість таки взяла верх над обережністю.

- Я лиш трішки спущуся й одразу – назад, – прошепотів до самого себе, додаючи собі ж духу.

Сходинка по сходинці, крок за кроком Захар обережно посунув вниз. Світло на сходах якраз вистачало, аби не перечепитися за власні ноги. Якби парубок мав таку ціль, то певно налічив би вже не менш як сто сходин, перш ніж затримався удруге. Сходи, що з прочинених дверей видавалися не надто довгими, насправді виявилися просто безконечними. І Захар знову замислився над тим, чи варто пертися й далі? Сказано ж бо: не відаючи броду… Але він уже зайшов надто далеко, аби вертатися, нічого не довідавшись. Та й примарливе світло в кінці тунелю було яскравішим – замість зеленуватих променів у ньому з’явилося більше червоних. Але не зловісних, як ото у відблисках пожежі, а скоріше лагідних, наче липневий захід сонця.

Нарешті кам’яна «драбина» таки скінчилась, і Захар опинився у ще одній печері, (увесь замок був, по суті, не чим іншим, як однією велетенською печерою) однак уже не такій просторій, бо при бажанні, підстрибнувши, можна було досягнути руками склепіння. Ця зала вже нічим не вирізнялась, викликаючи в уяві скоріше аскетичну келію, житло самітника, ніж один з апартаментів всемогутньої Володарки Долі.

Зрештою, це були ніби ще одні сіни, бо окрім сходів, що привели сюди Захара, виходило до неї ще двоє дверей, ліворуч і навпроти. Коли б не… Тільки-но призвичаїлись очі парубка й до цього освітлення, побачив він, що, майже заховавшись у дальньому правому кутку, прикипів до стелі величезний сталактит. Кам’яною борулькою навис над глибокою, може, тривідерною чашею, вірізьбленою з одного кристалу гірського кришталю, що був, наче корона, укріплений на голові у велетенського, срібного, потемнілого од віку, беркута. Зроблено талановито і так майстерно, що видавалося: мить – і у хризолітових очах його спалахне життя, птах розправить могутні крила, заклекоче і вирветься на волю. Захарові навіть стало шкода орла. Спробувавши радощів польоту, парубок розумів тепер, як має мучитися птах у цій норі.

З іскристого, наче всіяного дрібними діамантами чи кристаликами солі, сталактита поволі, по краплині, в чашу стікала чиста вода. І збиралася вона там довгенько, бо, незважаючи на значну місткість кришталевої посудини, було в ній тієї водиці мало не по вінця. Кілька кварт – і переллється через край, вихлюпнеться на голову срібному беркутові.

Мов зачарований, ступнув Захар ближче і впіймав у долоню одну краплинку, що саме зірвалася з кінчика сталактита. Упіймав і одразу ж випустив. Маленька крапля прозорої рідини виявилася важчою за гарнець води. Під несподіваним тягарем рука в парубка вигнулася, і краплина скотилася з неї в чашу, приєднавшись до незліченної кількості своїх подруг. Мимохіть Захар торкнувся розгублено вустами долоні й відчув під ними неймовірну гіркоту і солоність, що лишилася на його шкірі після дивної рідини.

Зачудовано покрутивши головою, парубок приєднав до тієї безконечної низки запитань, що вже набралися і відповіді на які він збирався таки згодом вивідати у Морени, ще одне. Залишалося оглянути ще двоє дверей.

Не роздумуючи довго, Захар поткнувся у найближчі. Ті, що були навпроти сходів. У замку Володарки Долі він уже бачив різне, але й уявити собі не міг, що бувають приміщення аж таких розмірів. Незважаючи на досить яскраве освітлення, Захар, хоч скільки вдивлявся, не зміг побачити, де воно закінчується. Й ота безконечність чомусь вселяла в душу парубка таку тривогу, що він так і не змусив себе переступити через поріг. Постояв, постояв у дверях і вирішив, що це, певно, якесь сховище… Зрештою, щось подібне має бути в кожній господарці. Бо і ліворуч од дверей, і праворуч – височезні полиці, ущерть заставлені клубками та пасами прядива. Правда, складав їх тут хтось геть нетямущий. Все те прядиво так переплелося поміж собою, що годі було й намагатися взяти якийсь один моток, аби не виплутувати його із сотні інших. Там-сям поміж звиклої шерсті виглядали різнобарвні шовкові й навіть люриксові ниті. Похитав Захар осудливо головою та й зачинив двері до комори. Навіть серед найближчих родичів не заведено без господаря по кліті вештатися.

Останні двері вели саме в конюшню.

Лиш прочинивши їх, Захар відразу вловив характерний, лише для кінських стійл запах. А далі й побачив те, про що мріяв.

Боже, який то був кінь! Масті білосніжної, мов саван! Од кінчиків вух і до копит. А грива і хвіст – ще біліші. Так буває світлішим новий сніг на уже злежаному. Зате ж очі – мов дві розпечені вуглини! Змій, а не кінь! Видається, що ось зараз дмухне полум’ям з ніздрів… Навіть стійло для нього – не з якихось там жердин чи брусів, а видовбане в суцільному граніті.

З острахом парубок позадкував у двері. Бо хоч лебедину шию скакуна оповивав такий ланцюг, що й трьох бугаїв здержав би, Захар відчував: припона лусне вмить, лишень білаш схоче звільнитится та вийти назовні. Ну а потрапити під його копита – вірна смерть…

- Так ось де ти… – почув Захар несподівано голос у себе за плечима й аж холодним потом облився. – Ой, не доведе тебе до добра надмірна цікавість… Усе встиг роздивитится?

Захарові відлягло від серця, бо в словах Морени чулася скоріше веселість, ніж осудлива нотка. Ковтнувши клубок, що не знати коли й зібрався в горлі, парубок спромігся витиснути з себе лише кілька слів, з останніх сил намагаючись не виказувати свого переполоху.

- Оце кінь, пані! Оце кінь!! На такому й справді окрім бога і їздити нікому не вільно! Смертному до такого змія і приступитися страшно.

- От і добре, що страшно. Менше охочих буде його осідлати. А щоб ти знав, той, кому б це вдалося, непереможним стане. Весь світ підкорити зможе, якщо у сідлі втримається.

Захар лиш очима закліпав.

- Дивися мені, не пхапйся сам! Ти не воїн, хоч хоробрості, а більше – нерозважливості, тобі не позичати. Воїном треба народитится… та й воїнові він без чарівної вуздечки в руки не дасться. І кожен, хто без Перунового сідла проїхатися на ньому спробує, в ту ж мить загине. Розумний ти парубок, велика поміч од твоїх знань може людям вийти. Та й моєї праці шкода. Тож або обіцяй мені, що більше ніколи сюди не поткнешся, або на цьому й розпрощаємося.

І чути було, що цього разу Морена не схильна жартувати. Що ж залишалося робити Захарові? Мусив пообіцяти… А коли виходили, затримався ще перед сталактитом.

- Пані, якщо твоя ласка, скажи, чому вода, яка натікає з гори у цю чашу, така важка і гірка? Я навіть не краплину, слід по ній скуштував, а й досі уста терпнуть.

- Вода? – перепитала Морена. – То не вода, то горе людське. Сльози криваві, мука нестерпна. Тому й гірка.  Того й важка.

Почувши таке, Захар аж сахнувся на крок.

- Те, що чуже горе важким та гірким видалося тобі, тішить мене. Бо не кожному воно таким здається… Ой, не кожному.

Начебто вже й досить було для парубка тих новин, та цікавість людська – звір ненаситний.

- Горе, – промовив наче до самого себе. – А навіщо ж його в чашу збирати?

Морена затрималася на першій сходині й обернулася до парубка.

- І це кортить знати? – вона похитала головою. – Хоча, зрештою чому б і ні? Ти вже не той , що був при першій нашій зустрічі. Повинен зрозуміти. Як відаєш, майже дві сотні літ тому ми, Старі Боги, програли битву за віру в серцях і душах людей Богові Єдиному. Можливо, усе склалося б інакше, та його вчення більш припало до смаку князям та боярам. Ще б пак, адже Єдиний лиш послуху і навчає… Та зараз не про це. Ми програли, але не назавжди. Ви все ще згадуєте про нас. Зрідка, але приходите вклонитися нашим капищам, задобрюєте наших ідолів. Два віки тому, заглянувши у Книгу Буття, Перун і встановив цю чашу… Чашу Міри Терпіння… Бо сказано було у Книзі:  «Коли смертний воїн осідлає Коня, весь світ умиється кров’ю. І переповниться тоді сльозою Чаша, і скінчиться панування Бога Єдиного, Бога Сумирного, бо вклоняться люди Давнім Богам, що на рать вели…»  Як бачиш, Захаре, нам вже не довго чекати.

- Смертний?  У Книзі сказано, що Пегаса осідлає смертний?

- Що ж тут дивного? Їздив же на ньому Аттіла, Темерлан, Чингіз… То чому б іще комусь не осідлати?..

- Але ж там ще сказано, що світ умиється кров’ю?

Морена розвела руками.

- Тепер за все Єдиний в одвіті. Ви ж його призвали собі на поміч і для спасіння душі. Я особисто людям зла не бажаю, але Чаша повинна переповнитися.

Мимохіть Захар зиркнув на корону срібного беркута і зітхнув. Бо хоч там залишалося вже відносно мало місця, але ж не для сліз і горя. Особливо, якщо міряти їх краплинами, що мають вагу каміння…

Розділ третій

Весна року 6727-го. Замок Морени.

Десь у Карпатських горах

Весело палахкотіли у золотих канделябрах свічки з ароматного воску, відкидаючи на оббиті єдвабом стіни примарні тіні. Молода, надзвичайно вродлива жінка, зодягнена в сукню з тонкої вибіленої вовни, сиділа у зручному фотелі перед письмовим столом. І хоч у кабінеті було досить тепло, Морена, а це була саме вона, мерзлякувато куталася в пишну накидку з соболиного хутра. А те, що викликало почуття холоду в богині. лежало перед нею на столі, в обрамленні вогнистих канделябрів. Величезний, окутий золотом фоліант. Книга Буття.

Кожен раз, коли Морені доводилося звертатись до неї, богиня довгий час отак сиділа, відчуваючи неймовірний холод в усьому тілі, який не могли прогнати ні тепле хутро, ні гарячий пунш. Книга немов випивала з неї усі життєдайні соки. Наче брала їх за свої послуги. Тут відчувалася присутність якоїсь первородної  Сили! Значно більшої за міць Богів Нових та Давніх і старшої за увесь Всесвіт. Досі, вона ще не заподіяла Морені жодної кривди, але не тому, що не могла… Швидше за все, ця Сила, просто не звертала на богиню жодної уваги. Як дорослий, заклопотаний своїми справами, чоловік мимохіть відповідає на запитання пустуючих дітей, навіть не вникаючи в суть.

І кожного разу Морена вагалася: вартує чи ні її запитання тої плати. І цікавість як завше брала верх над розважливістю. Особливо, коли йшлося про майбутнє. Себто те, чого вона не могла побачити в магічному дзеркалі.

З дзеркалом було простіше. Слухняне волі Богині, воно вмить показувало, що саме робить і де перебуває особа, яка зацікавила її.

Морена підвелася з фотеля, з задоволенням відтягуючи мить контакту з Книгою, і пройшовши навскіс через кімнату, зупинилася перед великим овальним дзеркалом з чистого золота. В його ідеально відполірованій поверхні не відбивалося абсолютно нічого. І через те воно скоріше скидалося на безмежно глибоку діру в стіні.

Богиня підійшла впритул і поклала на центр холодного металу долоню лівої руки.

- Прокинься!

В ту ж мить чорнота поверхні змінилася грайливим миготінням усіх барв веселки. Скидалося на те, що Дзеркало було в доброму настрої.

Морена трохи подумала над першим запитанням і промовила:

- Покажи мені Захара…

Невідомо чому, але їй раптом захотілося побачити парубка, що більш як шістдесят літ тому умів так мило розвіяти її нудьгу, своєю безпосередністю, допитливістю та … ласкою. Після того, як він залишив замок і повернувся до людей, Морена довго вагалася вирішуючи: брати чи ні ще когось в науку. Але з одного боку – не траплявся більше ніхто достойний її уваги та часу, а з іншого – Єдиний за останні піввіку настільки зумів завоювати душі людей, що вона була для них вже швидше простою чаклункою, навіть відьмою, а ніж Богинею. А раз так – то й не треба. Морена образилася і про нового учня більше й не замислювалася. Хіба що зрідка… Ночами…

Дзеркало розуміюче блимнуло рожевим сяйвом, потім зблиснуло властиво золотом і, наче крізь віконну шибу богиня побачила Захара.

Правда, спершу вона було подумала, що дзеркало помилилося. Що Захар десь поруч. Просто ще не потрапив у фокус. Аж збагнула: власне оцей – ще міцний, але вже геть сивий і дещо сутулий од прожитих літ, з вкритим глибокими зморшками обличчям, чоловік і є її улюблений учень. Зберігаючи в пам’яті його двадцятирічним, богиня геть забула, що для над людьми роки не мають милосердя. І повернення у минуле для них недосяжне.

Морена зітхнула, і дзеркало помутніло, а тоді затягнулося темно-бузковим покривалом.

Вона вже шкодувала, що піддалася мимовільно приємним спогадам. А так як не любила каятися у власних вчинках – розсердилася. І на краще, бо коли запитання задавалися саме в такому стані, Книга бувала найбільшвідвертою.

Свічки згоріли вже не на один вершок, коли Морена нарешті таки зібралася розгорнути Книгу.

Магічний фоліант нагадував скоріше невеличку пласку скриню, для зберігання коштовностей, ніж справжню книгу.

Морена вставила в ледь-помітну шпаринку на корінці філігранний золотий ключик і двічі обернула. У середині Книгищось пискнуло, і з чарівною, упрост неземною мелодією віко скрині поволі піднялось і стало руба. Внутрішня поверхня його засвітилася й була вже схожа на віконце, крізь яке видно шматок ранкового, ще сіруватого, неба.

Усередині скрині білів лише один листок з невідомого сріблясто-сірого матеріалу, міцнішого за алмаз і м’якшого за ніжніший оксамит. Крихітні зірочки засяяли в усіх чотирьох кутиках аркуша.

Богиня поклала на його поверхню обидві долоні й мало не сахнулася від нестерпного ходолу, що одразу потік у її тіло. А Книга, навпаки, – прокинулася. Сіре віконце розпогодилося до літньої блакиті.

Вітаю! Назвіть пароль допуску. – висвітилося там.

– Brevi manu*, – промовила Морена.

Цю безглузду чаклунську фразу доводилося проказувати кожного разу, коли хотіла одержати якусь конкретну відповідь. Інакше, Книга починала плести такі дурниці, що годі було й добрати, про що йдеться. Кілька століть тому Морена підслухала, як саме цією абракадаброю Перун примусив скоритися Книгу, і з того часу вона теж отримала доступ до її таємниць.

Ім’я користувача ідентифіковано. Морена. Допуск відкритий.

Це означало, що Книга готова відповідати.

Холод дошкуляв дедалі сильніше. Здавалося, що пальців рук уже нема. Але Богиня хотіла знати...

– Чи Давні Боги зможуть перемогти Бога Єдиного?

Вогники у віконці миготіли так довго, що вона вже хотіла повторити запитання. Аж нарешті з’явилася відповідь.

У цій системі надто багато невідомих. Лінійний розв’язок неможливий. Необхідно ввести додаткові умови.

– Які саме?

Назвіть зброю чи силу, на яку покладаються найбільші надії.

– Кінь Перуна!

Результат не фіксований. Можливі зміни.

– Які ще зміни? Я нічого не розумію...

Варіант перший. Давні Боги передають коня своєму обранцеві:

а) обранець приймає дарунок – Давні Боги перемагають у боротьбі з Богом Єдиним;

б) обранець відмовляється прийняти дар – Давні Боги програють;

Варіант другий. Кінь потрапляє до рук шанувальників Бога Єдиного:

а) вони здогадуються про силу, що криється в ньому, – Бог Єдиний перемагає;

б) не здогадуються – зберігається рівновага;

Варіант третій. Кінь нейтралізований (не дістається нікому) – продовжує зберігатися рівновага сил...

– Годі! Я все зрозуміла. Отже, необхідно допильнувати, щоб Кінь потрапив до нашого обранця. Так?

Так.

– А хто може перешкодити нам у цьому?

Єдиний.

– Сам?

Ні. У нього теж є свої прихильники, сили і слуги.

– Назви, кого остерігатися найбільше.

Людини.

– Конкретніше! – Морена починала втрачати терпіння.

Їїще нема.

– А де ж вона? Коли з’явиться?!

6728-го року.

– Ім’я! Ім’я назви!

Найда.

– Я зможу його знищити?

Знову довга пауза, протягом якої Морена зорієнтувалася, що не відчуває вже рук по зап’ястя.

У цій системі надто багато перемінних...

– Годі. Я зрозуміла: можна, але важко. Що ж, побачимо. А переманити на наш бік?

Цей варіант має великий відсоток вірогідності. 80 : 20.

– Що саме дозволить ним маніпулювати?

Жінка.

Морена мимоволі посміхнулася. Про подібне вона могла здогадатися й без підказки. Що ще може привабити чоловіка? Гроші, влада і жінки...

– Якась конкретна?

Так.

– Ти мене доведеш до сказу... Ім’я!

Чиє?

– Жінки, яка має такий великий вплив на Найду!

Ружена.

– Наскільки важливу роль відіграватиме Найда в нашому протистоянні.

Його втручання може нейтралізувати Коня.

– І тоді ніхто остаточно не переможе?

Ні. Якщо йдеться про це тисячоліття.

– Чому саме він?

Його обрано.

Холод скував уже лікті Морени. Далі спілкування з Книгою ставало небезпечним... З величезним зусиллям Богиня відірвала долоні, що наче примерзли до сріблястого аркуша. І в ту ж мить віконце на внутрішній поверхні віка потемніло, висвітивши наостпнок запитання:

Ви справді хочете завершити роботу з даною програмою?

Морена повернула ключик у шпарині.

Віконце висвітило:«Ваша воля.» і зробилося чорним, як чародійське дзеркало на стіні.

Час минав. Полум’я тихо потріскувало на свічках, проковтнувши їх уже більш як наполовину. Морена спала.

Велес увійшов у кімнату, ступаючи, як на чолов’ягу такої статури, м’яко і нечутно. Але дивувався б лише той, хто бачив Чорнобога вперше.

– Знову бавилася з Книгою? – прогув він густим басом, завваживши, що Морена не реагує на його присутність. – Чи ж не казав тобі Перун, аби залишити її у спокої?

Морена кліпнула повіками і, нічого нерозуміючи, глянула на Велеса. Потім, певно, усе згадала, бо кволо усміхнулася.

– Ця клята Книга висмоктала з мене усі сили. Я почуваюся, як вичавлена цитрина...

– Надмірна цікавість, – пхикнув Велес. – О жінко... Навіть будучи богинею, ти все така ж.

Очі у Морени лиховісно зблиснули.

– Хіба назвати жінку жінкою – це образа? – зробив невинне обличчя той. При його могутній поставі це виглядало так кумедно, що Морена не втрималася і приснула сміхом.

– Ну от, – константував Велес. – Тепер ти вже більше схожа на себе, а не на цитрину.

Морена звела голову.

– Книга каже, що у нас може нічого не вийти...

Велес запитально хитнув головою.

– Почни спочатку. Але накажи спершу піднести щось для зрошення уст. Байка буде трішки довга.

Морена плеснулав долоні, й у дверях кабінету одразу ж з’явилася чарівна повітруля, наче зіткана з сонячного проміння.

– Слухаю, моя пані, – вклонилася гречно.

– Ну, кажи, що бажаєш? – звернулася до Велеса Морена.

Той глянув захоплено на прислужницю і гмикнув значуще:

– Про це пізніше, ближче до ночі. А поки що зупинимося на великому келихові рейнського і кількох добре висмажених баранячих відбивних котлет до нього.

Повітруля вклонилася й перевела погляд на богиню.

– А вам, пані?

– Мені? – Морена навіть розгубилася на мить, так далеко були її думки од того всього. – Що ж, можна і мені... ковток токайського і ... персик.

Повітруля ще раз вклонилася й вифуркнула з кімнати.

Велес підійшов до стола й обережно закрив Книгу.

– Не люблю, коли вона розкрита, – пояснив. – Весь час таке враження, що за мною хтось спостерігає. Значно могутніший. Той, хто може в будь-яку мить припинити наше існування. І зробити Йому це буде значно легше, ніж мені розчавити на вікні муху. Або – задути життя людини... А ще краще, вийдімо з цієї кімнати, га?

– Дурниці, – здвигнула плечима богиня. – Книга – всього лиш давнє магічне знаряддя. А той, хто створив її, давно канув у Забуття. Люди нічого не пам’ятають про це... І отже, сили у Нього просто не може бути.

– Згоден. І все ж, Книга нервує мене. Особливо, коли доводиться бачити, якою ти стаєш після чергового спілкування з нею.

– Бажання гостя – закон для господині, – усміхнулася Морена, даючи зрозуміти, що ця тема не така важлива. – Куди волієш? Може, на балкон вийдемо? Весняні Карпати досить мило виглядають згори.

– Можна і на балкон.

Скельний виступ, зміцнений руками гірських гномів і чарами Морени, ніби ширяв над проваллям, даруючи відчуття польоту кожному, хто ступав на його, з вигляду, нетривку поверхню. А краєвид відкривався звідси і справді чудовий. Хоч надворі давно буяв квітень, північні схили Горган були ще вкриті снігами. У скісних променях весняного сонця вони виблискували, вигравали всіма барвами веселки. Затьмарюючи світило своїм сяйвом, яскравими, сліпучими переливами, немов обсипані найкращими самоцвітми.

Поки Велес милувався істино чарівною панорамою, прислужниці уже накрили столик і розставили фотелі.

–  Мило, – зітхнув Чорнобог і опустився у своє крісло.

– Так, – досить байдуже погодилася Морена, надкусивши оксамитову шкірку соковитого плода.

Велес здивовано глянув на неї, ковтнув вина й аж тоді пробурмотів:

– Істинно – ніхто не цінує того, чим володіє... Треба б тобі погостювати в мене,  під землею, з десяток літ. Може, тоді цей вигляд гір буде трохи милішим.

Морена натягнула уста в робленій посмішці, показуючи, що оцінила гумор, але, не бажає підтримувати цю тему. Велес кивнув і знову ковтнув вина.

– Гарне, – похвалив, беручи з золотої таці висмажену на камінь баранячу відбивну.

– Погане богам не личить, – відказала нетерпеливо Морена. – Так що ти готовий мене вислухати?

– Давай...

Велес зручно вмостився у фотелі і приготувався до довгої промови.

– Я запитувала Книгу, чи, використовуючи Коня, нам вдасться перемогти Єдиного. І вона повідомила мене, що невдовзі має появитися хтось. На ім’я Найда. І цей чоловік може призвести до того, що Кінь утратить силу.

– Як це? – щиро здивувався Велес. – Людина зможе побороти Смерть?

– Так сказала Книга.

Велес замислився над почутим.

– А якщо детальніше?

– Я вже не витримала...

– Гм... Що ж, хоч і не люблю я цього, але, мабуть, доведеться відкрити її ще раз...

– О ні! – Морена мерзлякувато зіщулилася під своєю хутряною накидкою. – З мене досить.

– Про себе кажу.

– А недавно хтось насміхався над суто жіночою цікавістю.

– Не блазнюй. Усе це надто серйозно. І шкода буде змарнувати ще кількасот літ через надмірну самовпевненість.

Він підвівся і пройшов у кабінет до столу з Книгою. Сів у крісло перед нею й оглянувся на Морену.

– Устромляй ключа.

Морена зробила все необхідне і стала з цікавістю приглядатися. Вона знала, що Книга підкоряється також і Велесові, але ще жодного разу не бачила його біля неї. У віконці висвітився знайомий напис.

Вітаю! Назвіть пароль допуску...

Велес поклав долоні на лист фольги і становчо наказав:

– Давай без фокусів! Не до забави!

Користувач ідентифікований. Велес. Допуск відкрито.

– Що там ще за воїн на ворожому боці об’явився?

Ще не об’явився.

– Не чіпляйся до слів! Коли цей Найда буде доступний для наших слуг? Щоб можна було знищити його.

Уночі перед різдвом Єдиного. 8729-го року. Поблизу Галича. Ймовірність смертельного кінця – 50:50.

– А пізніше?

Ймовірність знищення падає. Зростає ймовірність перевербування на ваш бік.

– Зрозуміло...

Велес відняв долоні й закрив Книгу, навіть не поцікавившись, що там ще висвітилося у віконці.

– Отже, зима... Хто у тебе є в Галичі?

– Вовкулака, відьма...

– Для одного немовляти повинно вистарчити... Я так думаю. А от що стосується Коня, то нехай Перун цього разу вже не покладається на ворожбитів, а займеться ним сам. Щоб не вийшло так, як тоді.

– Хто мене згадував? – голос позаду гримнув так несподівано, що примусив обох озирнутися. Але побачивши перед собою високого чоловіка з золотим волоссям і срібними вусами, заспокоїлися.

– Ти? Вчасно...

– А що? – Перун упрост із повітря вийняв різьблений кухоль, повний пінистого меду, відсьорбнув третину і опустився у фотель, що теж вистрибнув нізвідки.

– Книга стверджує, що й на цей раз може не вдатися... – трохи непевно мовила Морена, що хоч теж була богинею, все ж у присутності верховного володаря трохи торопіла.

– Дурниця... Я все обмислив. Ніщо більше не стане нам на заваді. Монголи прийдуть на Русь. Чаша буде повна!

– А якщо все-таки... – почав було й Велес.

Перун насупився і грізно блиснув поглядом з-під кошлатих брів.

– Жодних якщо! Кого-кого, а Сульде вони послухають!

– Сульде? – здивовано перепитала Морена. – А це ще хто?

– Їхній новий Бог Війни. Себто – я... – засміявся Перун. – Вони ще не зовсім звикли, але, гадаю, за два десятки літ дозріють. Того, що було з Чингізом, – не повториться.

Перун гепнув спересердя кухлем до долівки.

– Хто ж думав, що цей пастух виявиться таким скаженим?..

– Хочеш сказати – непоступливим, упертим?

– Що хочу сказати, те й кажу. Я розраховував на бесіду з людиною. Жорстокою, але покірною таким порокам, як бажання слави, величі... А цей виявився просто диким звіром. Хижаком! У його голові водночас не було більше двох думок. Та й то одна з них – бажання убивати. Просто так, задля втіхи. Китай йому був ближчим і зрозумілішим. Як можлива здобич. І переконувати Темуджина у протилежному все одно, що спробувати відірвати вовка від шматка свіжого м’яса обіцянками пригостити м’якою паляницею з медом. Але не турбуйтеся – з нащадком піде легше. Тут і Книги не потрібно, щоб домислитися...

– Про сина мислиш?

– Джучі?.. Ні... Тому стане слави і клопотів батька. Я про внука мислю. Цей уже все зробить, аби допасти дідової слави. Й оскільки на Сході його вже ніщо не вабить, то вирушить сюди. А ми йому дорогу підкажемо, і підштовхнемо. В добру путь!

– Боюся, – скрушно хитнув головою Велес, – що його шлях важко буде назвати добрим...

– Співчуття прокинулося? – скинувся Перун. – Жалієш?! Кого? Хіба ми були для них поганими богами? Люди перші відцуралися нас! Забули все... І минулу славу, і добро... Нехай! Кому судилося загинути – знать така Доля. Зате хто виживе і Єдиного відцурається – буде щасливий. Тим я сторицею віддячу! Обіцяю, їх діти набагато краще за батьків житимуть.

– Добре ж то щастя, батьківською смертю куплене, – додала й Морена.

– Ну, годі! – визвірився на неї Перун. – Начебто я лише для себе стараюся...

– Не кип’ятись, – примирливо відказав Велес. – Віровідступники заслуговують кари. Сумніву немає. І кари жорстокої. Та все ж якось маркотно. Погодься...

– Та є трохи, – збавив тон і Перун. – Однак іншого шляху не бачу. Мовчазним невтручанням ми лише віддаєм Єдиному і ті крихти влади, які ще залишені нам. Чи відаєте, в кого перетворилися ми стараннями його священиків?

Велес кивнув. А тоді встав і вийшов на балкон. Усі ці розмови йому вже набридли до нудоти.

– У чортів та відьом! – провадив далі Перун. – Ну, з чортами, нечистю ще якось можна погодитися. Вони хоч і чорного, та все ж божественного походження. Але щоб Богиню Долі звести до рівня відьми? Перетворити на просту ворожку? Цього я не розумію... Ганьба! Що ви мені не кажіть...

Морена зашипіла, мов роздратована кицька:

– Я їм покажу ворожку! Попам’ятають!

А Велес тим часом ковтнув рейнського, послужливо поданого золотистою повітрулею, і мовив Горганам, глибокодумно пережовуючи чудову відбивну:

– Властиво, нам не проклинати, а дякувати треба Єдиному... І людям, що викликали його до життя. Інакше, чим би ми могли розважатися ось уже добрих тисячу літ?

А потім додав тихо, щоб чула лише Морена, що саме вийшла до нього:

– Не заперечуватимеш, якщо я позичу в тебе на якийсь час оту золотоволоску?

Сміх Морени був дзвінким і веселим. Таким, як він буває лише в того, хто нарешті зумів позбутися усіх своїх проблем і тривог. Або, принаймні, думає, що це так.

Розділ четвертий

Галицько-Волинське князівство. Галич.

Зима року 6729-го

Мабуть, уже минула північ, коли Опанас Куниця прокинувся у своїй хижі, що стояла на березі Мозолевого потоку. Прокинувся через те, що хтось уперто і досить сильно сіпав його за рукав сорочки.

- Га? Що? Хто тут? – пробурмотів Опанас, через силу виринаючи з глибокого і солодкого сновидіння. Уві сні він щойно підчепив острогою здоровенного осетра й не хотів позбутися такого поважного улову.

- Прокидайся ж, одоробло саженне, – просопів хтось біля самого його вуха. Так, наче невідомий стояв перед лежанкою навколішки. – Та прокидайся ж нарешті… От ще мені морока…

Сон з Опанаса наче рукою зняло, бо він упізнав голос свого домовика – Митра. А той, од нічого робити, не став би будити господаря.

- Митре, то ти? – все ж поцікавився спершу.

- Я, я… Вставай, Опанасе… Лиха ніч! Не можна спати… Надвір… Надвір вийди.

Не розуміючи, що діється, Опанас рвучко підвівся на лежанці, сонним поглядом водячи по стінах світлиці. І хоч у суцільній темряві годі було щось розгледіти, око господаря й по найневиразніших розпливчастих обрисах угадувало звичні речі. Оно – молочна примара навпроти – це віконце, затягнене бичачим капшуком, – біліє од місячного світла, підсиленого іскристим блиском закам’янілого на морозі снігу. Трохи збоку – велика темна брила – то кабаняча голова з позолоченими іклами – дарунок покійного князя. Після того останнього полювання. Перед  походом на далеку Віслу. Полювання, на якому Роман Мстиславович мало не позбувся життя… Опанасова стріла так і стримить у вепра з ока. Це князь наказав не виймати, щоб пам’ять була. І хоч уже шістнадцять, літ як нема більше Романа Мстиславовича, Куниця й тепер з зачудуванням пригадує той постріл. Бо навіть Микита Шпак, найвправніший лучник в усьому князівстві, тільки присвиснув здивовано, ставши на те місце, з якого Опанас  поцілив одинця. А потім додав тихо, аби чув лише той, для чиїх вух призначалося:

- Сам Перун направляв твою руку, Опанасе!  Людина таке б нізащо не втнула.

Опанас і не перечив. Спускаючи тятиву й сам не вірив, що втрафить, надто багато гілляк було поміж ним і ціллю. Але, певно, любий був ще тоді богам Роман Мстиславович. Бо не наказував палити їхніх ідолів. Не карав тих, хто продовжував, незважаючи на церковну заборону, до капищ ходити з упоминками. От і відвели смерть… Хоча, що з того: від звіра врятували, а всього лише через місяць, у бою – не встерегли… А мо’, й не змогли? У чужім краю – свої боги. До зайшлих князів менш прихильні.

- Ну, встанеш нарешті? – утратив терпець домовик і тупнув ногою.

Опанас прислухався. На Передмісті було так тихо, що навіть пси не перегавкувалися по дворах.

- Чого тобі? – пробурмотів невдоволено. Перший спалах тривоги минув, а під периною, під м’яким боком дружини – і тепло, і затишно.  – Як не спиться або не маєш чим зайнятися, то йди краще Орлика вичеши… Гриву йому заплети, чи ще щось вигадай, а мене не зачіпай… Тільки й того, що взимку відіспишся. Щезни.

- Вставай, Опанасе… Біда буде, – повторив домовик, що хоч був малесеньким на зріст, зате ж упертістю не поступився б і великому чоловікові. – Я знаю, я чую… – і гулькнув у мишачу нірку, ледь ухилившись од важкого чобота, кинутого міцною рукою.

Опанас повернувся на інший бік, ткнувся обличчям у волосся дружини, що приємно пахло м’ятою, і спробував знову задрімати. Біда, біда… Теж знайшов чим здивувати, наче досі кожного дня одне лише добро. Товчешся зранку до вечора, як Марко Проклятий по пеклу, а добра од того – ні богові свічка, ні чортові кочерга….

У псарні люто, раптово, як на чужого, завалували княжі пси. Опанас знову підвівся

Саме так, княжі… Шворка псів і кабаняча голова на стіні, от і все, що залишилося у Галичі від Романа Мстиславовича після його передчасної загибелі. Навіть сина його строптиві бояри, під’юджувані Володиславом Кормильчичем, із князівства прогнали. На Волині тепер Данилко… Але вернеться! От, присяйбі’, вернеться… Цей характером ще й батька загне. Вогонь, орел… Не те, що, хоч і кмітливий, так зате ж сумирний Василько. Не княжого норову вдався молодший Романович. Видно, усе старший син від батька успадкував.

Мо’, з оглядки на Данила Романовича, і звелів Гліб Зеремійович не чіпати княжої псарні? А заодно, і його, Опанаса, при ній залишили. Як колись…

Поруч завовтузилася Христина. Сідаючи на лежанці, чоловік оголив їй плечі, і нічна прохолода потурбувала сон жінки. Опанас дбайливо вкутав периною дружину і став ногами на долівку.

Молодша за чоловіка на добрих півтора десятка літ, Христя ще й тепер була писаною красунею. Чому спинила вона свій вибір саме на ньому? Чим підстаркуватий, відлюдькуватий княжий псар приворожив дівоче серце не міг збагнути ніхто. І в першу чергу сам Опанас. Христя ж, у відповідь на спроби вивідати таємницю, лиш розливалася дзвінким сміхом і віджартовувалася тим, що серце само знає, хто йому миліший.

- Не приведе до добра це кохання, – гомоніло крадькома слобідське жіноцтво. – Ой, не до добра! Боги заздрісні й ніколи не дають нічого просто так… Ой, коли б не довелося їм, бідолашним, заплатити ціну значно дорожчу за отримане.

Гомоніли, гомоніли та й накаркали…

Ось уже двадцять літ прожили разом Опанас з Христиною душа в душу, а дитячий крик так і не пролунав у їхній хаті. Тричі була при надії Христя, тричі радість збиралася постукати у  двері до Куниць, але жодного разу з різних причин не змогла доносити молодиця до річенця. А тепер уже й не тяжіє… Може, і справді не терплять безсмертні боги надміру людського щастя? І давши щось одне, одразу ж поспішають забрати решту… Од таких думок робилося моторошно і хотілося вилаятись.

Опанас натягнув штани і взувся у чоботи.

Він сам ріс сиротою й, одружуючись, мріяв про цілий виводок дітлахів, які наповнять його життя сміхом і радощами. Але не судилося. Скільки свічок виносила у церкву Христя, скільки молитов змолили вони разом і кожен зокрема. Нічого не допомогло. Хоч у Лукавого проси помочі… Або у давніх Богів. Може, вони сильніші?

Опанас добре знав, що лише за одні такі думки отець Онуфрій назвав би його єретиком, богохульником і міг би навіть проклясти. Але, як то кажуть: мокрий дощу не боїться.

Однак, Опанас спершу перехрестився про всяк випадок на кут з образами, й аж тоді несміливо приступив до кабанячої голови. Поклав руку на тонке древко стріли. Й чи то відчув, чи то примарилося йому, наче вона ожила, затрепетала від дотику і тепла людської долоні.

- О, Перуне! – заблагав щиро. – Чому, даруючи моїми руками життя князеві, не дозволиш спізнати самому щастя батьківства? Це ж так просто! Благаю тебе, Громовержцю, й тебе, Морено! Згляньтеся над нещасним! Невже нікому буде стулити мені востаннє повіки? Якщо я не догодив вам чимось, то – моє життя у вашій волі. Але, благаю, виберіть якусь іншу кару. Щоб і жона через мене не страждала… Милосердя!

Якщо Опанас і сподівався почути щось у відповідь на свою болісну мову, то даремно. Нічна тиша не порушилася нічим, окрім далекого журливого вовчого виття.

- Що ж, – зітхнув чоловік, – певно, правду каже отець Онуфрій, що божі шляхи несповідимі… – А потім додав, уже з образою і з презирством у голосі: – Ви й Романові Мстиславовичу життя дарували лише для того, аби невдовзі відібрати…

Та боги й далі продовжували відмовчуватися. Видно, людські благання і прокльони мало турбують безсмертних.

Опанас ще раз зітхнув, зсутулив могутні плечі, накинув наопашки кожуха й вийшов у сіни.

Сіроманці тягнули свою зловісну пісню вже десь поруч з Передмістям, і од того зграя лютих княжих медельянців та вовкодавів, що давно не пробували гарячої крові, з гарчанням кидалася на міцні стіни псарні, а смик гончаків – жалібно повискував. У відповідь на завивання, зі стійла долинало тривожне порскання жеребних кобил, і лиш Орлик, улюбленець Романа Мстиславовича, якому не раз траплялося було наздоганяти і толочити копитами сіроманців, заклично іржав. Навіть старезний беркут Василь,що вже й не злітав, чуючи неподалік голос великої зграї, прокинувся на своїй жердині і невдоволено забив крильми.

- Хоч іржи, хоч не іржи, Орлику, – а більше тебе ніхто не осідлає… Старий ти вже. Куди тобі за вовками ганятися… Хоч, я з тобою згоден: знахабніли сіроманці, – Опанас сплюнув спересердя і почухав розчепіреною долонею широкі, мов двері, груди, порослі густою, вже сивуватою вовною. – Незабаром до хати, за стіл лізтимуть. Як залишив нас світлий князь сиротами, так і розплодилося тієї нечисті, прости Господи, наче мошви влітку. А боярам Галицьким ловецькі забави не до смаку… Та воно й не дивина… Хіба з такими тілесами в сідлі всидиш? І отроки їхні більше до хмільної трапези та білоголової дичини зугарні, ніж супроти ведмедя чи іклана. Але нічого,мислю, не довго вже їм  жирувати. Небавом – усе минеться. Подейкують, що Данило Романович на Волинському князівстві аби й не краще за батька дає собі раду. Дасть Бог, повернеться й до нас, у Галич. Чей же і тут його батьківщина… От тоді боярському пануванню кінець і настане…  – Опанас замовк і знову прислухався до нічних звуків. Сіроманці не вгавали. Видавалося навіть, що до їхнього хору долучалися все нові й нові голоси. – Ач, розспівалися!

Лише кілька хвилин простояв Опанас надворі, а іній від дихання вже густою памороззю пойняв його вуса і бороду. Мороз не жартував. Здригнувшись усім тілом, чоловік ще раз сплюнув і повернув до хати.

- Щоб тебе, Митрію, качка копнула, – пробурмотів сердито. – І чого питається тобі  не спиться?

Опанас було взявся рукою за клямку сінешніх дверей, як несподівано відчув, що він уже не сам на подвір’ї. Хутко озирнувся і остовпів…

Просто перед ним стояв – ангел. Геть такий, як їх зображають на церковних іконах. Миловидий стрункий юнак, у білосніжних шатах і з великими, схожими на гусячі крильми за плечима.

- Всевишній почув твою молитву, брате, – тихо, але виразно промовив той. – Не гай часу. Іди до псів і чекай. Коли настане мить істини, ти відатимеш, що чинити. Знай, що час сповнення твоєї мрії близько. Будь достоєн милості небес. Блажен, хто вірує!

Ангел підняв десницю, як для благословення. Зачудований Опанас похилив голову. А коли осмілився глянути на посланця небес удруге, на подвір’ї уже нікого не було. Навіть слідів на снігу не залишилося…

– Ангел… – вишепотів розгублено. – Якщо я не зійшов з глузду, то щойно бачив ангела й отримав од нього звістку. Як у Писанні…  Не може бути. – Опанас почувався так, наче впав спросоння з лежанки. Начебто й не забився, а дібрати де, хто, що – годі й намагатися.

Хто зна, скільки простояв би ще так чоловік, наче очманілий, коли б раптом не почув, що в осоружне вовче виття вплітається ще один далекий і дивний звук. Дуже схожий на передзвін бубонців під дугою. Проте, хоч як наставляв вуха Опанас, дзеленчання не повторилось.

- Примарилося, певно… Хто, сповна розуму, пустився б сьогодні у далеку дорогу. Вчора ще й сонце не сідало, а морозище брався такий, що й сплюнути годі: слина на губах замерзала. Подорожнім у шубах ще сяко-тако, а для коней – певна смерть. Хоч одразу дорізай. Легені геть пообморожують. – Зі справ явних і зрозумілих його думки повернулися на речі дивні, незбагнені і таємничі. Опанас зачудовано покрутив головою. – Але що ж це за видіння таке було.? Невже я й справді щойно бачив ангела, який наказав мені йти у псарню? Але, з іншого боку, – за вечерею не пив нічого хмільного… То чому б мало примаритися? Дивина…

Вовче виття раптом переросло в таку несамовиту какофонію, що Опанас аж поморщився.

- Ну, чистий тобі шабаш! Не доведи Господи на таку зграю натрапити. Вірна смерть! Вовк звір наче й не дуже сильний, супроти оружного ніяк не піде. Але зграя – то вже непереливки. З десятком і ведмідь не зачіпатиметься. А тут – он скільки… О! – вигукнув заклопотано, – знову! – Бо веселий передзвін так виразно пролунав у морозяному повітрі, що сплутати його з чимось іншим було вже геть неможливо. І в ту ж мить, натреноване вухо мисливця розрізнило голос ватажка, який повів зграю навперейми несподіваній здобичі. А невдовзі з тракту долинуло передсмертне кінське іржання.

Не гаючи часу, Опанас скочив до дверей псарні й випустив на волю дюжину лютих медельянців*. Кожного ззавбільшки з річного бичка. Слідом – дві дюжини вовкодавів.

- Ату їх! Ату! – крикнув голосно і свиснув так, як звикле свистів, починаючи облаву на вовків. Пси з утробним гарчанням зірвалися з місця і зникли за ворітьми. Вчинивши так, Опанас знову завмер непорушно і продовжував дослухатися. А почувши, що вовкодави уже зчепилися з сіроманцями, метнувся до хати по одежу, лук і смолоскип.

Діяв швидко, але особливо не поспішав, бо якщо подорожніх і можна було ще врятувати, то пси це вже зробили й без нього.

Місяць, відблискуючи на снігу, розбивавав нічний морок якраз так, аби усе бачити. Тож, підбігаючи до місця сутички, Опанас ще здалека зрозумів, що поміч таки мусила спізнитится. Надто багато було вовків у цій зграї.

У непевному місячному сяйві все видавалося якоюсь пекельною маячнею божевільного маляра, що раптом вирішив відобразити на полотні свої нічні похмільні марення.

Величезний волохатий клубок з вищанням і гарчанням катулявся на закривавленому снігу, залишаючи по собі слід із розтерзаних вовчих туш і пойнятих парою нутрощів. Бо хоч звірів було значно більше за псів, великі, добре вгодовані собацюри брали верх. Їм допомагали викохана сила, близькість людського житла і товсті сиром’ятні нашийники з гострими залізними шипами, що ранили вовчі пащі й не давали іклам впитится у псячу горлянку. Густа довга шерсть, обрізані вуха та хвости, – все це вкупі зі значною вагою не давало вовкам жодних шансів, – не те що паща в пащу, а й кілька на одного. Виучка і сила, як звикле, перемагали кількість…

Полишивши вовкодавам робити те, для чого їх, власне, і ростили, Опанас кинувся до критих саней.

Та досить було й одного погляду, щоб упевенитися, що тут уже нічим не зарадиш…

Коні мали мчати стрімголов, розуміючи, що лише в прудкості, стрімкості їхнього бігу надія на порятунок. А підвела одна-єдина грудочка. Корінник підвернув ногу, збився з кроку, заплутався у посторонках. Сани всією вагою вдарили ззаду, підбили… Пристяжні шарпнули в боки… Лівий, з останніх сил рятуючись од вовчих ікол, обірвав упряж і… тут їх усіх запопали.

А мусило вовків зібратися таки до біса, досить. Бо за ті кілька коротких хвилин, що минули від миті, коли Опанас почув передсмертний крик тварини, і до того часу, як на виручку  примчали пси, звірі встигли розтерзати і коней, і людей. На клапті. Кістки й ті розгризли та зжерли. Аби не кров на снігу та не сліди шамотанини, то не залишилося б і знаку…

Подорожніх у санях мало бути кілька. На це вказували ті ошмаття одежі, що залишилися від них. Подертий на клапті овечий кожух, певно, візниці… Багата вовча шуба, навдивовиж, майже ціла. Бахтирець, оздоблений, тепер погнутими,  мідними пластинами… Колись пишна пухова хустина, розшматована оксамитова плахта… Все те погризено, роздерто, закривавлено, сплюндровано, знівечено.

- Царице небесна! – вигукнув хтось позаду нього. – Спаси і помилуй душі нещасних!

Опанас озирнувся й побачив свого сусіда, Василя Муху, молотобійця з кузні старого Нечипора Непийводи. На зчинений поблизу міста гармидер потроху збігався люд. Старші, дивлячись на порожні сани, хрестилися і скрушно зітхали, а молодші чоловіки – бачучи, що скоїли сіроманці – хапалися за зброю й кидалися з сокирами та мечами добивати тих вовків, що, зчепившись із псами, не мали змоги втекти.

- І чого їм так спішно було? – мовила до чоловіка Христина, що теж прибігла разом з усіма. – Зима, ніч… Певно, од чогось втікали?

- Чи звістку важливу везли, – розвважливо відказав Василь.

- Колись і в цю пору можна було безпечно до Галича дістатися, – буркнув Опанас. – За князя Романа Мстиславовича вовки такими величезними зграями не швендяли. Ще й попід самісінькими валами. Ет, що то балакати. Без господаря, усе нищиться.

- Тихіше, сусідо, – торкнув Опанаса за рукав Василь. – Хочеш, аби твої слова до боярських вух долетіли? Твердохліб оно й досі у ямі сидить. Половину здоров’я чоловік утратив. І що – заступиться хтось? А на тебе, княжого псаря, й так усі боярські прихвосні скоса позирають. Того й гляди – якусь каверзу вчинять.

- Мовчу, мовчу… – погодився Охрім. – Але свого дочекаюся…

- Інколи й те треба вміти. Одні вже, оно, поквапилися… – кивнув на сани. – І знаку по них не залишилося. Невідомо за кого й панахиду замовити.

Христина зітхнула і щільніше притулилася до чоловікового плеча.

- Живе собі людина на світі, добра або й зла, (то байдуже) а тоді – ага! І все… Ні хто, ні звідки, ні куди поспішав? Чи хоч дітей по собі залишили, а то – мо’, й рід їхній з корінням урвався? – виголосивши те, Муха схаменувся й винувато глипнув на Опанаса. А тоді кахикнув ніяково, відійшов убік і поквапився затесатись до іншого гурту.

У Христі ж від побаченого і почутого сльози так і потекли з очей. Вони у жінок і без того на мокрому місці ростуть, а тут ще таке лихо. Опанас і не намагався заспокоювати. Нехай виплачеться трохи – потім легше буде. Своє горе на людях соромно показувати, а зараз і причина слушна, ніхто не здивується. Оно – половина жіноцтва рюмсає.

І саме тоді з саней долинуло тихе скімління. Всі, хто був ближче, здивовано затихли, не ймучи віри почутому. Та наче на доказ, що їм це не примарилося, з лантуха одежі, заткнутого під місце для візника, виразно заплакало дитя.

- Матінко! – сплеснула долонями Христина і вмить опинилася біля саней. Пошукала трохи в тих одежах і витягнула на світ Божий гарнесенького кількамісячного хлопчика. Зовсім голісінького, чорнявого і з такою чистою шкірою, що, здавалося, він був зі снігу, а не з живої плоті.

- Сиротинко моя, – схлипнула Христя і, перш ніж хто встиг бодай слово вимовити, сховала дитинку в себе на грудях, під кожушком, і з усіх ніг кинулася до власної оселі.

Тим часом побоїще затихало. Десятки вовків укрили трупом сковане льодом річище, шкірячи в мертвому оскалі на людей уже нікому не страшні ікла. І вже чоловіки, що не терплять, аби марнувалося добро, з тим же запалом, що бралися до бійки, заходилися білувати ще теплі туші. Бо хто ж узимку відмовиться від теплої шуби з вовчого хутра?

А Опанас, вражений побаченим, наче сновида бродив поміж сусідів, мляво висвистуючи з лісу псів, що увігналися туди, здоганяючи вовків, і все бурмотів собі під ніс:

- Дякую вам, боги, що вислухали моє прохання, але краще б я був онімів… Якби знав, до чого мої слова призведуть… Цілих три смерті – за однісіньке життя? Дорога ж у вас ціна…

А той, кому ненароком довелося почути його мову, здивовано дивився вслід і лиш здвигав плечима, мовляв, мало що чоловік може плести сам до себе. Бо таки жодній живій душі не могло б прийти в голову, що можна пов’язати до купи  сьогоднішню нічну трагедію й бездітність дружини Опанаса Куниці.

І тим більше ніхто із заклопотаних галичан не звернув уваги на те, що люті княжі вовкодави якось усі разом вихопилися з лісу і, підібгавши куці хвости й жалібно повискуючи, збилися в купу побіля людей. Наче шукали обіч них захисту від когось значно сильнішого… Такого, що не боявся ні їхніх ікол, ні ведмежої сили.

Трохи далі від того кривавого місця, на узліссі, схований від людських очей густим чагарником, стояв величезний вовк. Червоні очиці його горіли дикою люттю, а з гострих вишкірених ікол скапувала на сніг скажена жовта піна.

Вовк ще якийсь час приглядався до всього того, що діялося перед міськими валами і аж тоді, як жінка зі знайденим хлоп’ям зникла у брамі, неохоче посунув у глиб лісу. Спершу кроки його були повільні, наче звір продовжував над чимось пильно думати і ніяк не міг зважити, чи правильно чинить. Але невдовзі наддав ходи і сірою блискавицею замигтів підліском.

Мчав він так досить довго. Аж поки не вихопився на невеличку галявину, що невідомо звідки взялася посеред дикого лісу. Була вона зловісна, похмура. Крізь густі віти вікових дубів сонячне проміння не мало жодної змоги пробитися сюди, тож вечірні сутінки панували тут навіть у найпогожішу літню днину. Непролазні хащі з усіх боків так і напирали на цей клаптик чистої землі, і лише чари стримували їх на невидимій межі. Посеред галявинки на неохопному дубовому пні «росла» хижа. Майстер, що зводив її, певно, вирішив заощадити на фундаменті. Через те здавалося, що хижа ця стоїть на одній нозі, наче гриб.

Вовчисько зупинився перед ганком, вдарився об землю й у ту ж мить перетворився на дужого чоловіка середніх літ. Уся його міцно скроєна постать, кожен м’яз, перевитий товстими жилами, виказували величезну силу. Здавалося навіть, що у людській подобі цей чоловік був ще більшим хижаком, ніж у звірячій шкурі.

Перекидень мацнув рукою під ганковими сходами, витягнув звідти згорток з одежею й заходився одягатись, дрібно трусячись усім тілом. Позаяк мороз не жартував.

Двері в хижі рипнули, і на порозі з’явилося щось скуйовджене, скоцьорблене, вкутане в таку незлічену кількість лахміття, що годі було й розпізнати, що воно є.

- А-а… Ти, Маро. Ще не здохла?

- Я, Юхимчику, я… – прошамкотіла у відповідь беззубим ротом відьма. – Хто ж інший у моїй хижі житиме? А Морени ще нема.  Не прибула. А ти ж як? Зробив, що велено?

На це простеньке запитання відьми перекидень люто клацнув зубами і загарчав:

- Зробив, не зробив… Не перед тобою, стара перечнице, одвіт триматиму! Краще у хату клич, стерво лісове. Жерти хочу, спасу нема! – і він, наче на підтвердення власних слів, так гупнув себе в груди, що аж загуло. – Каміння готовий гризти!

- Знать, не вправився, – прошамкотіла відьма і осудливо затрусила роками нечесаною кучмою сивого, схожого на клоччя, волосся. – Ой, не сподобається це Морені, Юхимчику… Ой, не сподобається.

- Мовчи, Маро! – огризнувся вовкулака. – Не зли мене! І так на душі маркотно. Давай жерти! Добром прошу… Бо пошкодуєш!  Мені й твої костамахи в горлі не застрянуть.

Відьма хоч і хмикнула презирливо, все ж поквапно відступила на крок. З тими перекиднями ніколи нічого до пуття не відомо. В будь-яку мить сказитися можуть.

–  Хіба ж я що? – озвалася примирливо. – Заходи… Тільки ж у мене, як виметено… Піч і та третій день не топлена… Нездужаю я щось. Стара стала, немічна.

Далі вона не встигла доказати, бо кількома дужими стрибками  перкидень опинився поруч, штурхонув її у груди так, що відьма шкереберть залетіла у хижу, і сам увійшов слідом. Невдача таки розлютила його до краю, і він радий був зірвати зло на будь-кому.

Переступивши поріг відьминого житла, втратив би апетит і найбільший ненажера. І то лишень від одного вигляду, не згадуючи про «чарівні» пахощі котячого лайна, застарілого поту і чогось такого, що краще й не знати. Бо хижа – геть уся: і стіни, і стеля, і єдине підсліпувате, не мите од віку віконечко, ба, навіть підлога – як килимом була густо обплетена павутинням, по якому сновигали туди-сюди або й сиділи непорушно десятки, сотні, а мо’, й тисячі павуків. Від малесеньких – завбільшки з вушко швецької голки до – величезних, не менших за гусяче яйце, страхіть.

Та Юхим був розлючений і голодний. І роздратований перед неминучою зустріччю з невдоволеною богинею. Розчарованою в ньому як  помічникові!  – Бр-р… –  Юхим аж здригнувся й мимоволі увібрав голову в плечі.

Пробираючись через той живий килим до столу, вовкулака блискавичним рухом упіймав одного з найбільших мохначів і відправив собі до рота. Решта ж, спостерігши жахливу долю свого родича, так і приснула на всі боки.

На грубому, абияк, на живу нитку збитому з неструганого обапола, столі павутиння було не менше. Воно встеляло стільницю, обплутувало єдину щербату олов’яну миску і глиняний кухоль. Скидалося на те, що за відьминим столом не збиралися на трапезу більше року чи двох.

- Так, – протягнув вовкулака, важко опускаючись на ослін, що аж застогнав під ним. – З харчами у тебе й справді не густо…

- А я що казала, – простогнала Мара, важко підводячись з долівки. – Третій день…

- Чув, чув, – урвав її перекидень. – Нездужаєш і таке інше. Краще не мороч мені голову, старе одоробло. Востаннє по-доброму прошу! Бо сам знайду. Може, я й виглядаю на дурного, але ні розуму, ні нюху не втратив. Три дні вона не їла. Х-хе. Та ти й півгодини не просидиш спокійно – якщо кісточку не посмокчеш, то пиріжок проковтнеш.

Він повів лихим оком по хижі й затримав погляд на древній сові, що мирно дрімала на печі. Од старості птах був уже геть глухим, і через те зчинений гармидер не міг потривожити його сну.

- Почну сніданок з пернатої дичини… Воно хоч і данє, як біда його знає що, але мені не вперше. Харчами не перебираю. Мало буде – упіймаю твого Чахлика. Хто-хто, а цей котяра за іншого кабана тлустішим буде. Досі дивуюся, як миші й пацюки ще й досі його на ковбаси не переробили. А потім… – він тицьнув пальцем у стару, – і твоя черга настане, бабусю. Віриш – ні? – вовкулака клацнув зубами, що і в його людській подобі були не гіршими за звірячі. – Чи, думаєш я жартую?

- О-хо-хо, – зашамкотіла відьма. – Ну що мені, бідній, робити з таким гостем… Грабуй, холеро… Забирай останнє, що на тризну зберігала… Щоб ти вдавився моїми харчами!

Зігнувшись і покректуючи, вона полізла під лежанку обабіч печі. Та вовкулака лиш чекав, аби відьма показала свою схованку. То ж миттю опинився поруч і запустив руку вглиб, не звернувши уваги на те, що стара не надто й опирається. А далі Юхимові стало вже не до того… Різкий пекучий біль гострими зубами вчепився йому в зап’ястя, і вовкулака, збагнувши, що трапилося, аж завив од люті. Сіпнувся було за відьмою, але та вже завбачливо відступила у найдальший куток і лиш вдоволено хихотіла з безпорадності такого дужого чоловіка.

- Роздеру! – гарчав перекидень. Він рвонувся так, що благенька лежанка розсипалася купою трісок, зате новий, кований на ведмедя капкан тримав міцно. А товстелезний ланцюг ховався у підлозі і зникав десь назовні. – Відьма проклята! Ну, постривай же!  От виберуся – кісточок не залишу! Жартувати собі зі мною надумала? Я ж тобі покажу забавку!… Ану, звільни руку! Карга стара! Кому кажу!  Як не відпустиш добром, то пожалкуєш, що й на світ народилася!!! На малюсінькі шматочки роздеру! У-у-у! – він аж завив від безсилої люті на Мару і самого себе, що так безглуздо попався.

- Е-хе-хе, – закректала та, – дурний ти, Юхиме… Хто ж так у гості приходить? Ні – драстуйте господині. Ні – гостинця… Увірвася бурею, усе потрощив. Мене, немічну, скривдив. Усіх пожерти обіцяв. Оно й тепер – на прив’язі сидиш, а й далі лаєшся, погрожуєш… Ні, щоб з ласкою, з перепросинами. Доведеться тебе повчити гарним манерам. Хоч трішки… Потім сам спасибі скажеш.

Де й узявся батіг в руці старої. Засвистів, зазміївся в повітрі й упав на плечі перекидня. Ще й з такою силою, що Юхима аж на коліна кинуло. А рубець на тілі одразу кров’ю приснув. Завив перекидень, заметався… Та не його воля була з цупкого заліза вивільнитися. Не простий мусив бути капкан! Певно, без відьомських чар не обійшлося. І вдруге свиснув батіг, вириваючи зойк з вишкіреного рота, і втретє…

Вовкулака спершу вив, гарчав, грозився роздерти стару, потім уже й добром просив, але не допомагало нічого. Відьма знай лиш раз по разу розмірено змахувала батогом і тихесенько хихотіла за кожним ударом, що мимоволі виривав зойк болю з уст чоловіка. Юхим спробував перекинутися на вовка, але щось не давало, і він мало не скавулів од болю і приниження.

- Годі ж бо, годі…

Відьма лиш посміхалася мовчки.

Такої насолоди від чужих мук Мара вже давно не отримувала і скоро не перестала б у жодному разі. Правда, якби було з чого вибирати, то вона воліла б якусь пишнотілу панянку, з білою й ніжною шкірою. З довгим шовковим волоссям, яке так чудово пахне, коли горить… Але й вовкулака годиться, на лихий випадок.

Хто зна, чим би все те скінчилося, коли б у якусь мить рука відьми не завмерла в повітрі з занесеним батогом, а сама вона не насторожилася, дослухаючись. І таки не вчулося їй. Над лісовою галявиною, десь високо в небі, пролунав голосний клекіт орлиці.

- Морена! – вигукнули водночас обоє.

Відьма з полегшенням, бо вже й сама розуміла, що перегнула палку і, зумій перекидень звільнитися, буде по ній. А вовкулака – з острахом… Навіть знущання Мари волів би він терпіти далі, ніж через мить зустрітися з невдоволеною богинею.

Ще раз заклекотіла орлиця, вже ближче.

Вони обоє задерли вверх голови, наче крізь закіптюжений, укритий павутинням сволок могли побачити в небі могутнього птаха.

А тоді – загуло, завило, загуркотіло. Бухнуло в комин, аж хмара сажі вихопилася з-під заслінки, осліпивши усіх непроглядним мороком. Коли ж прочухалися, протерли очі, а сажа всілася, то побачили, що перед піччю стоїть молода чорноволоса жінка. І жодна пилинка не пристала до її білосніжної сукні… Богиня Долі і Часу!

Морена дещо здивовано оглянула обох – перекидня, спійманого у капкан, і відьму з батогом у руці, що наче й помолодшала, розрум’янилася на обличчі. Хмикнула і, насупивши брови, зиркнула на ослінчик біля столу. Той одразу перекинувся на делікатне, плетене з лози крісло і – боком, боком присунувся до Морени. Богиня зручно вмостилася й аж тоді поцікавилася:

- Що це тут у вас діється?

Але відьма вже оговталася. Батіг щез, наче ніколи й не було. Клацнули, одмикаючись, зуби капкана. А сама вона знову згорбилася й зашамкотіла.

- То так, пусте… Не варте твоєї уваги, всемогутня. Юхимчик трохи роздратований повернувся з Галича, от і довелося припнути його. Щоб прохолов трішки…

- Роздратований? – перепитала Морена і повернула голову до перкидня. – Чому? Щось негаразд? Що з хлопчиком? Ти знайшов його, як я веліла? Він мертвий?

Вовкулака похнюплено мовчав.

- Ну? Я щось запитувала… – голос богині був страшнішим за посвист батога.

- Не встиг я… – проскавулів перекидень, опускаючись на коліна. – Люди… Кляті… Змилуйся, пані… Мені й хвильки часу не дали, аби втрутитися… Я не винен…

Дужий чолов’яга стояв на колінах і ридав, мов дитя. Але у лісовій хижі нікому це не видавалося дивним чи смішним.

- Хочеш сказати, що саме цієї ночі в Галичі ніхто не спав? І  опівночі виявилося повне Підгороддя людей? Так? – Морена говорила спокійно і тихо, але од звуку її голосу поховалися в шпарини навіть павуки, а тлустий Чахлик, про всяк випадок, поліз у піч. Прокинулася навіть стара птаха і розгублено закліпала очиськами.

- Так, пані, – похнюпився вовкулака і ще дужче припав тілом до долівки.

- І відкіля ж вони там узялися?

- Не відаю, пані… Але кажу щиру правду! Мо’, попередив хто?

- Попередив? – Морена замислилася. – Але хто міг про це знати? Мені сказала Книга. Тобі – я…  Почни все од початку!

- Я зробив так, як ти веліла, пані. Правда, коні у них були дуже хороші й через те зграя запопала їх лише перед самими валами. Однак усе зробилося вмить. Люди й за зброю схопитися не встигли. Думав, малому кінець. Адже, вовків зі сто у зграю зігнав. А от далі… Де й узялися княжі вовкодави! Цілий виводок, пані. Од моїх сіроманців лише клапті шерсті полетіли… Вмить відбили їх від саней. Я хотів було сам подивитися чи й малого разом з усіма зжерли… Та тут як посипав народ – зі зброєю, смолоскипами. Наче все місто чекало цієї миті. Я й розгубився… А там – мале озвалося з саней.  І якась молодиця вхопила його на руки та й шасть у браму. Що я міг вдіяти? Ти ж знаєш, пані, що у вовчій подобі мені в Галич дороги нема. Там панує Єдиний… Що я міг зробити?

Морена мовчала, лиш важко дивилася на перекидня. А той, під тими   невмолимими очима, дедалі більше щулився й намагався махнути хвостом. У його грудях клекотіло, а з уст зривалося лиш тихе скімління.

Побачивши, що непереливки, нечутно вишмигнула з хижі й Мара.

Морена поворушила пальцями, і сині іскорки замиготіли на їх кінчиках.

Юхим, розуміючи до чого йдеться, заскавулів ще голосніше.

Богиня щось зашепотіла, спершу повільно, а тоді все швидше і швидше, аж урвала себе голосним вигуком і водночас рвучко простягнула десницю з виціленим на перекидня пальцем. Гримнуло! Блиснуло!

Вовкулака завив на повний голос. Засмерділо паленою шкірою. Відьма на дворі зацокотіла зубами. Чахлик подерся комином надвір.

- Те, що ти не справишся, я відала від Книги, – промовила наче до самої себе Морена. – Але це не виправдання. Мої накази повинні виконуватися, аби там що! Тому, Юхиме, ти будеш покараний і проклинатимеш кожен прожитий день, що не зумів убити малого. Бо я хочу тепер, щоб він виріс для зустрічі зі мною… А ти – пильнуватимеш, аби він був цілий і здоровий аж до тієї днини, коли я звелю привести його до себе. І доти,  Юхиме, не буде для тебе ні жінки, ні вовчиці! А підведеш мене ще раз – я вигадаю щось таке, що тобі ще більше сподобається. Віриш?

- Так, пані… Дякую, – Юхим говорив цілком щиро, бо подумки вже давно попрощався з життям А любощі  – дурничка. Живуть же на світі якось і  кастрати… Тим більше, що то не назавжди. Можна перетерпіти. – Я пильнуватиму його як зіницю в оці!

- Сподіваюся… Отож, повертайся в Галич і чекай на мій або Перунів наказ! Цей малюк надто багато важить для Мережива Долі, щоб легковажно спустити його з ока. Про все важливе і, на твою думку, цікаве чи несподіване доповідатимеш через Мару. Потрібно буде ще щось – знайду як повідомити…

- Зроблю, усе зрорблю, як велиш… – кивав похапцем Юхим і віддано позирав богині у вічі. – За несподівано даровану ласку він ладен був язиком вилизувати її чобітки. Добре бо знав, що подібних провин боги не прощають і найвідданішим слугам.

- Ти вже постарайся, – несподівано серйозно відказала Морена. – Бо є в цьому хлопцеві щось таке, чого не хоче, або не може, пояснити мені навіть Книга Буття. І твоя сьогоднішня невдача лише підтверджує мій здогад, що старим богам ще доведеться по-справжньому зіткнутися з ним… Або з тим, хто його оберігає й водночас домагається нашого забуття.

Розділ п’ятий

Ворота Народів. Весна року 6745-го.

Ставка Саїн-хана

Нещадний сморід в юрті шамана-ворожбита й нерозбірливого примусив би затулити носа і стрімголов вискочити на повітря, але важливість очікуваного пророцтва утримувало на місці вічного та непереможного джихангіра*. Отож й усі інші мусили терпіти. Хоча нудотні запахи давно вже викликали нестерпні судоми в переповнених масною їжею шлунках.

Розкошланий, перемащений кров’ю і нечистотами, жрець Долі несамовито копирсався в баранячих нутрощах, уже занадто довго навіть для непосвяченого в таїнство ворожіння. Шаман теж розумів це, але, пам’ятаючи про долю сімох своїх попередників, не насмілювався зустрітись поглядом із грізним і невмолимим Саїн-ханом. А ще більший жах на нещасного наводило єдине, завжди налите кров’ю і люттю, око ханського аталика* Субудай-багатура. Ворожбит давно б уже підвівся з долівки і прорік волю Богів, але саме сьогодні байдужа Доля вперто мовчала, не бажаючи відхилити перед людьми навіть краєчка завіси, за яким – майбутнє.

Час минав. І хоч як не зволікав ворожбит із відповіддю, повелитель чекав, а значить, слова повинні були прозвучати.

Повільно і приречено він випростався, глипнув на суворе обличчя джихангіра монгольського війська і бухнувся перед ним на коліна, намагаючись поцілувати кінчик сап’янового чобота.

– Слухаю тебе, шановний, – озвався Батий, бридливо зупиняючи ногою шамана. – Що Духи звеліли передати нам?

– О Сонцеликий, зглянься над нещасним байгушем*! – узявся благати шаман.

– Говори! – гримнув Субудай-багатур. – Не випробовуй терпіння нашого сонцеликого хана!

– Боги мовчать, о Нищителю всього живого! – ледь чутно вишепотів ворожбит, скоса поглядаючи на жорстокого повелителя, завмираючи душею, очікував найгіршого. І не помилився у своїх припущеннях. Восьмий раз почувши від ворожбита ту ж саму осоружну відповідь, Саїн-хан люто вилаявся, круто повернувся й вискочив із намету. Слідком за ним поспішили вірні тургауди* та юртджі*. У шатрі залишився тільки Субудай-багатур – живе втілення самого Ебліса – Духа Зла.

Сказати, що Субудай-багатур був розлючений, значить, нічого не сказати... Аталик джихангіра, найкращий темник Потрясателя світом, святого Чингіза, аж не тямив себе від злості. Шал ненависті й люті розпирав його. І не дивно... В той час, коли Шейбані-хан уже підкорив Булгарське царство, що на ріці Камі, і його тумени* святкують перемогу, він – Поранений барс, хто разом з Джебе-нойоном, Богурчі та Мухурті був одним із чотирьох копит непереможного Чінгізового коня, – змушений уже котрий день нидіти перед «Брамою народів», поміж Кам’яною грядою й Абескунським морем, замість того, щоб підкоряти чужі землі й пити з рук прекрасних бранок солодкий трунок перемоги. А все через дурних ворожбитів, яким Боги пошкодували подарувати бодай кількох крихт розуму.

Субудай-багатур аж зубами заскреготів спересердя.

Ось і Бекі, восьмий із цього безголового племені, лежить ниць перед ним. Але жоден ще не здогадався сказати Бату-ханові того, що молодик мріє почути. Наче це вимагає якогось надзвичайного знання.Та він, Субудай-багатур, сам, без усякого ворожіння здатен віщувати удачу орді. Та й хіба може бути інакше? Цього року на захід водночас вирушили десятки монгольських туменів, ще й під проводом внука славетного Священного Правителя. А ці вперті віслюки запорпалися по вуха в баранячих нутрощах і, як один, бурмочуть: «Боги мовчать! Боги мовчать!..» Так, наче ті взагалі колись розмовляли зі смертними. Люди дізнаються про їхню волю лише тоді, коли вже нічого не можна поправити. Що ж, безмозкого дурня і стратити не шкода... Все одно жодної користі.

Субудай-багатур звично клацнув пальцями, даючи знак велетневі Кинбаю, й обернувся плечима до жалюгідно скоцюрбленої на брудній долівці постаті ворожбита. Особистий охоронець аталика добре відав, що має чинити, тож, не гаючи і миті, вхопив шамана за ноги, відірвав од землі, впер його чолом в повстяну циновку і став повільно пригинати жертві п’яти до голови.

Відчуваючи на своєму обличчі подих невблаганної смерті, ворожбит жалібно заскімлив і, в пошуку порятунку, вхопився за останню думку, яка несподівано з’явилася в його охопленому жахом мозку.

– Стривай, Непереможний! Милосердя! – вихрипів ледь чутно, бо горло вже сковувала судома, а напружений хребет ось-ось мав тріснути, мов суха гілляка. – Я ще не все сказав!

Субудай-богатур, який було вже взявся рукою за закіптюжений полог намету, зацікавлено спинився. Навчений розуміти господаря з одного погляду, Кинбай в ту ж мить підхопив ворожбита і поставив на рівні ноги, – притримуючи за комір, бо у нещасного так тремтіли коліна, що сам він уже не міг стояти. А до всіх попередніх нестерпних запахів додалися ще й неповторні «аромати» свіжоспорожненого кишківника та сечового міхура.

– Ну! – гарикнув аталик. – Тільки не пробуй крутити, Бекі. Інакше наступна твоя страта буде набагато страшнішою. І ти, син шолудивої верблюдиці, сто разів пожалкуєш, що не вмер тепер!

– Хіба може нещасний раб, о Безжалісний Барсе, навіть помислити, щоб спробувати збрехати, перед твоїм всевидющим оком? – ледь чутно пробелькотів, не маючи змоги вдихнути на повні груди, ворожбит.

Відповідь приреченого сподобалася Субудай-багатурові. Як усі жорстокосерді натури він полюбляв лестощі, навіть такі неприкриті, а страх, що його викликав у людей, залюбки сприймав за відданість і шану.

– Ти примушуєш нашого Повелителя чекати...

Аталик теж говорив досить тихо, однак від звуку його голосу здригнувся навіть вірний Кинбай.

– Я казав щиру правду, о Залізний Барсе, – заторохтів шаман. – Сьогодні Боги не бажали відкрити мені майбутнє, але з побаченого я зрозумів, що отхан-хатун* Юлдуз, молодша дружина джихангіра, може дати пораду, якою ти, Наймудріший, залишишся задоволений, а військо зможе вирушити далі.

Єдине око Субудай-багатура мало не вилізло від здивування. О Боги, він і сам думав, що треба звернутися по допомогу до улюбленої жінки свого вихованця, і тепер почув це від шамана. Певно, поспішив зараховувати ворожбита до безголових. Якщо тому, хай і перед обличчям смерті, а все ж спадають на гадку подібні поради, то він ще не безнадійний і може стати у пригоді.

– Живи, – милостиво кинув нещасному і рушив до виходу. А вже ступивши однією ногою назовні, додав насмішкувато: – Тільки наступного разу, Бекі, воруши мізками швидше, бо можеш не встигнути... І пригости Кинбая чашою хорошої арзи*. Все-таки він міг трохи поквапитися й натиснути сильніше. Тоді ти вже нічого не додав би до сказаного, і пси волочили б зараз по степу твою падлину... Хе-хе...

Однак ворожбит і без нагадування вже цілував чоботи своєму катові, бо добре пам’ятав, що над рабом і панський пес пан.

Скочивши у сідло свого гнідого, Субудай-багатур повільним кроком направив коня до ханського намету.

Нарешті усе почало прикладатися одне до одного. Натхнений духом смерті, Бекі  дав гарну пораду, і тепер лише від нього, військового наставника великого хана, залежало, як довго стоятимуть ще на перепутті об’єднані під бунчуком Чингіза сили монголів.

Юлдуз-хатун була «чорною дружиною», наймолодшою з тих сімох, що їх відібрала матір Саїн-хана Орі-Фуджинь для свого сина в далекий похід. Решта шестеро красунь, багатих уродженок, спершу презирливо ставилися до тендітної дівчини, яка виросла в сім’ї пастуха. Та й сам Батий, за щоденними турботами і вмілими пестощами інших дружин та наложниць, довший час просто не помічав її. Однак маленька Юлдуз вирізнялася з-поміж усього ханського квітника гострим розумом і спостережливістю. До того ж її вірна служниця, китаянка І Лахе, до якої недавня ще донька пастуха ставилася скоріше як до сестри, аніж як до рабині, зуміла заприятелювати з відлюдькуватою шаманкою Керінкей-Задан. За їх допомогою отхан-хатун першою дізнавалася про всі важливі новини в стані. Тож зуміла врятувати життя новообраному джизхангірові, коли Гуюк-хан, спадкоємець монгольського престолу, з вірними йому ханами намагався вбити Батия. Попереджений дружиною, Саїн-хан не потрапив у яму-пастку, що її зрадники вирили під килимом. А «чорна дружина» з того дня стала його першою порадницею й коханкою.

Саме з її допомогою Субудай-багатур сподівався примусити джихангіра відмовитися від зволікання і зрушити з місця. Тим більше, що її порада чи пророцтво мали стати дев’ятим, щасливим...

Перед наметом джихангіра завмерла варта з «непереможних», і сам Арапша Ан-Насир походжав поруч в очікуванні наказів повелителя. Він – побачив перед собою Субудай-багатура, і поквапився шанобливо притримати йому коня, підкреслюючи так свою нижчість перед аталиком. Хоча місцю темника* тургаудів джихангіра міг би позаздрити і нойон* не з роду чингісидів.

– Хан у шатрі?

– Так, Поранений Барсе...

– Сам?

– Сам... Примчав стрімголов. Увірвався у намет. Нікого до себе не кличе і не виходить. Трапилося щось?

– Це добре... – мовив до своїх думок Субудай-багатур.

– Добре? – не зрозумів Арапша.

– Маю на увазі, що є звістка, від якої наш повелитель незабаром знову розвеселиться. До речі, відправ когось у шатро Юлдуз-хатун... Нехай готується. Можу заприсягтися, що невдовзі хан пошле по неї.

Арапша лише кивнув на знак того, що зрозумів і наказ буде виконано, а ще за якусь мить Ору-Зан, один із довірених охоронців, уже поспішав попередити улюблену дружину джихангіра.

Мовчазний раб із китайців поквапливо відслоонив перед Субудай-багатуром завісу ханського намету. Аталик, хоч і не мусив, кахикнув голосно кілька разів і увійшов до середини, шанобливо похиливши голову. Як учитель юного хана він користувався багатьма привілеями чінгісида*.

Саїн-хан сидів на високій купі вибілених баранячих шкур, утупивши невидющий погляд у тонку, гаптовану золотом шовкову завісу, що відділяла цю частину шатра від спальної. Пальці його несвідомо бавилися золотою пайцзою* з викарбуваною на ній головою тигра, яку він отримав у спадок від свого батька – славетного Джуччі-хана – улюбленого сина Великого воїна.

– Чого тобі, учителю? – невдоволено буркнув джихангір, виринаючи зі своїх не надто веселих дум. А й справді – чому радіти? Монголи повірили у його щасливу зорю. Об’єдналися під його знаменами, виказуючи водночас і шану улюбленому онукові Потрясателя світу, талановитому воїнові. А він... Сидить біля порога чужої країни і ніяк не може наважитися на рішучий крок. Чекає на блогословення богів, побоюється зробити щось справді важливе, як мала дитина без попередньої згоди батьків.

– Ти поспішив вийти, Наймудріший, – ще раз уклонився аталик. – І все, що призначалося для твоїх вух, дісталося мені.

– Ет, – зневажливо відмахнувся Бату-хан і аж тепер помітив, що тримає у руці пайцзу. Шанобливо торкнувся устами реліквії й повісив її на шию. – Про що там ще можна було балакати... Скидається на те, що добрі духи відвернули від нас свої лики. І навіть безсмертний Тенгрі, прародитель усіх чінгісидів не хоче говорити зі своїм правнуком...

– Чи можна бути у цьому впевненому? А може, голос Тенгрі лунає тільки для вух достойних чути його?

– Що ти хочеш цим сказати, учителю? – зацікавлено підняв голову молодий хан, бо добре знав, що темник не належить до тих, хто полюбляє бавитися словами, і ніколи не говорить задля красного слівця. Він так утомився від важких дум, що ладен був ухоптися й за найнеймовірнішу пораду – лише б якось виборсатися з тенет несподіваних проблем.

– Згадай, Надіє великого полководця, хто попередив тебе про пастку, яку в день принесення присяги влаштував підступний Гуюк-хан? Чи ж не з повеління Тенгрі було тебе остережено? От і мислю, що той, хто одного разу зміг зрозуміти голос Духа, почує його й удруге...

– Юлдуз? – аж подався вперед Батий.

– Чому ні?

– Можливо, можливо... – і він голосно плеснув у долоні.

Ще один раб, зігнувшись так, що косичка його волосся торкалася долівки, виріс наче з-під землі.

– Покликати Юлдуз-хатун! Нехай поквапиться сюди! Як є! Не перевдягаючись!

Раб так само мовчки позадкував із шатра.

Очікуючи дружину, Саїн-хан неспокійно походжав наметом.

Субудай-багатур своєю вірою у те, що маленька Юлдуз може віщувати майбутнє, таки заронив зеренце надії у його зболену душу. Тож молодий джихангір аж не тямив себе з нетерпіння. Ні, він не сумнівався у прихильності богів чи силі свого війська, але як передати цю впевненість простим воїнам, якщо навіть не всі хани погодилися стати на його бік і визнати його вищість. Незважаючи на заповіт славетного діда! Клятий Гуюк-хан, користаючи з того, що доводиться старшим сином великому каганові монголів, постійно каламутить воду, намагається відібрати владу у джихангіра... Але дзуськи!.. Батий уже раз показав зухвальцеві належне місце, то зможе й тепер. А потрібно буде – не зупиниться і перед стратою неслуха! Заповіт Потрясателя світу ясний і недвозначний! Тільки він, Саїн-хан, має священне право продовжити завоювання, розпочаті Чінгізом.

...Сьома зірка увійшла до намету в супроводі своєї незмінної китаянки. Зодягнена в сукню із золотистої парчі, оздоблене, як це заведено у Піднебесній імперії, дорогоцінними каменями. А у високо підчесане, густе смолянисте волосся жінки служниці вправно вплели чудові перлини. Трішки рябе обличчя Юлдуз, послухавшись поради І Лахе, густо вибілила, а мигдалеподібні розкосі очі підвела чорною фарбою. Від цього вони стали значно більшими, загадковими.

Юлдуз-хатун наблизилася до чоловіка і шанобливо вклонилася.

– Мій повелитель кликав мене?

– Так, Зірко, – лагідно, але нетерпеливо відказав Батий, рукою підкликаючи наблизитись. – Я чекав на тебе.

– Моє щастя безмежне від того, що за турботами дня хазяїн не забув про одну з найменших перлин у своєму безконечному намисті.

– Це неможливо, моя хурхе*, – засміявся Саїн-хан. – Але перш, ніж я говоритиму, присядь поруч... Руси кажуть, що у ногах правди нема, і це справді так.

Жінка підійшла ще трохи і всілася біля стосу шкур, торкаючись волоссям синього оксамитового чапану, в який був зодягнений хан.

– А кликав я тебе, Зірко, щоб запитати, що ти думаєш про похід нашого війська для підкорення західних земель?

– Я? – здивування жінки було цілком щире, бо хоч її попередили про можливий виклик до хана, і вона встигла привести себе в належний вигляд, але ж причину не повідомили. А хіба сама вона могла бодай на мить припустити, що її повелитель захоче почути від неї поради в ратній справі? Чого завгодно сподівалася Юлдуз – палких обіймів, несподіваної немилості, навіть – смерті, та тільки не запросин до ролі радника.

– Субудай-багатур запевняє мене, що тобі відкрите майбутнє.

– Мені? – Юлдуз розгублено звела на чоловіка карі очі. – Але ж звідки узялося таке припущення?

– А хто попередив мене про пастку під килимом у день обрання джихангіра монгольського війська і проголошення заповіту Священого Правителя? Хіба не ти, Зоре очей моїх?

– Так це ж... – простодушно почала було пояснювати Юлдуз, але пильна китаянка І Лахе у цю мить легко сіпнула за край одежі свою господиню і швиденько вишепотіла:

– Пані, тільки не згадуйте про Керінкей-Задан! Ця маленька таємниця вам ще знадобиться, аби зберегти прихильність хана! – Колишня принцеса добре розумілася на мистецтві інтриги.

– Що ти хотіла сказати? – нетерпеливо перепитав хан.

– Це... це сон мені наснився, – не розгубилася жінка. – Віщий сон...

– Буває, – погодився Саїн-хан.

– Але лише з тими, кому дух Тенгрі бажає показати… – втрутився у розмову Субудай-багатур. – Мені, он, віщі сни не сняться. Правда, жодні сни не сняться...

– Мені теж, – зі сміхом докинув Батий. – Через те питаю у тебе... Розкажи нам, Зірко, про що говорять духи у нічній тиші? Буде наш похід вдалим чи доведеться чекати на інші часи?

– Але ж, Повелителю мого серця, тлумачення снів – це так складно.

І Лахе знову нахилилася до вуха пані, роблячи вигляд, що поправляє щось у зачісці.

– Пані, спробуйте розказати ханові ту казку, яку недавно розповідала вам Керінке-Задан... Про коня Сульде! Повірте, він радий буде почути її з ваших уст.

Юлдуз хотіла було відмахнутися, мовляв, не до казок. Але, глянувши в обличчя повелителя, на якому виразно вимальовувався вираз нетерпеливого очікування, зрозуміла, що саме в цю мить вирішується її доля. І якщо вона не зможе зробити того, чого сподівається від неї Саїн-хан, то на цьому й завершиться її недовге щастя. А  згодом – і життя. Заздрісні подруги знайдуть спосіб звести її зі світу, коли упевняться, що милість чоловіка вже не простирає над нею свої крила. А хан, стурбований мовчанням дружини, спохмурнів і почав сердито супитися.

– Але якщо мій повелитель становчо наказує... – непевно почала вона, згадуючи, що китаянка ще жодного разу не дала поганої поради.

– Так! – становчо мовив Батий, і Юлдуз одразу переконалася, як близько була біда. – Наказую! І хочу нарешті почути це від тебе!

– Що ж... Твоя воля – закон, Світоче моїх очей. Я розповідатиму, що бачила уві сні, а ти, Вічний і Розумний, спробуй знайти там те, чого прагне твоя душа...

– Ми слухаємо.

Саїн-хан був серйозним як ніколи і, ледь примружившсь, від чого очі його перетворилися на дві вузькі шпаринки, пильно вдивлявся в обличчя дружини, аби не прогавити жодного слова. А його залізні пальці з такою силою увіп’ялися в її руку, що жінка аж присіла від болю і злегка застогнала.

– Одну хвильку, повелителю, – знову обізвався Субудай-багатур. – Даруйте, що втручаюся у розмову між чоловіком і дружиною, але Юлдуз-хатун добре мовила: тлумачення снів – справа складна, і не зашкодило б покликати когось, хто на цьому розуміється.

Джихангір спершу невдоволено сіпнувся, але, визнавши слушність зауваження старого учителя, спитав:

– Кого маєш на увазі?

– Бекі...

Хан здивовано звів брови.

– Ворожбита? Цього пожирача падлини, який не зумів сьогодні стулити докупи і кількох слів? Хіба він ще живий?

– Живий, Повелителю... Я насмілився притримати його про всяк випадок. А кому, як не ворожбитові, тлумачити сни? До того ж, більше нікого не залишилося. Він останній... Решту ми відправили до пращурів.

– Безмозкі вівці, не варті й трави, що випасають, – зневажливо сплюнув хан. – Ну що ж, якщо доля виявилася прихильною до нього, і він ще живий, то нехай... Арапша!

Начальник тургаудів прожогом увірвався до намету, наполовину оголивши меча, але уздрівши, що ханові нічого не загрожує, сховав зброю й поклонився.

– Тягніть сюди Бекі! І миттю!

Воїн ще раз уклонився й задкуючи вискочив надвір.

– Розпочинай, Зірко, – погладив дружину по щоці Батий, – ми пильно тебе слухаємо...

– А шаман?

– Його вже волочать сюди, встигне...

Побачивши, що чоловік уже надто нетерпеливиться, Юлдуз не відважилася зволікати далі.

– Твоя воля священна, мій повелителю. Слухай же, який дивний сон наснився мені минулої ночі ...

Юлдуз легко провела долонею по очах, наче стирала з них доторк дня нинішнього і поверталася поглядом у події ночі, де панують лиш Духи та душі померлих пращурів.

– Бачила я, що спинився ти перед високою горою. І в тій горі чорніє велика печера. З неї віє злом і страхом, наче з житла кровожерних мангусів*... Перед печерою стоїть старезний сивий дід і тримає за вуздечку могутнього білого скакуна. Коня подібної краси мені ще не доводилося бачити. Збруя на ньому так і сяє, так і виблискує. А очі – як у Духа Смерті. На такого не те що сісти, а й дивитися лячно. Проте я звідкись відаю, що, осідлавши його, мій повелителю, ти станеш непереможним! Твоїй владі підкориться увесь світ, бо кінь цей – чарівний... І господар його стане у бою рівний богам! Далі я бачу, як ти переймаєш вуздечку з рук старого чаклуна, хочеш скочити у сідло... – і  прокидаюся. Прокидаюся від голосного іржання. Мусук, моя кобила, іржала так заклично і тривожно, наче  їй теж наснився той казковий жеребець...

– І це весь сон? – дещо розчаровано протягнув Саїн-хан. – Більше ти нічого не пам’ятаєш?

– Майже весь, повелителю... Пригадую лише, що ця дивна гора стоїть на місці злиття двох великих рік. Обидві такі широкі, що навіть берегів не видно. Бурхливі, повноводі... А хвилі їх зловісні та каламутні. Спершу я навіть було вирішила, що то потоки крові. Та, певно, це тільки ще одна загадка духа ночі, мій повелителю. Хіба ж бувають такі ріки насправді?

– Бекі тут? – роззирнувся хан навколо себе по наметі, бо саме в цю мить пригадав, що «товкмач снів» давно вже повинен бути десь неподалік.

Підіпханий сильною рукою, ворожбит вилетів із-за однієї зі складок намету і простягнувся долілиць.

– Ти чув весь сон Юлдуз-хатун, рабе?

– Чув, Повелителю...

– Тлумач!

Ворожбит, намагаючись надати більшої ваги своїм словам, зробив вигляд, що глибоко замислився. Хоча в душі вже давно вирішив, що вдруге не повторить своєї помилки і скаже ханові лише те, що той хоче почути. Навіть, якщо в тому не буде і слова правди.

– Білий жеребець, якого отхан-хатун бачила уві сні, так схожий на Сетера – коня духа війни, самого Сульде, що помилитися просто неможливо, о всемогутній Бату-хане... Звідси цілком слушно буде припустити, що старий, який підвів його тобі, – або дух Священого повелителя, або сам Тенгрі – прародитель усіх чінгісидів...

– Дзе-дзе, – задоволено прицмокнув Саїн-хан. – Якщо це так, то можеш розраховувати на мою милість. Що ще хочеш сказати?

– Ріки, які показалися у сні – це, певно, Ітіль і Єруслан. А переконує, Повелителю, мене в цьому побачена Юлдуз-хатун гора, яка справді міститься там, де Єруслан впадає в Ітіль.

-Атож, там є така гора! – захоплено вигукнув Субудай-багатур, якому завше до густу найбільше припадали ті пророцтва, котрі можна було перевірити. – Вона називається гора Урака-хана. Ти повинен пам’ятати, Бату, ми лише вчора розглядали її на картах, намальованих китайцями.

Саїн-хан ствердно кивнув головою.

– Що ще можеш додати?

– Ще? Так... У тій горі живе тисячолітній чаклун Газук... І він, мій Повелителю, зможе відкрити тобі таємниці майбутнього краще за всіх шаманів, що їх ти розпитував дотепер.

– Він такий могутній?

– Не в тім річ... – поволі відказав ворожбит, щоб не принизити себе в очах хана. – Газук тому могутніший за мене, що постійно живе поруч з богами тих земель, куди прямує твоє військо. А отже, йому значно легше буде домовитися з ними...

Така відповідь влаштовувала Саїн-хана. Бо те, що людськими долями в інших землях розпоряджаються чужі боги, вкладалося у його голові, як щось розумне і зрозуміле. Тому він намагався ніколи не гнівити їх. Та й звернеться до них не вагаючись, якщо це буде потрібно. Свої боги чи чужі – байдуже… однаково полюбляють дари. І чим щедріші упоминки, тим прихильнішими будуть вони до просителя. Ну, а джизхангір війська монгольського завжди знайде, чим задобрити усіх. Ебліс тому свідок...

– Отже, – нетерпляче перервав роздуми повелителя Субудай-багатур, – що тепер? Ми й далі нидітимемо тут, чи вирушаємо нарешті до Ітіль-ріки? – подібний тон став би причиною смерті кожного, хто насмілився б так звернутися до Батия, але Пораненому Барсові прощалося й не таке. Ще безсмертним Чингізом...

– Так, – твердо відказав джихангір, до якого відразу повернулась уся владність і суворість. – Ми вирушаємо! Наші коні відпочили достатньо для дороги. Час настав!

Промовивши це, Саїн-хан обвів поглядом усіх присутніх і побачив навколо лише усміхнені та щасливі обличчя.

Субудай-багатур, Поранений Барс, радів, що нарешті закінчиться це безконечне очікування, і він знову опиниться на своїй залізній колісниці попереду непереможної орди.

Юна дружина хана, Юлдуз-хатун, була щаслива вже тому, що послухала доброї поради і таки зуміла догодити своєму чоловікові. Тож їй дістанеться ще крихта його прихильності.

І Лахе, маленька китаянка мовчки приєднувалася до радості своєї пані. Все ж таки, добра пані – це половина щастя навіть для вільної прислуги. А для рабині – мрія решти  життя...

А Бекі, старий віщун, радів, що ще якийсь час насолоджуватиметься сонцем і небом. Вдихатиме аромати трав і п’янкий запах кінського поту. Що горло його ще зволожиться кумисом, а губи відчують соковиту ніжність молодої баранини...

О жартівливі Боги... Яка іронія долі! Те, що невдовзі мало принести безконечну низку нещасть і горя багатьом народам, пролити ріки сліз і море крові, те, що тисячоліттями слов’яни згадуватимуть, як найбільший жах своєї історії, – спершу принесло радість і дрібку щастя аж п’ятьом людям.

Розділ шостий

Пізня осінь  6745-го. Правий берег ріки Ітіль.

Гора Урака

Розкішне шовкове шатро непереможного джихангіра монгольського війська Саїн-хана розкинулося біля невеличкого гомінливого струмочка, що напрочуд весело збігав із високої й похмурої гори Урака. Чудовий гнідий кінь бив копитом поруч із розшитою золотим гарусом запоною, що прикривала вхід усередину. Він був ханським улюбленцем, і рідко коли Батий дозволяв осідлати собі іншого скакуна. Ось і зараз, почувши нетерпеливе порскання, хан вийшов назовні, зі шматком житнього коржа в руці.

Незважаючи на страхітливий буревій, що пронісся над рікою минулої ночі, ранок видався напрочуд погідний, а чисто вимите небо лагідною блакиттю заповідало гарний день.

Хоч довкола, як завше, було щільне кільце з юрт тургаудів ханського «Непереможного» тумену, яке надійно захищало хана від можливих небезпек чужого краю, вірний Арапша вибирав місце постою так, щоб шатро опинилося на підвищенні, а хан міг бачити усе над верхівками юрт, залишаючись недосяжним для очей інших.

Гора Урака височіла поруч, і шамани володаря грому Хоходой-Моргона, котрі мешкали у ній, могли згори позирати з жахом на море юрт і кибиток, що затопило берег могутньої ріки. На відміну від свого найстарішого жерця, вони потерпали перед невблаганною могутністю монголів і з острахом очікували тієї миті, коли очі джизхангіра повернуться в їхній бік. Та боялися даремно.

Відбираючи все у половецьких ханів, а їх самих, з людьми, ставлячи в перші ряди свого війська, забобонний Саїн-хан суворо заборонив кривдити шаманів, щоб не підбурити супроти себе чужих богів. А тепер, ось уже другий день, він готувався до зустрічі з могутнім ворожбитом Газуком – хотів вислухати його пророцтво, передбачене уві сні хурхе Юлдуз, та все відкладав. Тисячолітній чаклун викликав у його душі якийсь неспокій, і хан, непомітно для себе, знову і знову вишукував поважні причини, аби перенести цю зустріч на інший день. Але сьогодні...

Батий нишком зітхнув і озирнувся – чи хто не помітив його, негідну відважного багатура, поведінку? Потім підвів голову і перевів погляд на вузеньку щілину в горі, що правила за вхід до печери Газука. З цієї нори, якщо вірити тому, що плетуть полонені половці, чаклун вилітає кожної ночі у степ, перекинувшись на велику білу сову, щоб огледіти світ. Вартові таки бачили на тлі неба якусь птаху, що пролітала над станом...

(Минулої варти Арапша навіть хотів дістати її стрілою, аби роздивитися зблизька, але вчасно пригадав заборону хана й опустив лук).

У темному отворі наче блиснула пара очей, і Саїн-хан роздратовано пересмикнув плечима. Увечері він необачно пообіцяв своїй Зірці, що сьогодні вона нарешті побачить знаменитого чаклуна, а хан звик дотримувати свого слова.

– Арапша, – мовив не роззираючись, бо знав, що вірний охоронець завжди поруч, – Юлдуз-хатун уже прокинулась?

– Так, Повелителю... – почув у кількох кроках позад себе тихий голос охоронця.

– Перекажи, нехай прийде у моє шатро, а сам пошли нукерів на гору – по чаклуна.

– Слухаюся, Повелителю, – уклонився Арапша, показавшись на очі, але на мить затримався, непевно переступаючи з ноги на ногу.

– Ну? – насупив брови хан, що не терпів жодних зволікань у виконанні його наказів.

– А якщо він опиратиметься? – витиснув із себе темник. – Чи можу я застосувати до нього силу?

– Опиратиметься? – щиро здивувався Бату-хан. Йому і на гадку не спало, що хтось може перечити волі джихангіра. Таке і монгольським ханам не прощалося, а тут – якийсь половецький ворожбит. Але на запитання Арапші він не мав причини сердитися. Навпаки, – молодець, що пам’ятає про заборону кривдити жерців. І додав становчо: – Це мене не обходить. Хоч за кінським хвостом волочіть, але щоб зараз був тут!

Провівши важким поглядом Арапшу, хан плеснув по морді жеребця, від чого той невдоволено порскнув і сіпнув головою, – круто повернувся і зник у шатрі. Поганий настрій знову почав змагати його. А це означало: якщо зараз же ніхто не розвеселить хана, то невдовзі проллється чиясь кров...

Усівшись на сап’янові подушки, Саїн-хан пірнув поглядом у багаття й замислився. Похід почався вдало, незважаючи на вперту зарозумілість Гуюк-хана і потайну непокору прихильних до нього дрібних ханів. Військо невпинно посувається на захід, і все більше земель витоптують коні монгольських воїнів... Навіть норовиста Ітіль мусила покоритися його волі, і ось шатро джизхангіра стоїть на її правому березі. Далі – землі уруситів і булгар... З кожним днем чимраз більше коштовностей доводиться перераховувати і перевозити його юртджі*. А певності у своїх силах та твердості, необхідної кожному воєначальникові, Саїн-хан чомусь так і не осягнув. Коли був поруч Субудай-багатур, він оживав і поважнів, його вчинки та накази не осоромили б і Потрясателя Всесвіту; але залишаючись на самоті, – поринав Батий у вир прикрих і тривожних думок. І тоді – лише жорстока страта, вигляд пролитої крові ворога чи відступника могли повернути йому душевну рівновагу. А ще – Юлдуз, його юна і ніжна красуня-дружина, своїми солодкими пестощами і милим слуху щебетанням уміла розвеселити Саїн-хана, повернути затишок його думкам. Тому-то і йшов так часто до її намету, і залишався там на цілу ніч.

Юлдуз. Зірка.

Запона шатра відхилилася, і вона увійшла досередини. Зодягнена у шовкову китайську одежу, розмальовану золотими драконами і пишними квітами лотосу, високу оксамитову шапочку, оздоблену бісером, усміхнена і весела, немов ранкове сонечко.

Побачивши свого чоловіка і повелителя зажуреним та стривоженим, молода жінка схилилася аж до килима, що устеляв шатро.

– Доброго ранку, мій коханий володарю... – привіталася дзвінко. – Дозволиш увійти рабі своїй? Мені сказали, що ти, о Радосте очей, хочеш бачити свою маленьку хатун?

– Заходь, Зірко, – лагідно відказав Батий, і обличчя його розпогодилося. – Примощуйся поруч. Вчора я обіцяв тобі показати половецького чаклуна. Страшного Газука... Того, що наснився тобі перед походом. Пригадуєш? Зараз Арапша приведе його сюди. Подивимося, чи й справді старий вартий тієї слави, що йде про нього між половцями. А заодно – поцікавлюся, де обіцяний кінь?

– Але ж то був лише сон...

– Сон моєї хурхе вартий більшого, ніж усе сказане цілою гурмою чужих ворожбитів.

Мовчазні раби поставили біля ніг хана низеньку лавчину, застелили її білосніжною шкірою молодого баранчика, а незамінна І Лахе допомогла господині всістися на ній. І тільки-но Юлдуз вмостилася зручно, притулившись щічкою до чоловікової ноги, як спершу почувся кінський тупіт, потім важкі кроки – і досередини увірвався засапаний Субудай-багатур.

Щоб виправдати свою, варту покарання, непоштивість до ханської оселі, старий воїн опустився на коліна і торкнувся чолом долівки.

– Куди ти так поспішаєш, учителю? – здивовано поцікавився в аталика Батий. – Трапилося щось?

– Вибач, Непереможний, – ще раз торкнувся чолом долівки Субудай-багатур, – боявся, що не встигну побачити чаклуна... Вирішив звечора оглянути військо, і трохи забарився... Думав, він уже тут... Пророкує...

– То ти такий цікавий до пророцтв? – усміхнувся хан. – Ніколи б не подумав, що в тілі славетного воїна, опори Потрясателя Всесвіту і мого учителя живе жіноча цікавість...

Субудай-багатур побуряковів, але змовчав. Хан забавлявся. Він не хотів образити старого воїна, просто за вдаваною насмішкуватістю намагався приховати власну нетерплячість і незрозумілу тривогу. Тож Одноокий Барс тільки ще раз уклонився.

– Добре, добре, – промовив Саїн-хан, до якого вже повернулося гарне самопочуття. – Сідай поруч з нами, учителю, думаю, чекати вже недовго... Зараз його приведуть. А поки що спробуй цього дивовижного шербету...

І справді, незабаром до їх вух долинув поквапливий цокіт копит кількох коней. По тім почулися звуки якогось шамотання, і двоє нукерів запровадили у шатро високого худорлявого чоловіка. На його поважний вік вказувало лише довге сиве, аж наче срібне, волосся, до якого дуже пасували не менша, до колін, густа вогненно-руда борода і вуса того ж золотистого кольору. Зате очі, на зморшкуватому темному обличчі, виблискували молодечим завзяттям і розумом. Тримався загадковий чаклун, як на свій тисячолітній вік, напрочуд ставно, а у розмаху широких плечей і досі вгадувалася велика фізична сила. Нукер штурхонув його у спину, одночасно підставивши ногу, і чаклун мимоволі простягнувся долілиць перед чобітьми монгольського хана.

Якийсь час усі присутні мовчки розглядали його

– Чи ти справді той, кого називають Газуком? – від імені хана запитав Субудай-багатур, а Юлдуз про всяк випадок щільніше притулилася до чоловікових ніг і обійняла їх руками.

Чаклун, що уже встиг підвестися, мовчки кивнув.

– Не мотай головою, наче коняка серед гедзів! – гримнув аталик. – Відповідай, коли до тебе, нікчемний хробаче, моїми устами звертається Покоритель світу!

Чаклун з усмішкою глянув на одноокого воїна, тоді перевів погляд на Саїн-хана і ввічливо відказав:

– Так, Повелителю, я саме той, кого називають Газуком.

Голос у нього був сильний і глибокий, що більше личив чоловікові у розквіті сил, аніж старезному дідуганові.

– І тобі тисяча літ? – вихопилася наперед здивована Юлдуз, що несподівано осміліла, відчуваючи доброзичливість у словах чаклуна.

– Мені дуже багато літ, Ніжна квітко з ханського саду... Стільки, що лічити їх надто нудна справа, навіть якщо в цей час на мене дивитимуться такі чарівні очі, – поклонився молодій жінці Газук.

– То, може, ти взагалі безсмертний, – єхидно поцікавився Субудай-багатур, примружуючи своє єдине око, – старий балакуне?

Той хто добре знав Скаліченого Барса, збагнув би, що він готує чаклунові смертельну пастку, і треба бути дуже обережним, аби не потрапити у неї. Але Газук легковажно дав себе туди заманити.

– Так, – відказав спокійно, не зводячи очей зі Саїн-хана. І було в погляді чаклуна щось таке, від чого Батий невдоволено поморщився і вперше від початку розмови озвався сам:

– Це можна легко перевірити, зухвалий старче... І тоді за слова доведеться відповідати. Ти не боїшся?

Газук не відповів, певно, зрозумівши, що перегнув палку і тепер його вже ніщо не порятує. Але відмовлятися від сказаного не став, і очей не відвів. Не дозволяла гордість...

У шатрі запала така тиша, що можна було розрізнити подих кожного з присутніх. І лише німий поєдинок поглядів точився й далі поміж монгольським ханом і половецьким чаклуном.

– Що ж, – зітхнув Саїн-хан, – ти сам напросився... Я хотів лише почути твоє пророцтво, але тепер – не перевіривши, – як зможу довіряти? Адже так?

Зловісність подій, які відбувалися на її очах, дійшли до свідомості Юлдуз-хатун, і жінка тихенько зойкнула, жаліючи старого, але втрутитися не посміла. В ту ж мить Газук перевів погляд з ханського обличчя на неї. І несподівано лагідно промовив:

– Дякую за турботу, Весняна Ластівко, та все не таке страшне, як видається... – А тоді додав, звертаючись до Саїн-хана: – Не сумнівайся, Повелителю: у нас ще буде досить часу, аби продовжити бесіду... Ти ще матимеш змогу почути відповідь на все, що захочеш...

І говорив з такою певністю, що Батий навіть завагався на мить: чи варто робити те, що замислив. Але потім рішуче стріпнув головою і клацнув пальцями.

На поданий знак до намету відразу ж увійшов тисяцький Арапша у супроводі ще двох тургаудів.

– Убий цього чоловіка, – наказав хан так буденно, наче йшлося про муху чи жука.

Арапша вихопив меч і заніс над головою нещасного. Однак перш ніж гостре лезо торкнулося шиї чаклуна, той устиг підняти руку.

– Хвильку, мій повелителю!

– Що ще? – посміхнувся презирливо Батий. – Ти передумав піддавати випробовуванню своє безсмертя? Що ж, похвальна розсудливість... Та, на жаль, запізніла. Я ніколи не змінюю своїх рішень. А окрім того, мені уже й самому стало цікаво пересвідчитися у правдивості розмов про вічне життя...

На ці, повні знущання, слова Газук відповів таким погордливим поглядом, що хан аж затнувся на півслові.

– Не в тім річ, о Мунке-Сал*, – мовив цілком спокійно. – Я хотів би лише, щоб ти наказав воїнові не відрубувати мені голову, а прохромити мене накрізь. Можна навіть у серце. А прошу про це з єдиної причини... Така смерть змарнує нам менше часу на оживлення, та й для жіночих очей видовище буде не таким відразливим. Ось і все...

Саїн-хана, що вже приготувався вислухати якусь побрехеньку, про те, чому саме зараз не можна вбивати чаклуна, і чому обов’язково треба почекати до іншої, слушнішої миті, наприклад повнолуння чи ще там чогось, – вразив спокій Газука, і він спромігся лиш кивнути Арапші:

– Зроби як каже.

Воїн уклонився, перехопив меч обіруч, спрямовуючи вістря у плечі чаклуна, зачекав мить, але оскільки більше ніхто не зупиняв його і не змінював наказу, сильно штрикнув вістрям перед собою.

Чаклун сіпнувся, коли закривавлене залізо вистромилося з його грудей на добрих два вершки, похитнувся і впав на коліна. А після того, як Арапша витяг меча з його тіла, Газук посунувся на бік і непорушно застиг на долівці, мертвий, наче смердюча падлина.

Чуда, якого потай сподівались усі, не сталося. Чаклун розпрощався із життям як будь-хто зі смертних, хіба що спокійніше і зухваліше. Без благань про помилування і скигління. Та цим годі було здивувати Покорителя Народів. Доводилося бачити різне...

Саїн-хан помовчав, трохи жалкуючи за вчиненим, адже йому все-таки не вдалося почути жаданого пророцтва, а тоді озвався замислено:

– Він був гоноровий, але дурний. І якщо тисячі літ виявилося надто мало, щоб порозумнішати, то й жив даремно. А словам його ціна не більша за клапоть перепрілої шкури...

– Приберіть це! – наказав рабам Субудай-багатур, спостерігши, що хан презирливо повернувся плечима до мертвого ворожбита і, вдавано весело, став розповідати якусь небилицю Юлдуз-хатун. Уражена безглуздим кінцем шамана, жінка силувано посміювалася із жартів чоловіка, навіть не вслухаючись у зміст сказаного.

Усі присутні в шатрі намагалися виглядати безтурботними, хоча – ні вдавано легковажний Саїн-хан, ні вкритий зморшками і рубцями мудрий Субудай-багатур, ні юна Зірка – не бажали смерті Газука. Навпаки, – після пророцтв Бекі й Керінкей-Задан вони з нетерпінням очікували зустрічі з ним, сподіваючись отримати відповіді на усі питання, що так турбували їх цього літа. А славетний ворожбит виявився звичайнісіньким шахраєм, що, таки зумів обдурити їх усіх. Підступністю й хитрістю примусив стратити себе легкою смертю, аби не виказати власного невігластва...

Найбільш ошуканим почувався Субудай-багатур. Надії, що їх він покладав на ворожбита, не справдилися, і Саїн-хан знову сумніватиметься у власних силах, далі зволікаючи з походом. А зима вже наближається. Ранкова прохолода дедалі дошкульніша... І таку силу війська не прогодувати тим, що захоплено в половецьких степах. Здобич надто мала... Орді потрібні багаті міста з повними складами зерна, стайнями худоби, багато теплої одежі... Все це міг дати уруський край. Але виступати в похід треба негайно, поки коні ще можуть знайти собі пашу самі. Поки землю не встелили високі непрохідні сніги...

Думки аталика були важкі й невеселі, але ратпом щось вихопило його з їх глибин, і він непевно роззирнувся по шатрі, ще не усвідомлюючи, що саме трапилося. І лише перехопивши здивований погляд свого вихованця, спрямований на те місце, де все ще лежало тіло мертвого ворожбита, Субудай-багатур збагнув, що відбувається щось неймовірне.

Раби, яким було наказано виволокти геть убитого Газука, – перешіптувалися! Безсловесна худоба, що не наважувалася навіть голосно дихати і сновигала шатром, як безтілесна змора, (так, що її навіть не помічали) насмілилася заговорити. Розтулити у присутності Повелителя світу свого поганого рота! Нехай пошепки, але й цього було досить, аби примусити їх зжерти, попередньо вирвані власні язики. Мало того – ці підлі створіння, не виконавши наказу Субудай-багатура, приснули геть, наче наполохані кури від тіні яструба.

Розгніваний такою зухвалістю, хан, аж чорний від люті, зірвався зі своїх подушок. Рукави його халата зметнулися двома хижими крильми... Але слова неминучого і безжального наказу, що ось-ось мали прозвучати, так і завмерли на устах... Неживий чаклун дивився на нього... Дивився! І був то не скляний відблиск очей покійника, а теплий людський погляд. Твердий, серйозний і трішки насмішкуватий.

– Прокляття!

А ще за мить, коли Газук ворухнув рукою і спробував підвестися, дико заверещали в один голос пані та служниця.

Губи чаклуна скривилися в болісній гримасі. Він обережно, щоб не ятрити рани, провів рукою по грудях, уважно оглянув вимащену власною кров’ю долоню, попробував її на смак кінчиком язика. Задоволено кивнув, якимсь думкам і таки без сторонньої допомоги зумів стати на коліна. Потім, спромігся на ще одне зусилля й, непевно похитуючись, блідий мов смерть чи дух ночі Ебліс, мовчки випростався на увесь зріст. Тут-таки, на повстяному килимі, потемнілому від його ж крові. А тоді широко і весело усміхнувся.

– От і весь доказ, Повелителю світу, – мовив спокійно, але цього разу слова пролунали насмішкувато. – Ти задоволений ним, а чи ще спробуємо щось, так само веселе?

– Живий... – вишепотів уражено Саїн-хан. – З прохромленим серцем... Таки безсмертний! О боги! Ваша милість безмежна... – Однак, будучи, як і всі монголи, украй забобонним, хан, про всяк випадок, склав пальці рук у фігуру, що проганяє злих духів. А до воскреслого чаклуна звернувся вже шанобливіше. – Скажи, о той, що звешся Газуком, ти людина чи дух? А може, кровожерний мангус?

Хан говорив спокійно, але краплини поту, що виступили на скронях, виказували, ціною якого напруження дається йому той спокій.

– Наші шамани теж багато знають, але вмерти й ожити ще не зумів жоден... Бог, якому ти служиш, повинен бути дуже прихильним до тебе. Сподіваюся, ми не розсердили його своєю непоштивістю? Адже ти сам захотів продемонструвати нам свою безсмертність.

– Не турбуйся, Повелителю, – уклонився шанобливо Газук. – Боги не розсердяться. Адже я служу самому Сульде. А Богові війни не звикати до вигляду крові. Тільки, якщо твоя ласка, дозволь присісти недостойному стояти у твоїй присутності. Повернення до життя забирає багато сил, а моє старе тіло вже й так  має їх не надто багато...

Чаклун поводив себе так гречно і делікатно, що дуже скоро враження від надзвичайного дива згладилися у свідомості Бату-хана, і він якось мимохіть побачив перед собою розумного літнього чоловіка. Більше схожого на факіха* чи імама*, ніж на підступного джина, якими матері лякають маленьких неслухняних дітей у монгольських юртах.

Хан плеснув у долоні, і раби, з острахом підсунули чаклунові велику в’язку чорних овечих шкір. Навпроти Батия й по інший бік вогню. Все-таки бодай якийсь захист від чарів. Адже всім відомо, що лиш найлютіші із джинів – іфріти можуть проходити крізь вогонь, але й вони бридяться курного полум’я.

– Подайте гостеві кумису, – додала від себе Юлдуз-хатун, помітивши, що старий раз по разу облизує перешерхлі уста. – Пролиту кров, певно, також треба відновити?..

– Дякую тобі, о Свіжий Подмуху Вітру В Спекотний Полудень, – щиро відказав чаклун. – Це й справді так...

Газук узяв до рук велику піалу і жадібно випив усе до краплини.

– Велике спасибі... – повторив, удячно прикладаючи долоню до серця. – Тепер я готовий служити тобі, Повелителю, наказуй.

«Що ж, – розважував тим часом Батий, – і безсмертний мусить визнавати силу монгольського війська. До того ж, недаремно він просив не відрубувати голови... Мусить бути причина! А якщо відрубати? І відразу спалити на попіл? А попіл розвіяти по вітру, або розпорошити над бурхливою водою? Тіло теж можна спалити... Хто зна, як тоді буде з воскресінням? Може, спробувати? Але тоді я знову не отримаю відповіді на свої питання... Ні, краще зачекаю. Зрештою, куди він подінеться? Накажу – і мої тургауди притягнуть цього безсмертного за кінським хвостом – хоч і в монгольські степи, хоч у Московію. Або й до Останнього Моря. Між іншим, якщо й справді волочити у таку далечінь, то воскресне те, що залишиться?..»

Від цих думок Саїн-хан відчув себе впевненіше і милостиво кивнув головою, а тоді промовив у вогонь:

– Ти так і не сказав, ким є насправді...

– Я все ще людина, повелителю, – спокійно відказав чаклун. – Старий факіх, що тисячоліття тому обміняв утіхи і насолоду плоті на безконечне вивчення мудрості, залишеної нам тими, хто жив віки і віки перед нами. Заховавшись від усього світу зі своїм учителем у безлюдну пущу, я вивчав різні науки і набирався розуму. То були благословенні часи. Я служив Сульде, і він щедро наділяв мене силою. Птахи і звірі, трави та дерева – усе підкорялося моїй волі. Хоч я був лише слугою у Богів, зате на землі не знайшлося б могутнішого за мене. Але – ніщо не вічне... Як виявилося, це стосується й Богів.

Бату-хан здивовано підвів голову.

– Так, Повелителю тумена туменів, – гірко зітхнув дивний старець. – Боги – теж минаються. Їхня сила вимірюється кількістю людей, які у них вірують.

Субудай-багатур недовірливо кахикнув.

– Невже людей так поменшало? Мій славетний дід, Потрясатель Світу, звісно, залишив по собі кривавий слід, але ж багато й залишилося. До того ж, хе-хе, наші воїни, як могли, впливали на плодючість підкорених народів...

– Хвала всемогутньому Сульде! – звів угору руки чаклун. – Жінки родять щедро і постійно. Народів у світі не забракло навіть після того, як ним кривавим потоптом пройшовся невмолимий Аттіла.

– Хто це? – скинувся Саїн-хан, суворо насуплюючи брови.

– Цей воїн водив свої війська цими степами, коли я був молодшим на кілька століть, – відказав Газук. – Але про нього трохи згодом. Спершу Боги... – Він перевів подих, наче зітхнув. – Так-от: літ із тисячу тому народився новий Бог. По різному його звали... Безіменний, Єдиний. Відмінний від інших тим, що власного сина дозволив убити людям, начебто на спокуту їхніх же гріхів. У чому тут сенс, я досі не збагнув. Але не про мене розмова. Решта богів з того спершу лише реготалися... А коли схаменулися – виявилось, що сила його стала більшою за їх усіх разом узятих. І хотіли б на старе повернути, та не владні уже були над світом.

– З людьми, які мають такого могутнього покровителя, краще не зачіпатися, – пробурмотів похмуро Субудай-багатур. – Тобі відомо, де живуть ці народи?

– Знаю, – кивнув головою Газук. – Але весь хосен у тім, що Єдиний не допомагає своїм послідовникам при житті. Він ні у що не втручається, а лише обіцяє, устами проповідників, нагородити за все сповна після смерті. У створеному ним же Раю. Тож ті, кого переконало його вчення, вмирають без спротиву, бо очікують вічного блаженства.

– І не бояться, що їх обдурюють? – аж підвівся Саїн-хан.

– Ті, хто щиро вірує, не бояться...

– Певно, хтось із тих, що заслуговують на їхню довіру, повернувся після смерті й підтвердив обіцянки? – припустив аталик.

– Як мені відомо – ні... – відказав Газук.

– Тоді я нічого не розумію, – здвигнув плечима Одноокий Барс. – Невже ще бувають такі дурні?

– Саме тому давні Боги й прогледіли Безіменного. Вони й на мить не припускали, що хтось купиться на його обіцянки.

Саїн-хан трохи помовчав, щось зважуючи в думках. А потім озвався тихо:

– Ні, я волію вмерти щасливим, аніж сподіватися щастя потім... Боги люблять жартувати. Спохопишся, а змінити уже нічого не здатен...

– Хвала Сульде! Він не помилився в тобі, о Найвідважніший воїне світу! – низько вклонився ханові Газук. – Адже я тут саме з його волі. І радий, що ми зможемо дійти згоди.

– Домовитися? – здивовано перепитав Саїн-хан. – Бог Війни хоче від мене якоїсь послуги?

– Ще б пак, – утрутився, хитро примруживши єдине зряче око, Субудай-багатур. – Згадай, о Світоче моїх очей, що казав цей раб. Сила богів у кількості тих, хто вірить у них. І саме тут ти можеш надати Сульде велику допомогу!

– Я не проповідник! – гордовито випростався юний джихангір. – Я – воїн!

– Так, Мунке-Сал, і не абиякий! – поквапився вступити у розмову чаклун, воліючи, аби Саїн-хан довідався про угоду саме від нього, а не від свого аталика, який схоже, про все здогадався. – І саме тому ти, як ніхто інший, можеш скоротити чисельність прихильників Єдиного. А давно відомо, що деколи вигідніше мати мало ворогів, аніж – багато друзів...

Джихангір пильно глянув на Газука і повільно кивнув головою. Таке він розумів.

– Правда, це мені підвладне та й не суперечить славі воїна... Хоча волію вбивати тих, хто здіймає супроти мене зброю, ніж тих, хто віддається на милість переможця. Навіщо псувати власне добро?

– Мудрі слова і достойні Повелителя світу, – знову вклонився Газук. – Рабів і не треба вбивати. Досить тих, що загинуть у битві. Тим більше, що коли твої воїни довідаються, хто підтримує їх у бою, то число прихильників Сульде зросте і без проповідей...

– Отже, – знову втрутився аталик, – наскільки я розумію, йдеться про угоду... Саїн-хан нищитиме прихильників Єдиного і туменами своїх воїнів збільшуватиме число тих, хто поклонятиметься колишнім богам, це зрозуміло. А що пропонує натомість джихангірові монгольського війська всемогутній Сульде?

Субудай-багатур був воїном, а тому все неймовірне, чарівне, хоча й очевидне, викликало у нього підсвідомий спротив. Він вірив степові, баскому скакунові, гострій криці у руці... Вірив у перемогу і сміявся, коли бачив жах у розширених зіницях ворога. А всі ці ворожбити, безсмертні чаклуни, старі та нові боги були йому незрозумілі й через те підозрілі. І коли б не непереборний потяг його учня до різних пророцтв, то Субудай-багатур уже давно наказав би перетопити їх усіх до одного, а багатства, видурені в інших легковірних, – розділив би поміж відданими воїнами. Та великий Батий хотів їх слухати, і доводилося терпіти.

Субудай-багатур потай зиркнув на юного джихангіра і тихенько зітхнув... Усе ж онукові далеко було до діда.

– Скажу... – обличчя чаклуна споважніло, погляд зробився порожній і темний, наче вода у глибочезній криниці. – Але спершу трохи пророцтв. Адже ви саме для цього мене кликали.

Газук звів руки вгору і мовив упевнено і становчо:

– Могутній і непереможний Саїн-хан підкорить усі народи, на які впаде погляд його очей. Слава зрівняється зі славою Чінгіз-хана, а ім’я – віками з жахом і шаною згадуватимуть ті, чиї батьки загинуть під мечами монгольських воїнів, і їхні наречені та сестри народять чорноволосих, вилицюватих смуглявих байстрюків. Зачатих на втіху переможців.

– То, виходить, мені підкориться увесь світ? – ледь тамуючи збудження, мовив Саїн-хан і кинув швидкий погляд на свого учителя, наче запрошуючи його радіти разом. – І я зможу напоїти свого скакуна водою з Останнього моря? Зумію сповнити мрію діда?

– Це так, Вістря меча непереможних воїнів, – поволі відказав чаклун. – Військо твоє роками посуватиметься на захід, і не знайдеться сили, яка зможе протистояти йому. Що ж до всього світу, то він надто великий... Але кінь твій з Останнього моря таки нап’ється.

– Ці слова приємно чути, – озвався по недовгій мовчанці юний хан. – Адже, – він трохи зам’явся, – ти зумів переконати нас, що заслуговуєш на довіру... Дякую! Тепер жодні сумніви не тривожитимуть мою душу. І якщо маєш іще щось додати, кажи... Я слухаю.

Газук шанобливо вклонився і, не підводячи очей, промовив:

– Я буду щасливий, якщо ти зволиш прийняти одну пораду, повелителю...

– Пораду? – трохи здивувався Саїн-хан. – Я вислухаю її. І, обіцяю, якщо вона буде не гіршою за почуте раніше – то обов’язково скористаюся...

Газук перевів важкий погляд на Юлдуз-хатун, і та мимоволі жалібно пискнула.

– Ця порада стане водночас і подякою тобі, о Наймудріший, за обіцяну допомогу.

Джихангір дещо поморщився, але мусив визнати, що дар від Богів не принизить навіть чінгісида.

– Чарівна Квітка вже розповідала тобі, Повелителю, сон про білосніжного коня, що наснився Керінке-Задан? – несподівано запитав чаклун.

Юлдуз-хатун ще раз уражено зойкнула і затулила собі рота тендітною долонькою. Газук і справді мав бути великим чаклуном, якщо знав про той невеличкий обман.

– Бачу, що розповідала... Це добре. Мені простіше буде пояснити його суть... Такий кінь є насправді, – провадив далі Газук. – Далеко звідси, в Карпатських горах, стоїть він у своєму чарівному стійлі під наглядом колись могутньої слов’янської богині – Морени. Залишений ще відтоді, як загинув там ватажок гуннів Ітіль-хан, про якого ми згадували... Кінь геть знудьгувався, бо вже кілька століть сідло не торкалося його хребта...

– Я нічого не чув про цього воїна.  – перебив чаклуна Батий. – І це мені не подобається!

– То слухай, – легко погодився Газук. – Гору, яка височіє над твоїм шатром, названо іменем його батька, хана Урака. Вісім віків тому Ітіль-хан, воїн душею і тілом, відмовився стати зятем Духа ріки Ітіль. Бо, хоч і кохав його красуню доньку, не міг погодитися з тим, що до самої смерті вестиме осідлий спосіб життя. А з благословення Бога війни осідлав його бойового коня. Усі гунни пішли тоді за ним, і багато земель покорилося могутній руці непереможного полководця. Але, зневажена у своїх почуттях, покинута перед самим вінчанням наречена змогла відшукати його і біля підніжжя Карпатських гір... Перекинувшись на чарівну бранку-княгиню, вона заколола непереможного в бою воїна на шлюбному ложі... А зі смертю хана припинився й похід гуннів... Згодом цей народ зовсім щез із лиця землі, перемішавшись та злившись з океаном переможених і підкорених ним же племен... А кінь залишився без господаря... І якщо Саїн-ханові, внукові Темуджина, вдасться осідлати його, то... – Газук перевів подих і додав трохи спокійніше: – Заприсягаюся безсмертям, що до твоїх ніг схилиться Всесвіт! А Сульде зичить тобі цього, як нікому іншому.

– У Карпатських горах? – перепитав Бату-хан, уражений словами чаклуна. – Що ж, коли юрти моїх воїнів розкинуться біля їхнього підніжжя, я знайду коня Бога Війни. Мої «непереможні» і «шалені» Субудай-багатура відшукають його, навіть якщо доведеться перебрати ці гори камінь за каменем. А слов’янська богиня? – спохопився раптом. – Як ти її назвав? Морена?.. Погодиться віддати його?

– Погодиться, повелителю! Більше того, Сульде сам осідлає його для тебе, коли настане час...

– Але чому боги не підвели цього коня Чингізові?! – таки не втерпів Субудай-багатур, який давно вже хотів про це спитати. Життя навчило його, що найстрашніший ворог той, який співає солодких пісень, а гострий кинджал ховає в рукаві, і вірити можна лише тому, хто не має змоги досягнути успіху без твоєї допомоги. – Вибач, Непереможний, але поки я не збагну, чому Боги пропонують онукові те, чого не пропонували дідові, я не радитиму прислухатися до їхніх слів. Невже сили Єдиного так зросли за неповні тридцять літ?

На цю неприховану недовіру Газук лише усміхнувся й поклонився старому воїнові.

– О повелителю, з такими мудрими і далекоглядними порадниками, як Поранений ібрис, ти завоюєш світ навіть без чародійського коня. Зауваження твого аталика цілком слушне, тому я охоче поясню... Річ у тім, що Богам дано бачити у душах смертних. І Чингізові не пропонувалася поміч, бо він не зумів би та й не захотів би платити за неї.

– Но-но! – суворо прикрикнув Саїн-хан. – Не забувайся! Хіба дід був воїном і полководцем, гіршим за мене? А тим більше, за якогось Атіла...

– Кожне слово твоє, о Мунке-Сал, золото, – уклонився Газук. – Але я не про те... Твій славетний дід підкорив Піднебесну імперію. Мільйони людей! А скільки вбив? Та й прихильники Єдиного на Заході, а не за Великою стіною. Боги були прихильні до Чингіза, але очікували саме тебе! І, щоб розвіяти ваші сумніви, додам ще... Єдиний Бог зникне, а могутність повернеться до Богів давніх лише після того, як море сліз вихлюпнеться зі своїх берегів. А кому ж іще, славетний нащадку Священного правителя, наповнити ріки, що вливаються в це море?

– Згода, – кивнув аталик. – Це я приймаю. Чингіз і справді волів викуп, аніж криваву різанину... Але поясни мені ще одне... Чому Саїн-хан повинен йти за тим конем сам? Чому Боги просто не приведуть його сюди? Адже саме у їхніх інтересах – якомога раніше розпочати переможну війну...

– Що ж, можна поговорити і про це, – погодився Газук. Він уже давно підвівся й, розмовляючи з ханом, нетерпеливо походжав по юрті. Звісно, це було гідне кари – як прояв непоштивості до Правителя, але сьогодні на це ніхто не звертав уваги. Навіть Субудай-багатур, що завше ревно пильнував дотримання усіх традицій. – Річ у тім, що кінь Бога Війни – не просто магічна тварина, такий собі талісман. Це – сама Смерть! І на право осідлати її треба спершу заслужити. Саїн-хан повинен проявити себе і як воїн, і як полководець. Недостойного кінь уб’є перш ніж він простягне руку до вуздечки... Навіть якщо стремено обранця триматиме сам Сульде!

Субудай-багатур приголомшено мовчав і лише ніяково переглядався з Саїн-ханом, не знаючи, вірити почутому, чи ні. А коли, нарешті, обидва обернулися до Газука, то побачили, що після старого чаклуна і місце холодне.

– Де ж він? Аталик! Юлдуз! – вигукнув уражений джихангір. – Куди подівся чаклун?!

Але молода жінка так само здивовано дивилася на порожню купу шкур перед вогнищем.

– Арапша!!!

Охоронець увірвався до намету з оголеним мечем, але зупинився, як укопаний, стривожено і нічого не розуміючи поглядав на хана.

– Де старий!

Але Арапша лиш очима кліпав.

– Ти що – відходив від намету?!

– Ні, повелителю. – пополотнів той. – Як можна?

Саїн-хан замислився.

– І з намету ніхто не виходив?

– Лише біла сова вилітала... Треба було підстрелити? Я спершу хотів, але ж як без наказу?

Хан кивнув головою.

– Що ж... Певно, він усе сказав, що веліли Боги... Осідлати Смерть?! Страшно... Але чи  може бути більша честь для воїна?! – А тоді додав, звертаючись до Субудай-багатура: – Ось що, вчителю, здається мені, що таки настав час вирушати далі? Підіймай тумени. Світ зачекався на мене! І там... – джихангір непевно гмикнув, – ну, залиште припасів для шаманів Хоходой-Моргона чи що...

– Слухаюсь і скоряюся, – схопився на ноги старий воїн.

– От і ворушися. Запрягай свою залізну колісницю... Землі урусів розпростерті перед нами, мов незаймані красуні, що вже доспіли за час, який минув од походу мого діда. Хвала Богам! Клянуся, я вгамую їх жагу гарячою кров’ю! Аби не захлинулися...

Розділ сьомий

Зима року 6748-го. Околиця Галича.

Підгороддя

Впору скошене та не пересушене сіно з лісових трав було пишним, як і коси жінки, що лежала на ньому. А пахло – аж думки в голові плуталися, наче від міцного меду. Й у крові починав нуртувати такий шал, що цілої зимової ночі виявилося надто мало, аби повністю пригасити його. Ніжні руки красуні давно безсило розметалися, мов перебиті пташині крила. Зелені очі заволокло хмільним туманом. Але Найда не вгавав з любощами. Наче здогадувався, що все це даровано йому востаннє. Доки Руженка не заблагала милосердя...

Він якийсь час ще намагався розворушити подругу, але, не відчуваючи заохочення, розчаровано зітхнув і зісунувся на бік. Провів вдячно долонею по її оксамитово-теплому, ще піддатливому, але вже безвольному тілі, і дбайливо прикрив  кожухом. Ніч видалася морозяною, тож холод дошкуляв навіть тут, у глибині оборогу. Особливо тепер, коли вони розімкнули палкі обійми, й жар пестощів пригас остаточно. Потім солодко потягнувся, до хрускоту в кістках, зручно примостився під м’яким боком коханки і спробував задрімати. А там і заснув.

Так міцно, що не почув, як тріснув хмиз під важким чоботом. І прокинувся лише тоді, коли знадвору хтось розлючено загукав:

– Вилазь, голубко! Покажися з гніздечка! Довго шнурочок вився, а все ж кінчик вистромився!.. Більше не оближеться вам! Вилазь! Хвойдо!! Висунься на люди!

– Ой, матінко! – схопилася Руженка, спросоння не розуміючи доладу, про що йдеться і де вона сама. Сниться їй усе це, чи відбувається насправді? І метушливо заходилася прошопортувати у сіні шпарку. Потім припала до неї оком і цього разу зойкнула вже свідомо. І не так перелякано, як роздратовано:

– Не досить того, що сам приперся, ще й усіх братів своїх недоумкуватих приволік. Йолоп вихолощений... Міг би тоді уже все Підгороддя скликати.

Найда тихенько присвиснув.

Отже, Юхим Непийвода таки вистежив свою зрадливу дружину... І його – разом з нею. Що ж, цього рано чи пізно треба було сподіватися. Злодій і кара – нерозлучна пара... Саме так здавна кажуть галичани. Хоча, це ще як подивитися: хто кого й у кого вкрав першим. Може, Найда лише відікрав те, що йому належалося по праву?

Намагаючись не здіймати зайвого шурхоту, парубок став квапливо зодягатися. Вийти до розлюченого чоловіка все одно доведеться, то краще приготуватися до тієї зустрічі як слід. І бути, бодай у штанах.

– Зодягнися, – прошепотів також Руженці, але та лиш стискала руки і покусувала губенята. Зазвичай рішуча і вперта, вона в одну мить розгубила всю свою вдачу і перетворилася на перестрашене дитя, яке батьки спіймали на поганому вчинку. І битимуть чи ні, але збештають добряче. Ще й при чужих людях. Тож, з одного боку, її розпирала безсила лють на власного чоловіка, що завдав такої кривди (жіноцтво завше усю вину перекидає на мужів). З іншого – їй було прикро і боязко того поголосу, що неодмінно розійдеться поміж сусідами, і ославить її, як невірну жону. А найприкрішим, найпідлішим в усьому було те, що, маючи подібного чоловіка, жодна не змогла б дотримати вірності. Але ж хіба визнає котра її рацію? Хіба промовить хоч одна сусідонька слово на захист? Ой, ні! Навпаки... З великою насолодою глумитимуться й утоптуватимуть її ім’я в багно. Чому? Невже для того, аби помститися за власну нерішучість? Чи заспокоюючи заздрісну хтивість? Бо ж хочеться й собі... Хоч раз... Адже так? Еге ж?

Ці переживання настільки заполонили думки Руженки, що вона украй розгубилася. Не від страху, ні. Просто молодиця все ще перебувала наче уві сні, не маючи й найменшого уявлення, як бути далі... Яким чином гідно вибратися з цієї історії.

– Вилазьте! – знову вигукнув розлючений Юхим. – Вилазьте, сучі діти, бо оборіг спалю!

– Отямся, Юхиме, – зібравшись із духом, озвалася-таки Руженка. – Не роби ні з мене, ні з себе посміховиська. Вертай додому. Я невдовзі прийду... Тоді й поговоримо про все... Тобі ж назавтра самому соромно буде. Проситимеш пробачення, але я вже не подарую. І не сподівайся...

– Цить, хвойдо! – верескнув чоловік, одразу якось перейшовши з басу на дитячий дискант. У глибині душі він все ще мав надію, що помилився, що його Руженка не така. Що вона зараз сидить десь у подруги, а тут ховається хтось інший. Але прикра дійсність безжалісно увірвала марні сподівання. Шалена кров хлюпнула йому в очі, затьмарюючи розум, а у серці не залишилося нічого, крім непереборного бажання помститися за свою кривду. (Він уже забув, що власними руками викопав яму, в яку так боляче сьогодні гепнувся). Люди взагалі легко забувають кривди, нанесені іншим. Ось і Юхим кілька літ тому, можна сказати, силоміць відібрав Руженку в іншого. Та історія давно забулася... А нинішнє – он же воно – просто перед очима!! Лють невтримна, піниста так скажено ринула в душу, що Юхим збагнув: ще мить, і він цілком забудеться, обернеться вовком тут же, перед очима братів. Аби лиш на одну-єдину мить відчути своїми іклами плоть того, хто спаплюжив його сімейне щастя... І нехай потім діється воля Божа! Ступивши за грань відчаю, він уже не боявся нікого й нічого.

Юхим вишкірив зуби і став поволі присідати, горбитися, хилитися до землі, аж раптом побачив перед собою Найду!.. Найду!! Того самого парубка, якого він пильнував за наказом Морени і у якого, власне, й відібрав Руженку, щоб помститися за своє чоловіче безсилля. Бо ж це через нього Володарка Долі та Часу так жорстоко скарала Юхима. О! Якби знання, в ту давню зимову ніч, що муситиме стільки вистраждати через отого безрідного нікчему, то не чаївся б у лісі. А кинувся, ще тоді, помежи всіх людей і собацюр до саней та й розтерзав би його, як жабу! Коби ж то знав...

– Ти? – перепитав вражено. – Ти?! – І несподівано для самого себе розреготався: – Га-га-га... Го-го-го...

Усім Доля обдарувала Юхима Непийводу. І батьківською кузнею, яка дісталася йому в спадок, як найстаршому серед братів. І розум Боги вділили йому майже увесь, що спершу відміряли на всіх п’ятьох синів старого Нечипора. Та й силою не обділили – сталеві підкови розтріскувалися в його мозолястих руках, наче черстві калачі. А безконечні свари поміж князями і боярами, що так дошкуляли усім іншим ремісникам та купцям, обернулися для зброяра золотим струмочком. Бо хоч би хто і з якої причини чи нагоди не виймав меча з піхов, то однаково мусив його спершу в Юхима купити. І навіть прикрий випадок у дитинстві, коли він, наївшись вовчих ягід, мало не вмер, вийшов на краще. Чому так? Ще б пак... Виздоровівши, із примхи богів, Юхим став вовкулакою. І як же він тішився своєю нелюдською силою, спритністю, витривалістю... Насолоджувався кожним відчуттям, недоступним звичайному смертному... Навіть остання немилість Морени не настрашила його, не зіпсувала смаку до життя. Бо ж ішлося лише про людину. А скільки там ще тому байбузові відпущено? Зачекається...

Сумлінно виконуючи наказ Богині, Юхим, проте не відмовляв собі у невеличких приємностях. Оберігав життя Найди, але пакостив йому в дрібницях, як тільки міг. І тішився потай, що завдяки його старанням, парубок ходить з обдертими ліктями та колінами, у синцях і з роз’юшеним носом.

А п’ять літ тому, довідавшись про кохання, яке зародилося між Найдою та Руженкою, заради тої ж таки капості, галицький зброяр Непийвода відразу заслав до дівчини старостів.

Спершу старі Кренделі противилися його домаганням, бо відали, кому пообіцяла своє серце їхня онука. Та хоч як любили, як леліяли вони рано осиротілу дівчинку, врешті-решт, під натиском злиднів не змогли встояти перед блиском золота. Та й то, сказати, давав Непийводченко за наречену стільки дукатів, що можна було на них придбати пару коней, півдюжини корів, ще й на добру одежу залишалося.

Але й Руженка була варта кожної потраченої монети. Що варта, то варта...

Найперше те – що сватався Юхим, маючи за плечима шосту руку літ, а дівчина лише п’ятнадцяту весну зустріла. Проте вже й тоді була вміру висока, довгонога, струнка, мов берізка. Водночас – округла у стегнах, а повні груди так і розпирали пазуху сорочки. Обличчям мила, а пухнасті коси, коли розпускала їх, укутували Руженку геть усю. Наче солом’яний стіжок польову мавку. Як водограй – русалку. За таку юнку можна було й більше викласти. Якщо навіть не долучати сюди ще й насолоду від помсти ворогові. А чи ж піддається підрахунку і вазі золотих монет те несамовите відчуття, коли Юхим, на правах господаря, матиме змогу  пестити у своєму ліжку дику, ще нескорену (а мо’, й покірну, хто зна?) красуню й відати, що в цей же час, десь неподалік корчиться від нестерпних,  пекельних мук Найда?

Та коли б знав Юхим, який клопіт купує на свою голову, то краще жбурнув би той гаманець з дукатами в запруду й доживав би віку самітником.

Сором’язливе дівча, налившись жіночими соками, виявилося жадібним до кохання... А Юхим?! О, Морена знала, чим дошкулити чоловікові! Краще б вона відрубала йому руку чи ногу... Не минало й дня, щоб Юхим не поглядав на гори, очікуючи звідти наказу впитися в горло Найді. От тоді б Руженка отримала все сповна! Певно, з місяць не випускав би її зі своїх обіймів! Або й більше?

...Можливо Юхим і не надумав би нічого з тим одруженням. Знайшов би інший спосіб дошкулити ворогові. (Чи то така проблема?). Але після смерті старенької вже матері дім Непийводченків залишився без господині. Сподіватися ж, що невістку приведе котрийсь із братів, було справою марною та безнадійною. Яка ж захоче вікувати з недоумком? Навіть за багатство... А його, Юхимова вада, була таємна, та й не вічна ж... І він сподівався, що тим часом якось обійдеться. Тілесну втіху замінить щира ніжність, турбота, злагода. Того й брав за себе сміливо хоч і писану красуню, так зате ж – недосвідчене, дурне дівчисько.

І справді, спершу (більше року) Руженка була смирна, бо, пам’ятаючи про своє дівоче кохання, розуміла, що назад вороття нема. Втішалася, дивлячись, як заможно зажили на старість її дід з бабою, і навіть відчувала вдячність до Юхима. Правда, вона й далі уникала шлюбного ложа, але чоловік ні до чого не силував її, то й дівчина поволі звикала. І десь на третій рік стала сприймати усе як належне. Здавалося б, що ще? Живіть... Та доля людська така ж примхлива й незбагненна, як і жіноча вдача.

Минав час. На добрих харчах Руженка ще більше розцвіла, набралася досвіду від язикатих сусідок. Звикла до Юхима настільки, що вже не наїжувалася, коли чоловік пестив її волосся, чи жартома вночі пробував заблукати рукою під сорочку. Навіть навпаки – сама стала шукати зближення. Скоряючись її побажанням, Юхим охоче пускався в ці забави, втішався у душі, що робить ще один крок до найсолодшої помсти. Бідака не помічав, не здогадувався, що з кожною новою, сміливішою ласкою наближається до справжнісінького пекла...

Зрозумівши, що нічого понад осоружні пестощі й поцілунки від чоловіка не дочекається, Руженка спершу тихо плакала в подушку, особливо довгими зимовими ночами. А тоді знову почала цуратися Юхима. Обходячись із ним та його братами, наче з худобою. Себто, годувала, доглядала, але і без крихти тепла, які перепадають вряди-годи від хорошої господині навіть худобі.

А цієї осені, саме під п’яту річницю їхнього шлюбу, зробилося геть нестерпно... Руженка несподівано розцвіла, мов та квітка, що нею її нарекли. Стала лагідною, привітною. Усе робила з посмішкою, з піснею, але не рідше, ніж двічі на тиждень, зникала з хати увечері й поверталася додому пізнім ранком. Змордована, безсила, але щаслива. А очі її випромінювали таку радість, що Юхимові хотілося піти та й утопитися.

Не допомогали ні прохання, ні прокльони. А на погрозу взяти за коси та добре відшмагати віжками – Руженка відказала з погордою:

– Чи ж я тебе проганяю зі шлюбного ложа? Сам не хочеш... Ну, то й не заважай.

Сказано було настільки твердо і по-жіночому жорстоко, що Юхим так і завмер з піднятою рукою. А тоді зсутулився-згорбився й тихо вийшов із хати.

Надумав ще вберегти дружину, допантрувавши, з ким вона кохається й давши злодюзі доброго прочухана, але здогадатися заздалегідь, у який саме вечір вона щезне, не вдалося жодного разу. А потім, коли Руженка пропадала, мов примара, було вже пізно починати пошук – ліс великий. Перекинувшись на вовкулаку, він, звісно, легко винюхав би слід, та не хотів цього робити. Бо відав, що у звірячій шкурі не зможе стриматися й загризе і кривдника, і дружину. А він усе ще леліяв надію – таки добратися згодом до її розкішного тіла. Навіщо ж грошам пропадати? Це вже потім, коли вволить бажання, помислить над її долею. Бо своїх кривд Юхим не прощав ніколи й нікому... Терпіння ж йому не позичати. Довго дзбанок воду носить, а все ж ручка колись увірветься.

Однак заспокійливі думки залишалися собі думками, а Юхим мучився, гриз кулаки, скрипів зубами. Спав з обличчя, змарнів на добрий пуд. І, бачачи його вічно насуплене, похмуре обличчя, сусідки зашепотілися про якусь внутрішню хворобу, що потай мордує багатія...

І ось, нарешті, Юхим дочекався нагоди розквитатися з кривдником.

Сьогодні звечора випав на замерзлу землю перший сніг. Він ліг легкою, непевною скатертиною, ладен розтанути від першого ж теплого дотику чи найслабшого сонячного усміху, але сліди відбивав чітко і зберігав довго. Досить чітко і досить довго, аби допомогти ревнивому чоловікові. Руженка ж і не подумала про це... А може, надто певна була себе та чоловікової покірності? Зрештою, уміння плутати сліди на снігу не входило до арсеналу її хитрощів. Жінка ж бо все-таки, а не лисиця... От і попалася.

Про все це Юхим устиг подумати, перш ніж Найда вистрибнув з оборогу на землю і ступив крок уперед. Того й розсміявся несподівано. Бо, як з’ясувалося, Руженка дарувала свої пестощі тому, від кого він, власне, і намагався її відібрати. Потай, крадькома, як злодій, а все ж, клятий безбатченко, зумів вихопити у нього з-під носа свій шмат здобичі.

Сміх і для Найди виявився цілковитою несподіванкою. Вибираючись назовні, він сподівався доброго прочухана. Бо хоч вважав Руженку своєю, розумів, що перед Богом і людьми вона належить Юхимові. Адже у церкві сама відповіла на запитання священика: «Так!». І того вже не змінити вовік. Але усвідомлення цього тримав далеко осторонь і ніколи не згадував про нього. Навпаки, робив вигляд, що все розпочалося у їхньому житті лише цієї осені.

Ночі тоді були ще по-літньому теплі, а зорі – чисті й високі...

Він перестрівся з Руженкою біля запруди. Жартома взяв за руку та так вже й не відпустив. Від дотику тендітної долоньки парубка спершу кинуло в жар, потім у холод, потім знову в жар... Потім... Він по-ведмежому незграбно згорнув її в обійми, побоюючись сердитого окрику або відчайдушного спротиву, але відчув під руками лише податливу пружність дівочого тіла. Побачив у широко розкритих очах щасливу недовіру і невміло, але міцно припав спраглим ротом у її розтулені для поцілунку пухкі уста...

Що діялося з ними далі, не пам’ятало жодне. Перші любощі впіймали їх у свою пастку і випустили, щасливих та переляканих, лише після того, як змінити не можна було нічого. Та вони й не хотіли. Знали, що колись настане розплата. Але легковажно відмахувалися від сумних думок і знову й знову зустрічалися, щоб поринути у солодке забуття.

...Найдужче Найда потерпав за Руженку. Бо для нього – княжого дружинника – в найгіршому разі усе обійшлося б лише побоями. Жорстокими, кривавими, а все-таки не до смерті. Бо вбивство ратника князь Данило не подарував би нікому. І на жодні кривди, на жодні пояснення не звернув би уваги. Своїх воїв князь судив сам і виправдав би без розмов... Тим більше, що тут були деякі пом’якшувальні обставини. (Та й відколи для воїна стало смертним злочином побавитися з чужою жоною?). І лише Руженці довелося б нести на собі весь тягар пліток. А що дівчина вродилася красунею, то був би він надмірним. Бо саме у таких решта жіноцтва вбачає загрозу своєму щастю й ненавидить від усієї душі. Відповідно ж і паплюжить із просто-таки невимовною насолодою.

Що ж до побиття, то над цим Найда навіть не замислювався. За час військової науки доводилося діставати добрячого прочухана не раз і не два. Деколи такого, надто ж на початку, що додому його приносили на руках товариші... Сам не дав би собі ради. Готуючи свою дружину, князь Данило на навчання не шкодував праці й часу. Особливо прискіпувався тисяцький Дмитрій. Той не давав спуску ні в чому й нікому. На його думку, добрий дружинник мав володіти і мечем, і списом, і луком – як ложкою. Навіть вправніше, бо від ложки не залежить життя. А голими руками мав дати собі раду з одним або й двома оружними. Була б воля тисяцького, то примусив би кожного новобранця зійтися у двобої з ведмедем, щоб подивитися, чого він вартий. (Новобранець, себто). А за розтерзаними і не шкодував би, мовляв, самі собі завинили, ліпше боронитися треба було.

Приховуючи від людських очей свої стосунки з Руженкою, Найда навіть мріяв, щоб Юхим напав на нього. Мав би тоді нагоду поквитатися за все. А коли б пощастило, то, мо’, й овдовіла б ненароком його кохана. Бо хоч що там люди думають, а Руженка завше була лише його, Найдина. І саме Юхим украв її першим...

Воїн знав, що дасть раду зброяреві, навіть якщо той припреться на зустріч з усім своїм дурноголовим виводком. Тож, почувши знадвору його голос, Найда навіть зрадів, а коли вистрибнув з оборогу, був уже налаштований битися й убивати. Та несподіваний регіт Юхима настільки збив його з пантелику, що він на мить забув про решту Непийводченків. А тим недоумкам було байдуже до усіляких роздумів, спогадів і реготу. Вони пам’ятали лиш те, що брат довго наказував їм у хаті: бити кожного, з ким він стане до балачки.

Важка ломака свиснула парубка по шиї швидше, ніж Юхим перестав реготати. І не встиг Найда оговтатися, як удари міцних кулаків так і посипалися на нього з усіх боків. Дружинник навіть не міг захищатися, а лише кректав і намагався ковтнути повітря, що після кожного удару в живіт виривалося з його горла з голосним схлипуванням, наче хто роздмухував горнило ковальським міхом. Світ потьмарився парубкові в очах, ноги зробилися м’якими, мов із воску, коліна підігнулися, і Найда важко впав обличчям у замішану чобітьми снігову бовтанку. Певно, незважаючи на можливий княжий гнів, тут би йому й настав кінець, бо, роз’юджені кров’ю, пришелепкуваті Юхимові брати ладні були розтерзати на шматки кого завгодно, бодай і ратника. (Потім, по всьому, що з дурного спитаєш?). Але тут з оборогу вихопилася Руженка.

Бійка закипіла так раптово і хутко, що в жінки навіть не знайшлося часу зодягнутися. Не чуючи більше голосу Найди, вона зрозуміла, що біда, і поспішила на допомогу.

– Стійте, нелюди! Стійте! Схаменіться! Що ж ви робите?! Юхиме!!! – вдалася до хитрощів. – Ви ж княжого дружинника вбиваєте!

Юхим завагався, бо хоч жадоба помсти вимагала крові, тепер уже було не до жартів. Убивши Найду, він мусив би вчинити так само і з Руженкою. Адже, щоб там світ перевернувся, вона таки потвердить перед воєводою, що нагадувала йому, Юхимові, з ким він має справу. І відбрехатися тим, що не відав, кого били, уже не вдасться. От як лише стримати роз’юджених братів? Юхим кинувся вперед, ладен стусанами спинити, якщо не допоможуть слова. Але втручання було зайвим... Його дурноголові брати, побачивши перед собою оголену жінку, що видавалася ще звабливішою в передранковій імлі, так і остовпіли. Не мали сили відірвати очей від недоступних, а тому ще жаданіших, принад невістки.

Аж тепер Юхим пригадав, що й Морена наказувала йому допильнувати, аби з Найдою нічого не трапилося. Бо він усе ще був потрібний їй для чогось. І мимоволі зрадів. Князь, може, й помилував би його, вправного зброяра, а от Морена – в жодному разі! Зрадіти зрадів, але не заспокоївся. Лють за втрачену гідність, усе ще розпирала груди і шукала виходу.

– А ось і наша лебідка, – вихрипів, бо від надміру почуттів засудомило у горлі, й сплюнув презирливо на непорушного парубка, що простягнувся долілиць під ногами. – Справжня лісова царівна. Красуня... Відразу видно: варта заплаченого за неї золота...

Його брати мовчали і лише голосно сопіли.

Юхим подивився на них уважно, тоді перевів погляд на жону, що все ще простягала до нього руки, вступаючись за коханця, і посмішка спотворила його змарніле від душевних мук обличчя.

– Може, й справді, хлопці, не дамо пропасти добру, нашими мозолями оплаченому? Га? А що – як чужим не шкода, то своїм і поготів...

Присуд чоловіка був настільки підлим, що Руженка навіть не повірила почутому, а сприйняла це як початок образ і словесних знущань, які вона приготувалася вислухати від Юхима, перш ніж він візьметься за віжки. Але коли чоловік несподівано обернувся до неї плечима і пішов геть, залишивши на самоті з придуркуватими здоровилами, котрим аж слина скапувала, Руженка збагнула, що то не жарт. І її чекає кара, гірша за смерть... Розуміючи також, що всі слова, звернені до дурнуватих, будуть марні, жінка жалібно зойкнула, спробувала затулитися руками і позадкувала до оборогу, що враз перетворився на жахливу пастку. А ті, щось бурмочучи поміж себе і похихикуючи, посунули слідом... І тоді вона перелякано закричала. Тонко, пронизливо, наче заєць у собачих зубах...

Почувши цей крик, Юхим спершу зупинився й сіпнувся було назад, але так і не зрушив з місця. Лють на невірну була надто пекучою, щоб дозволити милосердю дійти до серця.

...Зойк, повний розпуки, привів Найду до тями краще за крижане баговиння, в якому він лежав. Парубок повільно підвівся, спираючись на руки, і мимоволі застогнав від болю в усьому тілі. Так його ще не били – безжально, на смерть...

Крик донісся вдруге, але вже такий тихий, наче пробивався через подушку або кожушину. Найда спершу подумав, що то йому вчувається.

– Матінко... Ні... Не тре...

Усе замовкло на половині слова, і парубок, крізь туман і дзвін у голові, збагнув, що благають милосердя десь поруч з ним. Він здивовано озирнувся, але побачив лише оборіг з лісового сіна. Ступнув ближче, вдихнув його пахощі й остаточно отямився.

– Руженка? – перепитав, маючи надію, що помиляється.

У відповідь з оборогу долинуло лише дурнуватий хихіт.

Де й поділася його слабість. Парубок запустив руки в нору, яку вони з Руженкою вирили для своїх зустрічей, щось ухопив там і одним дужим ривком виволік назовні. Це був Ничипір – наймолодший з Непийводченків. Не роздивляючись довго, Найда вдарив його напруженими пальцями в борлак і відкинув убік.

Хведір ще встиг обуритися, куди це його тягнуть, але за мить теж збайдужів до всього і влігся поруч з братом. Таким ударом можна було й убити, та Найду зараз це мало обходило... Він наче виконував важку, неприємну, але необхідну роботу...

– Та тримайте! – заволав несподівано останній із братів, завив незгірш вовкулаки і позадкував з оборогу. Вісім кривавих смуг з обох боків прикрашали його морду, а кров так і цебеніла з-поміж пальців. Удар двома зчепленими у замок руками по нахиленій потилиці позбавив його мук. Бодай на якийсь час.

– Руженко! – вигукнув Найда й устромив голову до нори в сіні. – Люба, мила, це я...

Жінка мовчки схлипувала і квапливо зодягалася, плутаючись у вбранні.

– Руженко, що тра... – парубок затнувся. – Що вони з то... – він знову не зміг докінчити. – Як ти?

Жінка продовжувала мовчати, лише рухи її стали ще поквапнішими.

– Що з тобою, Руженко? Озвися...

Руженка несподівано припинила зодягатися й уперла в обличчя парубка довгий важкий погляд. В очах її не було сліз, а лише страшенна втома і невимовна туга.

– Чого тобі? Ще мало?

Найді наче хто в обличчя ногою зацідив. Він сіпнувся, але промовити зміг тільки одне:

– Що з тобою?

– Може, помиляюся? – зло продовжила жінка. – Може, ти зі мною, заміжньою, для чогось іншого зустрічався? Може, не моє тіло в сіно втолочував, користаючи з нагоди? Усі ви одним миром мазані!.. Добре Орися казала: спершу натішитеся, а тоді... – вона схлипнула.

– Руженко, що ти мелеш?! Схаменися!

Жінка знову підвела голову.

– А я й схаменулася... Мене Юхимові вінчали, йому й повинюся. Він мій пан і  має право карати чи милувати. А тобі – зась...

– Руженко! – зойкнув уражений у саме серце Найда. – Руженко...

– Облиш мене, – промовила твердо. – Усе скінчилося... Більше не заговорюй... Бо чоловікові поскаржуся. Він тобі ще доправить.

І жінка так люто зиркнула на парубка, що той розгублено позадкував геть.

Не озвавшись більше жодним словом до недавнього коханця, Ружена вибралася з оборогу, обтрусилася й пошкандибала до міста. І такою чужою, такою далекою й незбагненою була вона зараз для Найди, що парубок не насмілився зачепити її бодай словом.

Він ще якусь мить постояв, почухуючи потилицю, тоді махнув рукою, відразу ж зігнувшись од болю в потовчених ребрах, і теж подався додому. Іншою дорогою. І вже не бачив, як усього за кілька кроків од лісу Руженку вдруге перестрів Юхим.

– Ну що, дружинонько мила, сподобалося?

Руженка змовчала.

– Думаєш все? – продовжував скреготати зубами Юхим, водночас не перестаючи милуватися вродою Руженки і мимохіть думаючи, що міг би бути щасливим, коли б міг... При цьому думки його перестрибнули на Найду, а з нього на Морену. – Ти ще не відаєш, як карають таких…

Ружена мовчала. Їй раптом усе стало байдуже. Вона зрозуміла, що  настав кінець усім мріям, що до минулого вороття нема. А шукати надію, вигадувати для себе щось хороше у майбутньому – не було ні сили, ні бажання. Цілковита нехіть до життя скувала її тіло й душу.

– Мовчиш? – не вгавав Юхим. – Ну, мовчи, мовчи... А я таки для тебе придумав дещо... Ти й не сподіваєшся. Спасибі, Мара підказала.

Він хижо посміхнувся й видобув із-за пазухи невеличку торбинку, що висіла в нього на шиї. Розшнурував її і висипав собі на долоню щось схоже на зморщені чорні квасолини. Але круглі й більші, ніж справжні.

Руженка якось наче збоку дивилася на все те і кволо думала: »Це він отруту роздобув десь... Хоче мене вбити... От і добре... Усе закінчиться відразу, і, може, буде не дуже боляче».

– Ковтай! – наказав Юхим і підніс ті квасолини Ружені до рота.

Жінка слухняно розтулила уста і, більше бридячись його пітної лапи, ніж невідомої отрути, губами зібрала з долоні все те чорне і проковтнула. Проковтнула, прощаючись подумки зі світом, та благаючи Бога, щоб не довго мучитися.

І ось тут Юхим зареготав удруге.

– Дурна хвойдо, ти думаєш, що я отруїв тебе? А дзуськи! Тоді б ти знову втекла від мене. І вже назавжди, так? Ні, не надійся... Я відпущу тебе від себе лише після того, як сам зможу натішитися, або коли краса твоя зів’яне і буде нікому не потрібна.

– То що ж ти тоді дав мені? – в голосі Руженки забринів жах. – Приворотне зілля?!

– Зілля? – Юхим засміявся ще веселіше. – Так... Лиш не приворотне, а – вовче! Ще надійніше! Бо відтепер ти по ночах будеш вовчицею й моєю самкою... І ніхто інший більше не існуватиме для тебе.

– Ні! – розпачливо зойкнула Руженка. – Ні! Ніколи! Краще смерть!

– А ось побачимо, – зловісно прошепотів Юхим. – Дивись-но, уже й одежинка твоя готова. І якщо я не помиляюся, то сам Велес збирається тобі її приміряти.

Перед людьми і справді, наче з повітря, виникла постать могутнього чолов’яги в червоному як жар плащі, з довгим чорним волоссям, що, наче густий смоляний дим, спадало з голови на плечі. Такі ж вуса і борода робили обличчя Бога білішим за сніг, а очі на ньому видавалися двома обпеченими ранами. В руках Велес тримав вовчу шкуру. Якийсь час він мовчки милувався вродою жінки, і щось – наче вагання чи роздум – мигнуло в його очах, але, схоже, що й боги змушені коритися звичаям.

– На коліна! – наказав Руженці.

Та хотіла щось заперечити, просити милості, але слова так і не видобулися з її горла, натомість ноги слухняно підігнулися, і жінка з тихим гарчанням опустилася навкарачки.

У ту ж мить Велес накрив її вовчою шкурою.

– Носи як власну, – мовив становчо. – Сьогодні звикай, а відзавтра: день – для чоловіка, ніч – для звіра! – і зник. А замість Руженки перед Юхимом з’явилася молода, сильна вовчиця.

– Ось і все, мила, – посміхнувся Юхим. – Певно, давно слід було з тобою так учинити... Тепер лизатимеш мені чоботи, а кожного іншого, як тільки стемніє, розірвеш на клапті. Від нині й повік ти лише моя!

І на підтвердження сказаного, вовчиця слухняно, хоч і невміло, заметеляла хвостом...

Додому Найда повертався мов уві сні. Все, що трапилося, – видавалося якимсь страшним маренням. Руженку наче хтось підмінив. А оскільки парубок не почував за собою жодної провини, то, піддаючись на вмовляння одвічного чоловічого самолюбства, готовий був визнати, що молодиця й справді вирішила покинути його. Чи від страху перед покаранням, чи з якої іншої причини, – не суттєво. Але – покинути! І Найда, аби не божеволіти від думок, поволі став переконувати себе в тому, що, певно, люди правду кажуть: усі жінки хвойди, і сподіватися на їхню вірність – марна справа. Особливо, якщо вони вже мають у цій справі якийсь досвід.

Відчинивши двері рідної хатини, Найда полегшено зітхнув, так, наче усі тривоги та неприємності лишалися за порогом. Але відразу ж наштовхнувся на докірливий погляд матері, що так і притис його до одвірка.

– Уже не спите? – бовкнув ніяково.

Мати лиш осудливо похитала головою.

– От іще, – пирхнув роздратовано. – Маленький я чи що?

– З малим тобою було менше клопотів.

– Нене, ну що ви таке говорите, – не давав за вигране Найда. – Чи ж то вже й попарубкувати зась? Ви згадайте, як самі з батьком молодими були. Теж, певно, до світанку гуляли?

– Батька згадав! – сплеснула руками Христина. – Посоромився б, лобуряко! Чи ж то батько наш до чужих молодиць вчащав коли? А ти? Геть від рук відбився! Коли б Опанас не хорував, нам’яв би він тобі чуба! Безстидник! Як самому все байдуже, то хоч би про нас подумав... Як людям у вічі дивитися? Перед Юхимом не сором?

– Перед Юхимом?! – аж скинувся Найда. – А мене він пожалів, коли Руженку купував? Адже знав, що мені вона обіцялася! Всі знали! Але продали... Тепер ще й соромлять.

Мати похилила голову і підійшла ближче. Легко торкнулася сухою долонькою широких синових грудей і мовила благально:

– Що ж тепер вдієш, синку? Адже вінчані вони... Гріх жону від мужа відбирати. Терпи... Дівчат ще багато. Покохаєш іншу... Ти ж у нас парубок хоч куди. Кожна радо за тебе піде. Не занапасти собі життя несповненим... А їй душу.

Найда важко зітхнув, наче ніс на плечах лантух збіжжя, й обійняв матір.

– Не турбуйтеся, нене... Скінчилося сеї ночі все... Більше – зась... Спати хочу.

Важко ступаючи, як старий дідусь, парубок пройшов у свій закуток і, не роздягаючись, упав на лежанку.

– О Боги! – прошепотів ще. – Хто б підказав мені, як далі бути?

На долівці тихо зашурхотіло і тоненький голос озвався:

– Я можу, але чи ж захочеш вислухати?

Найда аж сіпнувся від несподіванки, а тоді опам’ятався.

– То ти, Митре?

– Я, – відказав домовик і забрався на лежанку поруч з головою парубка. Був він зростом завбільшки з кота. Але при потребі й у мишачу нірку заховався б.

– Скажи мені, Митре... – попрохав Найда, – бо я збожеволію від думок. Чи й справді Руженка для мене назавше втрачена?

– Ти ще й не знаєш усього... – поволі проказав той.

– Господи! Що ж іще? Над нею таки...

– Ні, але...

– Та кажи ж!

Домовик пововтузився трохи, вмощуючись.

– Те, що вона говорила з тобою сердито і прикро, в голову не бери. Просто їй надто багато довелося пережити. А от те, що вона мардагайлом* стала – біда. В подобі жінки-вовчиці Руженка лиш одного господаря визнаватиме. Того, що вовчою сутністю її обдарував. Юхим для неї тепер не лише муж законний, а й вожак зграї. З повною владою над життям і смертю...

– Що? – тільки й пробелькотів Найда. – Який ще Магарай?

– Не магарай, а мардагайл... Жінка-вовк. Колись у давнину так боги карали невірних жон... Тепер сім літ поспіль вона вночі перекидатиметься на вовчицю, в усьому покірну вожакові зграї, себто своєму чоловікові. І якщо вдень ще, можливо, комизитиметься, то з настанням темряви – зась!

– О Господи! Коли ж це трапилося?

– А як ти додому поволікся... Юхим нагодував Руженку вовчим зіллям, а Велес обернув її на вовчицю. Я чому тобі розповідаю про це – щоб застерегти. Уночі навіть не намагайся заговорити з нею – розірве!

– Мене?!

– Кожного.

– І нічого вдіяти не можна?

– Можна, але ще не тепер, – відказав Митрій. – Мусиш запастися терпінням і чекати, поки не настане слушна мить.

– А як я довідаюся, що вона вже настала?

– Я дам знати... Зараз чари Велеса ще надто свіжі й сильні, але він припустився однієї помилки. І це дає нам надію. Терпи, хлопче... Хто вміє чекати, той завше свого допаде. Що ж стосується Юхима, то не турбуйся: він і у вовчій подобі чоловічим безсиллям страждає. Хе-хе...

– Митре! – заблагав парубок. – Яку надію?..

– Ані Юхим, ані Велес не відають, що Руженка... – домовик замислився. – Зрештою, і тобі не конче, якщо досі не знаєш... Але твердо кажу, що в таких випадках будь-які чари вдвічі або й утричі слабшими стають. Тому й розчаровувати легше. А тепер – краще спи, хлопче...

– Про який сон ти говориш? – спробував відмахнутися Найда, що й справді не почувався сонним.

– Міцний і цілющий... Довірся мені. Я знаю, що кажу. Твій час ще не настав. Спи...

Інтермеццо І

Ліс спав. Столітні дуби і сосни вкутані товстим шаром інею, у снігових шапках, кучугурах вище колін, тихо дрімали, потріскуючи від морозу, наче переверталися неспокійно уві сні. Кришталеве око місяця холодно оглядало його з чорного оксамитового неба і, вкупі з міріадом мерехтливих зір, заливало все мертвотним білим сяйвом. Від того крижаного світла мороз ще сильніше стискав за плечі, забивав подих.

Найда щодуху мчав лісом...

Точніше, мчала його, охоплена невимовним жахом, душа. З останніх сил тягнучи за собою стомлене, зболене тіло, що ледь-ледь переставляло ноги, провалюючись у снігові замети то по коліна, а то й по пахви. Він біг, повз, рачкував, утупившись перед себе невидющими очима. Кожна кісточка його тіла, кожен м’яз були спрямовані вперед, геть, подалі від того страхіття позаду. Куди весь час сіпалася глянути голова, але так і застигала при найменшому русі, а ноги відразу ж наддавали ходи. Льняна сорочка прилипла до плечей, мокра від льодяного поту, і людиною тіпало, мов у пропасниці. А волосся аж ворушилося під збитим набік шоломом. Він знав, що неминуче загине, але розумів також і те, що житиме доти, доки бігтиме... З кожним кроком виграючи у смерті ще мить, ще подих.

Рот у Найди був широко роззявлений, і він, певно, кричав би від жаху, якби стиснене судомою горло ще підкорялося мозку. А так – лише розпачливе скімління, жалібне щеняче повискування порушувало спокій сонного лісу.

Дике, несамовите виття вовка-одинака, що вийшов на полювання, розітнуло ніч, застерігаючи кожного, щоб не смів торкатися його здобичі.

Від того виття Найда зробив величезний стрибок, перечепився об гілляку під снігом, укотре впав у замет і добряче луснувся чолом до невидимого у сніговій одежі пенька. Давно розщіпнутий шолом урятував його від смерті, однак сам зірвався з голови і пропав у кучугурах.

Нема доброго, щоб без злого...

Воїн поволі підвівся, стріпнув кучерями і відразу ж скривився від болю, але в його божевільних очах з’явився проблиск думки.

Зараз він стояв на невеличкій галяві, перед височезним могутнім дубом. Керуючись скоріше інстинктом, аніж тверезим розсудом, Найда підскочив до дерева і з останніх сил подерся вгору. Проліз сажнів шість-сім, подивився вниз і, певно, залишився незадоволеним, бо піднявся ще на кілька ліктів і лише там зручно примостився на товстій гілляці. Однак і цього було йому, певно, недосить, бо зняв із себе довгого шовкового пояса і міцно прив’язався до стовбура. Після цього перехрестився і полегшено зітхнув.

Шал божевілля вже покинув його, і застигла маска жаху поступово зникала з обличчя.

Він усвідомлював, що приречений. Бо висидіти непорушно на такому морозі, доки сонце розвіє нічні жахи, не вдалося б нікому. Але ця смерть була відома і, якщо вірити чуткам, навіть приємна... На відміну від тої – страшної й невмолимої, що спіткала всіх його товаришів.

Найда знову зітхнув і, проганяючи від себе криваві спогади, почав молитися:

– Отче наш, іже єси на небесі, да славиться ім’я твоє, да прийде царствіє твоє, да збудеться воля твоя святая, яко на небесі, тако і на землі. Хліб наш насущний дай ж нам днесь. І остави нам довги наші, яко же і ми оставляєм довжникам нашим. І не введи нас во іскушеніє, но ізбави нас од лукавого. Амінь!

Не встиг він ще вимовити останнього слова молитви, як на галявину вийшов вовк.

Про те, що це саме вовк, можна було здогадатися лише з загальної будови. Бо побачений парубком звір був десь утричі більшим за звичайного сіроманця. І нагадував радше ту величезну смугасту кішку – тигра, яку воїнові довелося одного разу побачити при княжому дворі. Був тигр неймовірно лютий, сильний і звивний. Сотник Грива, що маючи тільки ножа, виходив сам на сам із ведмедем, добре роздивившись рухи того звіра, відмовився від двобою. І добре зробив, бо випущений задля забави на котяру здоровенний шатун трьохліток, не вистояв супроти тварюки й того часу, що потребує курка, аби знести яйце. Вовкоподібна потвора, що стояла під дубом і принюхувалася, виглядала не менш люто... Але не страхітлива, убивча сила, що була в кожному русі звіра, не величезні ікла, з яких ще й досі скапувала кров товаришів воїна, викликали непоборний жах, а – очі. Вони палахкотіли таким яскраво-червоним вогнем, наче увесь жар пекла містився у черепі потвори. Глянувши звірові у вічі, Найда певно впав би з дерева, якби завбачливо не прив’язався.

Могутня темна хвиля ненависті сягла й заполонила мозок людини, підкоряючи собі тіло і душу.

– Злазь! – гаркнув вовкулака. Тепер у цьому вже не було сумніву, адже навіть у казках справжні вовки не надто охоче розмовляють людською мовою. – Злазь сам, хробаку, бо пожалкуєш, що на світ народився, як я тебе здійму звідти!

Кожне слово, що вилітало зі страхітливої пащеки, супроводжувалося зловісним гарчанням, і Найду то знову починала тіпати пропасниця, то несподівано обдавало з ніг до голови нестерпним жаром.

– Отче наш... – почав було він знову, але вовкулака так жахливо загарчав, що слова молитви завмерли в людини на вустах.

– Навіть не пробуй, – погрозливо докинув вовкулака. – Бо за це я з тебе живого печінку витягну...

Кажуть, що загнаний у глухий кут щур кидається навіть на пса... Так то щур, а людина? Вогонь, хоч який сильний би не був, з’ївши все, що годиться на паливо, мусить згаснути. Певно, те ж відбувається й зі страхом. Від безконечного жаху і відчаю в душі у людини щось перегорає, і вона, усвідомивши, що втрачати вже нічого, несподівано для себе робиться рішучою й відважною. Правда, не кожний може з цього скористатися. Не завжди стає часу...

– Господи... За що? І так мене життя не пестило, – залебедів парубок. – Ні роду, ні племені... Невідомо де на світ прийшов, а тепер – ніхто й не довідається, де загинув...

– Годі скиглити, – прохрипіла потвора. – Злазь, бо я голодний... Замість того, щоб повечеряти як годиться, мусив за тобою вганятися. Злазь, кажу!

І тут Найді наче полуда з очей впала. Наче закляття якесь знялося. Колишня відчайдушність, якою він так дивував усіх, знову повернулася в серце воїна, і звір під деревом відразу став не таким страшним, а власна доля – не такою безнадійною.

– І чого ми так перелякалися? – тихо прошепотів до самого себе. – Ну, перкидень... Ну – нечисть... Але ж наші мечі у церкві освячені, та й піхви у багатьох сріблом куті. Усе через страх...

– Чого бурмочеш там, – гарчав далі вовкулака. – Довго я ще чекатиму? – Тепер його голос когось нагадував Найді. Аби не Юхима!

– Ах ти ж, щеня облізле! – несподівано розлютився парубок. – Загнав мене на дерево і поглядає як на мішок з тельбухами. Ну, чекай... І так загибель, і так – смерть... То я ж таки наостанок повчу тебе гопки стрибати!

Найда тепер уже не думав про смерть, і сили знову повернулися у зболене тіло. Його вже більше нічого не обходило, крім одного-єдиного нестерпного бажання – бодай раз, а таки полоснути з усієї сили мечем по ненависній морді, і хоч так відомстити за себе й усіх своїх товаришів. Вони загинули, бо не змогли перебороти в собі жаху, навіяного поглядом перекидня.

Не гаючи часу на розплутування вузла, в який затягнувся пояс, Найда перерізав його гострим захалявником, потер міцно долоні, повертаючи їм рухливість, і почав злазити.

– О! – здивувався вовкулака. – Та ти начебто битися зі мною збираєшся? Го-го-го... Ну, давай. Давай. Я навіть почекаю, доки ти меча свого знайдеш... Га-га-га! Он де він, у кущах лежить... Ге-ге-ге! Заважав утікати?! Го-го-го!..

І потвора справді відійшла на кілька кроків убік, даючи людині дорогу до зброї.

Найда лише зубами заскрипів од такої образи, але рішучості у нього не поменшало.

Він зручно зістрибнув з нижньої гілляки на втоптаний сніг і одним великим скоком допав до меча. Все-таки довіри до перекидня в людини не було й на гріш. Холодне лезо зблиснуло в місячному сяйві, і воїн полегшено всміхнувся.

– Готовий? – поцікавився вовкулака. – Чи ще зачекати? Не соромся... Може, до вітру сходиш? Я зачекаю... Однаково, я лайна не їм... Га-га-га! – не втримався від реготу, хоча спершу голос його звучав навіть лагідно, співчутливо.

Цієї, останньої, образи було досить, щоб розлютити і  спокійнішого, що ж до Найди, то він так люто заскрипів зубами, наче жорна рушили.

– Ми ще подивимося, чиє лайно тут залишиться, – відказав презирливо. – І годі теревенити, тут хтось сильно вечеряти хотів. Чому ж тепер не поспішаєш? Боїшся, щоб до цієї страви зуби не поламати? Начувайся ж!..

Найда широко перехрестився, взяв меча обіруч і короткими пружними кроками став наближатися до потвори. А вовкулака, щиро здивований таким зухвальством, так і завмер із роззявленою пащекою. Це ж бо вперше людина йшла до нього, а не тікала стрімголов, не розбираючи дороги. І лише в ту мить, коли воїн, коротко змахнувши мечем, мало не черконув йому вістрям по носі, вовкулака прудко ухилився вбік, і знайома лють знову запалахкотіла в його червоних зіницях.

Найда ще одним глибоким випадом спробував досягнути мечем до боку потвори, вкладаючи в удар усю вагу свого тіла. І коли б це йому вдалося, то хто зна, як усе        повернулося б, але вовкулака лише мотнув головою – і неймовірна сила, як пір’їнку, вирвала зброю з рук людини, а наступний поштовх, мордою в груди, кинув воїна на сніг, і величезні лапи притиснули його до землі.

– От і все... Хе-хе... Час і за трапезу.

Пащека роззявилася й зімкнулася на горлі в людини...

Зімкнулася, та не до кінця. Бо тільки-но вовчі ікла торкнулися шкіри Найди, як у розріз кольчуги, з-під сорочки, вирвався зелений промінь і вдарив у шию перекидня. Потвора жалібно вискнула, відскочила вбік і зачудовано витріщилася на розпростерту перед його лапами людину. В повітрі запахло смаленою шерстю і м’ясом. А воїн, що вже простився з життям, продовжував лежати непорушно із заплющеними очима, в душі дивуючись, чого смерть примушує на себе так довго чекати, і молячись, щоб усе відбулося не надто болісно.

– Ну, ти... – буркнув вовкулак. – Довго ще минулорічну падлину вдаватимеш?

Найда розплющив одне око.

– Тепер ще в переморгування надумав погратися?

Найда розплющив і друге око. Провів руками по тілу і сів, розгублено озираючись.

– Я ще живий?

– Дурень, – констатував перекидень і гойднув головою в такт своїм думкам. – А дурням, як відомо, завше щастить... І чим вони Богам так до вподоби? Ти де амулет взяв, йолопе?

– Амулет? – перепитав Найда. – Який ще амулет?

– Що у тебе на шиї почеплено, бевзю останній? – почав утрачати терпіння вовкулака. – Чи ти хочеш переконати мене, що сам не знаєш, який скарб за пазухою носиш?

Парубок мовчки впхав руку під одежу і видобув на світ срібну вовчу голову, що гойдалася на шовковій шворці.

– Оце? – запитав здивовано, але відповіді вже не вимагалося, бо, щойно побачивши цей амулет, вовкулак відстрибнув назад кроків на десять, зіщулив вуха, припав усім тулубом до землі й заметеляв хвостом, наче шкодливий кіт, що, хоч і визнає силу й право господаря, але не розкаюється у вчиненому. – Так ось що це таке... – протягнув воїн, і в очах його зблисла ненависть. – Ну, вовчику-братчику, постривай – тепер ми з тобою інакше поговоримо. За все порахуємося... Ти вже не сумнівайся...

Розділ сьомий (продовження)

Зима року 6748-го. Околиця Галича.

Підгороддя

Одним дужим стрибком Найда схопився на ноги і ... впав на долівку з лежанки, що стояла у його хаті.

Він остаточно прокинувся й підвівся, витираючи з чола рясний піт.

– Оце так наснилося, – прошепотів ледь чутно. – Від такого сновидіння не довго й переставитися.

Митрій опинився одразу ж поруч.

– Сон? Ти бачив сон? Розповідай хутко, поки не забув. Я тут чарував трішки над тобою. Сон віщий повинен бути! Що снилося?

Найда покрутив головою.

– Таке у двох словах не переповіси...

– А ти спробуй, – наполягав домовик.

– Ну, якщо загалом, то я з вовкулакою, гм, бився.

– Таки вовкулака, – кивнув Митрій, наче й не чекав чогось іншого. – Він не видався тобі знайомим?

– Знайомим? – перепитав здивовано Найда. – Ну, я начебто не маю серед перекиднів товаришів. Хоча, стривай... От, коли ти запитав, я згадав, кого нагадував мені його голос. Юхима!.. Але ж, звісно, після того, що трапилося в лісі... Хто інший міг мені наснитися?

– Юхим? – повторив домовик. – І це сходиться... Тепер скажи мені ще одне: хто з вас переміг?

– Ну, вовкулака виявився сильнішим. Я, хоч і не бачив цього, але знав, що він усіх моїх супутників загриз. А коли моя черга настала, щось утрутилося. Якийсь амулет врятував мені життя.

– І це сходиться. Гарний сон тобі приснився, хлопче. Тепер я буду за тебе спокійніший. Лише прошу, перш ніж вибиратимешся у дорогу, поговори зі мною.

– У яку ще дорогу? – здивувався Найда.

– Не відаю... Як прийде час, ти сам скажеш мені, куди збираєшся.

– Ти можеш обійтися без загадок? – підвищив сердито голос Найда. Але Митрія вже не було поруч.

Натомість на дворі зарипів під чобітьми сніг, і хтось владно постукав у віконниці.

– Хто там? – стривожено озвалася мати.

– Сотник велів зібрати дружину, – почувся голос десятника. – Поквапся, Найдо!

– Вже йду! – відгукнувся парубок і зіскочив з лежанки. А що був повністю зодягнений, то лиш накинув кольчугу, підперезався мечем і ступнув до сінешніх дверей.

– Синку! – раптом покликала мати.

– Що, нене?

– Будь обережним...

– А як же, – усміхнувся парубок. – Розхристаний не ходитиму і снігу не їстиму.

– Сон я бачила лихий, – прошепотіла Христина.

– Сон? І ви – сон...

– Вовчий сон... Вовки тебе з моїх рук рвали, а я вдержати не могла...

– Так, – протягнув Найда. – Щось і справді надто багато вовків та вовкулаків навколо Галича розвелося. – А до матері додав ніжно: – Не турбуйтесь, нене. Митрій казав, що сіроманцям до мене зась, і я чомусь думаю, що він не обдурює... – потім перехрестився на образ у кутку і поквапливо вийшов... Сотник даремно не турбуватиме.

Заметілі та снігопади, що майже тиждень, не вщухаючи, вкутували снігами замерзлу землю, нарешті вгамувалися. Важкі свинцево-чорні хмари зблідли і розтанули, наче ніколи й не збиралися. І над усією Галичиною засяяло, заіскрило сніжинками та інеєм лагідне зимове сонце.

У лісі було тихо і спокійно. Лиш вряди-годи із шурхотом і бухканням сковзала з гнучкої гілляки пухнаста біла шапка, та лунко хрускотів на морозі сніг під кінськими копитами.

Виконавши доручення й перечекавши негоду, Найда неквапом повертався у Галич. У парубка був чудовий гумор, і в такт легкому клусу він мугикав собі під ніс якусь різдвяну пісеньку.

Ще зовсім свіжі й болючі спогади поволі відступили десь на запліччя, а там і загубилися, змішавшись із новими враженнями і турботами.

Навіть повертаючись додому, Найда більше думав про те, як маються там хворий батько і старенька мати, ніж переймався трагедією з коханою. Правда, тут Руженка була і сама частково винувата. Хто ж стерпить образу, кинуту в обличчя, до того ж цілковито безпідставно. Тому й мовчало серце парубка, сховавшись за кривду, і дозволяло не думати про те, що їй зараз, либонь, значно гірше і важче.

Люди завжди готові прийти на допомогу іншому, особливо, якщо це нічого не коштує. Коли ж доводиться чимось жертвувати, – надання помочі стає проблематичнішим. І вже зовсім безнадійно, якщо шляхетний вчинок вимагає офірувати власну гордість, або просту пиху чи амбіції... У цьому випадку всі гарні наміри відразу кудись щезають. А слухняне сумління мовчить, наче ворона з яйцем у дзьобі.

Тож Найда поволеньки їхав лісовим гостинцем, тихо насвистував, милувався красою зимового лісу, і ніщо не затьмарювало парубкові хорошого настрою.

...Двійко подоржніх, що притулилися обабіч дороги на великому, вивернутому з корінням конурі старого граба, не одразу й привернули його увагу. Бо були густо  припорошені снігом, як усе навколо. І такі ж непорушні...

– Агов! Люди добрі! – окликнув їх Найда, під’їхавши трохи ближче. – Ви ще живі, чи вже теє?

Від звуку його голосу подорожні слабо заворушилися, і на нього глянуло дві пари запалих, нестямних очей. Що лише світилися на блідих, знекровлених лицях.

– Ого! – парубок аж присвиснув і миттю з коня сплигнув. – Та вас, видать, добре скрутило. Заблукали в заметіль чи що?

Проказуючи все те, він заходився термосити обох, намагаючись розрухати, повернути до життя закоцюблі тіла. А коли ті застогнали і почали слабко пручатися в його безжальних руках, видобув з черезсідельної суми шмат хліба, розламав навпіл, рясно скропив шматки горілкою з баклаги і простягнув обом. Юнакові й дівчині...

– Лиш не поспішайте. Поволі пережовуйте. У мене харчів досить. Як перший голод вморите, ще дам. Бо  як одразу, то можете середину порушити...

Ті слухняно відкусували малесенькими шматочками і довго пережовували. Схоже, знали про голод не лише з розповідей. А як упоралися з доброю половиною отриманого хліба, Найда дав їм зробити по кілька ковтків з баклаги. Потім надпив і сам.

– Ну, що, ожили? – спитав трохи згодом.

– Так, спасибі, – тихо відказав юнак. – Коли б не ти, певно, дійшли б до ночі.

– Як би яка звірина не напала скоріше. Зовсім охляли, – додала ледь чутно  дівчина.

– Куди ж чимчикували?

– У Галич... – махнув рукою в тому напрямку, звідки над’їхав Найда, парубок.

– У Галич? – перепитав Найда. – Але ж то в інший бік...

– В інший? – настала черга дивуватися подорожнім. – Певно, блудом ходили в хурделицю...

– А чого ж тоді пускалися в дорогу перед самою негодою. Невже так спішно?

– Біда. Помочі треба... – відказала дівчина.

– Та ну? І що ж трапилося?

– Мара знищила усі наші припаси їжі і дров. Якщо ніхто не допоможе – смерть од холоду і голоду чекає усе населення. От ми з Марійкою...

– Мара?

– Відьма тутешня. Перша прислужниця Морени...

– Так-так, – пошкріб потилицю воїн. – Ну, з харчами ще – де наше не пропадало. Але дрова... Ліси ж навколо. Невже ніхто сокири в руках тримати не вміє?

– Нам не можна...

– Ми не можемо! – твердіше поправила Марічка. – Ми ж бортники... Не кривдимо ні дерев, ні тварин.

Найді доводилося чувати, що в лісах живуть невеликі громади, члени яких переконані, що душі померлих переселяються у все живе, і тому ніколи навіть мурахи не скривдять. А у лісі не те що гілляки не зламають, але й листочка не зірвуть. Харчуються тільки медом із пасік, ягодами, горіхами, грибами...

– А хмиз?

– Спершу збирали... Потім закурило... Люди охляли від голоду. Потрібна поміч. Ми хотіли до найближчого житла. А заметіль не припинялася...

– Ясно. Далеко до вас звідси?

– Не дуже...

– Тоді сідайте на коня і провадьте.

Нещасні спробували піднятися, але не дали ради. Тоді Найда легко повисаджував їх на гнідого. Дивуючись надзвичайній легкості тіл, сам узяв коня за вуздечку і рушив у напрямку, в якому вказували порятовані.

Ішли так години зо три. З кожним кроком ліс робився вищим і густішим. Але не похмурішим, а навпаки – привітнішим. Дерева наче вітали людей, немов раділи з того, що вони не забарилися у дорозі, а швидко повертаються додому.

Нарешті дісталися й до невеличкої галявини, густо заставленої, може, десятком звичайних галицьких хатин на дві світлиці, сіни та пекарню. Обидві великі, певно, спільні комори чорніли осторонь обгорілими бальками, ніде не чутно було жодного руху і з жодного димаря не вився димок.

– Невже спізнилися, Юрку? – вигукнула Марічка, що трохи віджила підсилена паляницею і хлібним вином.

– Не може того бути! – як зойкнув юнак і почав незграбно злазити з коня.

Полишивши їх самих, Найда хутким кроком подався до найближчої хижі. Натужно відчинив прихоплені морозом двері й увійшов досередини.

На широкому ложі щільно, наче дрова у полінниці, лежали люди, вкриті з головами ковдрами та кожухами. І лише по тому, як вся та купа лахів ледь-ледь ворушилася, можна було здогадатися, що під ними ще живі душі, а не мертві тіла.

Крякнувши спересердя, Найда прожогом вискочив надвір, прихопивши у сінях сокиру. А ще за мить він заходився рубати останки обгорілих клітей, лише друзки на всі боки летіли.

Розтопивши піч в одній хижі, перейшов до другої і так навколо... Рубав, носив, розпалював, підкладав... Потім, уже лиш рубав. Носити став Юрко, а підкидати Марічка...

Коли на першій печі розтанув повний казан снігу, вилив у нього вино із запасної великої, на дві осьмушки фляги, і цим майже гарячим варивом юнак з дівчиною заходилися напувати людей. Малих і старих.

В іншому казані розпустили до киселю три хлібини і стали обносити усіх по другому колу. У третьому поставили набухати овес, відібраний у коня, і мірку пшона, яку кожний подорожній завше про всяк випадок бере з собою.

Відрізавши від шматка сала, завбільшки з долоню, добрий кусень, Найда підкріпив ним двох своїх помічників, справедливо розсудивши, що саме на них тепер уся надія. Решту вкинув до варива.

Хай там що, а сьогодні півкопи лісових жителів уже не помре ні з голоду, ні від холоду. А далі він щось та вигадає. Знайде, вполює... Нарешті, доріже коня. Хоч і княжа худібка, і одвіт доведеться перед огнищанином тримати, але й людей шкода...

Він ще нарубав добру купу дров, щоб, доки промишлятиме, в хатах знову не вихололо, тоді закинув за спину сагайдак зі стрілами, взяв лук і подався в гущавину. На щось путнє надії було мало, але зо два-три зайці та з десяток тетеруків сподівався підстрелити. Зрештою, на юшку і білка згодиться...

...Сарна вихопилася наперед нього з-за густої ялини так зненацька, що парубок аж завмер від несподіванки. А тоді рвучко наклав стрілу і вимірив. Сарна підвела голову і сумно глянула людині у вічі. На глибокому, вище колін, сніговому заметі вона не мала жодного шансу врятуватися. Але було в її погляді щось настільки людське, що Найда мимоволі опустив лука.

– Щезни, – мовив сердито. – Бо передумаю. Там діти з голоду вмирають, а я з тобою балачки розводжу...

Сарна слухняно стрибнула раз, удруге і щезла... Лиш непевно заколихалися нижні, обважнілі під снігом віти.

– Тютя! – вилаяв себе пошепки парубок і стрівся поглядом з вепром.

Великий, пудів на дванадцять, сікач-одинець, загрузши по рило в снігу, підсліпувато кліпав на нього маленькими очками, очевидно ще не розпізнавши з ким випадково стрівся. І вже й не розпізнав. Одна за одною свиснули стріли, кожна в своє око, і гора м’яса та сала, яка ще мить тому була живою істотою, лиш здригнула ногами, щоб обміняти своє життя на кілька десятків інших.

Через два дні Найда сідлав коня, щоб рушати додому. Від надміру турбот і важкої праці він змарнів і не знати, чи й витримав би. Але у найважчі хвилини приходила до нього Руженка... Це її – безсилу, голодну і скривджену – рятував він од неминучої смерті, добуваючи їжу. А коли ствердле на морозі дерево дзвеніло під ударами сокири і відмовлялося впасти, в його уяві, воно відразу ж перетворювалося на ненависного Юхима. І тоді руки парубка наливалися такою міццю, що й криця не встояла б... Тож невдовзі запаси палива і їжі на тиждень-другий були поповнені. Підгодовані завдяки його старанням, мешканці лісового поселення змогли піднятися на ноги. І хоч вбивати звірів чи рубати дерева на пні й далі доводилося лише Найді, решту бортники робили уже самі.

Звикла до людей дичина легко давалася в руки. А після того, як віднайшли барліг, запасів м’яса мало вистачити надовго.

Окрім того, молоді вичищали комірки підстрелених ним білок, і зуміли віднайти два дупла з медом...

І чим далі втягувалися люди в роботу, тим більше переконувався Найда, що без чарів не обійшлося. Бо ці люди й самі легко дали б раду своїй біді, якби не лежали безвольно по хатах, очікуючи смерті, а одразу гуртом взялися до справи. Лише навіяні Марою чари відібрали у них життя й волю до спротиву. На їх щастя, нагодився Найда і зумів розбурхати занепалих духом.

Дивно лише, що підкоривши своїй волі усіх, відьма не змогла зачарувати Юрка з Марічкою. Певно, турбота одного про іншого примусила молодят робити хоч що-небудь, і вони вийшли на гостинець...

– Ми дуже хотіли б якось віддячитися вам, – увірвався в його думки голос дівчини. – Але самі бачите, що усе крім того, що на нас, Мара знищила.

– Пусте... Головне, що усі живі. Мо’, й згадаєте коли добрим словом, і, підсмажуючись у пеклі, моїй душі буде приємно згадати бодай один добрий вчинок.

– Дурниці кажете, – несподівано серйозно відказала та і аж зарум’янилася. – Скажи, Юрку.

– Авжеж, – кивнув серйозно хлопець. – Доки наша громада житиме, доти переповідатимуть батьки дітям, про ратника князя Данила, який врятував усіх від неминучої смерті.

– А на пам’ять... – дівчина сягнула рукою в пазуху і, видобувши звідти, скинула через голову камінець на шворці. – Ось, візьміть. Це не коштовність, ні... Та підсилений нашою вдячністю, він бодай раз, але стане вам у пригоді. Не погордуйте.

Найда вдячно притиснув дарунок до уст і зодягнув на шию. Тоді, пустуючи, щоб розвіяти неприємний осад від прощання, притиснув до себе Марічку, міцно поцілував у пухкий рот, хутко відпустив, хоч та й не пручалася. Потім плеснув по плечі Юрка і скочив у сідло.

– Тримайтеся, молодята. І не піддавайтеся ніякій Марі, мара б її побрала...

Розділ восьмий

Весна року 6747-го. Замок Морени

(Десь у Карпатських горах)

– Думаю, що з повним правом оголошу тобі, о найдостойніша серед богинь, вічний шах, – пишномовно, трохи співучо промовив Велес і посунув на одну клітину чорного пішака в обладунках монгольського воїна. – Прийми це як знак пошани до твого героїчного супротиву. Відверто мушу визнати, що то була одна з найкращих партій, які мені вдалося зіграти у цьому віці...

Морена ще вперто розглядала шахматну дошку, але й одного погляду було досить, щоб збагнути, що пат оголошено справедливо.

Затиснений у кутку одним-єдиним чорним воїном, білий король в одежах слов’янського князя не мав права зробити жодного руху... Праворуч і позаду закінчувалося ігрове поле. Ліворуч була клітка, що самим своїм забарвленням нагадувала про загрозу удару чорного пішака. А просто перед королем, нахабно посміхаючись йому в обличчя, пригнувшись як для стрибка і вийнявши наполовину кривий клинок, стояв ворожий воїн.

Для білого князя він не став би суперником, і той змахнув би його з дошки одним ударом булави, але несила. Бо неподалік причаївся низькорослий вершник, націлений на цю ж клітину. Князь залишався живий, але безпорадний як немовля.

– За достойний опір дарую тобі волю, – продовжував кпинити Велес. – Плати данину і пануй собі далі...

Морена, хоч і сердилася за програш, примусила себе відірватися від безнадійної ситуації й подарувати Чорнобогові чарівну усмішку.

– Здаюся на милість переможця...

– То ж то... – становчо проказав Велес. – Будеш знати, як наших зачіпати... – А тоді не витримав і розсміявся: – Так що там з викупом?

Морена зітхнула.

– Як домовлялися...

– О-хо-хо... – Велес потягнувся до хрускоту в раменах. – Одне бажання... Для простого смертного – лише мука. Спробуй-но вибрати, чого найбільше хочеться. А для мене... Ну, скажи, чого я не можу такого, що можеш ти?

– Якщо добре подумати, – втрутився у розмову Перун, що саме увійшов і почув останні слова, – то щось би і знайшлося. Я так думаю...

– Фе, – вдавано ображено скривилася Морена. – Срібна борода до колін, а думки, як у прищавого хлопчиська навесні...

– Ага, – буркнув Перун. – Якраз я лише про ваші жіночі зваби й думаю безнастанно... Мав на увазі, що в кожного є справи, якими він сам не надто охоче займається...

– Книга! – підхопив задоволено Велес. – Спілкуватися з нею просто нестерпно!

– О, ні... – заблагала богиня. – Тільки не це.

– Учися вигравати і не доведеться чорну роботу власноруч виконувати, – настановчо промовив Перун й усівся поруч. – Між іншим, я зголоднів. Ці монгольські страви доведуть мене до виразки шлунку. Але ж не може Сульде бридитися їжею свого народу і зовсім нічого не їсти. Тільки вигадки про зарік трохи спрацьовують, дозволяючи обмежувати це безконечне споживання конини та баранини... Накажи подати щось поживніше і м’якше для утроби. І не вичаруване. Від чарів теж потім, як камінь проковтнувши...

– Старіє наш Перун, – шепонула Морена до Велеса, а сама клацнула пальцями і наказала служницям, що вифурнули з іншої кімнати: – Полумисок борщу на сметані і три дюжини вереників у грибній підливі. Пити що будеш? – уже до Перуна.

– Квас, але щоб солодкий...

– А мені, – не втерпів і Велес, – все те ж саме, але не квас, а горня холодного топленого молока...

Служниці вклонилися й щезли.

– Добре їсти і довго спати – бог здоров’я мусить дати, – протягнула насмішкувато Морена.

– А що? – в тон їй відказав Перун. – Не все ж про спасіння душі молитися. Тіло теж їжі потребує.

– До того ж, – Велес так нап’яв м’язи, що мало не розійшлася по швах вишита льняна сорочка, – хороше тіло вимагає і їжі хорошої...

Морена пирхнула.

– Єдиного люди своїми постами он як виморили – шкіра й кості... Ти б і нас такими бачити хотіла?

Четверо гномів втягнули ще один стіл, уже застелений білосніжною скатертиною. Відразу ж – повітрулі заставили його замовленими стравами.

– Що спершу? – поцікавилася для годиться Морена, хоч наперед знала, що почує... – Діло чи трапеза?

– Трапеза, – прогув Перун. – Бо страва прохолоне і смак втратить. А до Книги – що у вас пильного? Такого, щоб я не знав? Батий слухняно рухається на захід. Ще цього року його тумени будуть під Києвом. Думаю, ближче до зими. І оплот християнства на Русі щезне з лиця землі. Потім – сюди, у Галичину. По коня... А там, через перевали і по Дунаю, – у Європу. І кінець Єдиному! Тим, хто живий залишиться, по непроходимих лісах розпороршеним, не до його церков буде. У лісових пущах про нас скоріше згадають.

Коли б не затиснена у правиці ложка, Перун виглядав би страшно! Борода розкошлалася, вуса настовбурчились, очі вогнем горять, голос – грім небесний. Але звичайнісінька дерев’яна ложка робила його промову буденною, якщо не смішною. Так у своїй хатині смерд-гречкосій може балакати до своєї челяді, оповідаючи за обідом, як він страшно відімстив клятому сусідові, пересунувши камінь із межі на його поле...

– Дивно, що Єдиний нічого не розпочинає на свій захист, – зауважив Велес. – Адже не може не бачити, як монголи підкоряють, одне за одним, народи, які йому вклоняються?

– Це й справді дивно, – погодився Перун. – Не може ж він і сам вірити у дурниці на кшталт: «люби ближнього» чи «підстав другу щоку...» Певно, щось замислив!

– Або покладається на Долю? Га, Морено? – скористався нагодою аби шпигнути Богиню Велес.

– Думаю, він все ще розраховує на Найду... – замислено відказала та.

– Найду? – перепитав Перун. – А-а,  того байбуза, що твій вовкулака не зумів його зжерти... Хіба він ще й досі живий?

– Живий, – відказала Морена. – І Книга каже, що його можна на наш бік прихилити.

Тут Велес весело розсміявся. Перун і Морена здивовано втупились у нього.

– Маю від себе дещо додати... Про Найду. Але для такої оповіді треба краплю доброго вина зажити.

– Погане – богам не личить, – відказала Морена і, нетерпеливо клацнувши пальцями, вихопила з повітря й гепнула на стіл замшілий глек. – Так що там стосовно Найди?

– А... Зараз... – потягнувся до глека Велес. – Сюжет приблизно такий... Між твоїм підопічним і приставленим до нього вовкулакою затесалася жінка. У смертних без цього – ні тпру, ні ну... Сама відаєш. Я, правда, не цікавився подробицями, але виходить таке: Найда її кохав, а заміж взяв перекидень.

Морена знову пирхнула.

– Смішно? Чому?

– Бо я покарала вовкулаку літ двадцять тому чоловічим безсиллям.

Велес захлинувся вином. А коли заспокоївся, похитав осудливо головою.

– Це жорстоко. Але пощо ж йому тоді було одружуватися?

– Напевно, думав, що краще ні вам, ні нам, – докинув Перун.

– Й аби хояч якось помститися Найді, – зауважила з іншого боку Морена.

– Можливо... Та вийшло інакше. Парубок наставив вовкулаці великі розлаписті роги… Чесно кажучи, оскільки бачив на власні очі предмет їхнього суперництва, – можу зрозуміти обох. Уявляєте собі...

– Обійдемося без чоловічих коментарів. Я хочу, нарешті, почути суть, – увірвала Велеса, поморщившись, богиня.

– Перепрошую... Так-от, утративши терпець, рогатий вовкулака вирішив удатися до чарів, і перетворив свою дружину на мардагайла.

– Розумно... – схвалив Перун.

– Напевно... В усякому разі – безпечно і надійно, – погодився Велес. – Я був при врученні тій красуні шкіри вовчиці. Тепер вона вічною рабою свого чоловіка буде. Але я не про те... Бачив я й Найду... – Велес споважнів, і від жартівливого тону не залишилося й сліду. – В ньому відчувається Сила!

– Тобто?

– Сила Бога...

– Хочеш сказати, що люди вигадали собі ще одного бога? Чому ж нам про це нічого невідомо? – аж підвівся Перун.

– Ні, тут інше... Сила в нього вкладена без його відома. І – сила пасивна. Навіть перекидень не зумів її винюхати. Лише я відчув.

– Чому ти думаєш, що він не свідомий цієї сили? – недовірливо перепитала Морена.

– Бо бачив його непритомним біля ніг твоєї потвори. Чи хтось, із нас, став би битися навкулачки?

Морена замислилася.

– Доведеться особисто зайнятися Найдою.

– Якщо покладаєш надії на перевертня, то одразу забудь. Очевидно, тоді не було прямої загрози життю, і Сила не втручалася у їхній поєдинок. Але, якщо дійде до чогось серйознішого, – від вовкулаки і пучка паленої шерсті не залишиться...

Морена нервово закусила губу.

– Ти що – глухий? Я ж сказала: займуся особисто!

Велес промовчав. А тоді додав замислено:

– Що ж, спробуй... Але моя порада: не роби цього в Галичі. Там надто великий вплив Єдиного.

– Сподіваюся, ти знаєш, що робиш... – Перун серйозно глянув їй у вічі. – Я б не церемонився. Мертвий ворог кращий за непевного союзника.

– Не турбуйся, – посміхнулася Морена. – Я виманю його сюди. В моєму замку сила Єдиного не буде варта й пригорщі попелу. От тоді й вирішимо, що робити...

Велес здивовано звів брови.

– Ти впевнена, що він захоче по своїй волі сюди прийти?

– Сам же кажеш, що у смертних завше на першому місці жінка. От нею я його й приманю.

З подібним аргументом не міг не погодитися й Велес.

– Гм... Пастка з такою наживкою повинна спрацювати... Але раджу поквапитися. Нехай усе станеться, перш, ніж він усвідомить, ким може бути насправді.

– Згоден, це й справді може вдатися, – визнав і Перун. – І хоч Морена перешкодила тобі пояснити, чого варта ця, як її – Руженка, думаю, тепер нам усім слід на неї глянути.

Він плеснув у долоні, і чародійське дзеркало слухняно знялося зі стіни, а потім випливло на середину гридниці*.

– Покажи її, – не підвищуючи голосу, наказав Перун, і темний овал у ту ж мить розпогодився, а перед богами з’явився берег Лукви, густі верболози і ...

Обіпершись однією, правою, рукою на стовбур плакучої верби, спиною до них стояла молода нага жінка. Вона перехилилася через вузлуватий корінь і лівою, самими лише пучками пальців, намагалася вихопити з річки щось схоже на хустку чи плахту. Світле волосся її, як і віти дерева, мало що не торкалися води, на жаль, повністю закриваючи обличчя. Але й без того була в усій її постаті така природна грація і звабливість, що Велес мимоволі клацнув язиком.

– Годиться, – мусив визнати і Перун. – За такою прийде. Без сумніву... От лише, чи не вийде з тієї затії чогось гіршого?

– А ми у Книги спитаємо, – утрутився Велес. – От і буде привід програш віддати... Але спершу я б ще на орду глянув...

– Без мене, – підвівся з крісла Перун. – Від їх косооких, вишмарованих баранячим лоєм пик мене вже нудить... Я – ліпше подрімаю. Як набридне милуватися монголами – покличете. Або й обійдеться... Потім розкажете. Стомився я чогось. Скоріше б уже все скінчилося. Або безмежна влада, або повне забуття. Набридло перебиватися з квасу на воду. – Він розвернувся й, важко опираючись на двох повітруль, посунув геть.

Морена з Велесом провели його заклопотаними поглядами і здивовано перезирнулися.

– Химерить...

– А, не звертай уваги, – відмахнувся Велес. – Сама знаєш, що апатія на всіх нас час од часу накочується. Така вже плата за безсмертя... Краще на воїнів Саїн-хана помилуймося. І цього разу вже не на шахівниці.

Сини просторих безмежних степів не любили селищ і містечок. Хати, кліті, частокіл, – усе це обмежувало їм поле зору і дратувало. Але похмурий, зловісний ліс дратував їх ще більше. Тому, що ординці – боялися його. Незвичні для ока, замшілі суворі велетні, що закривали сонце, своїм диким видом нагадували їм край, де за легендами живуть лише кровожерні мангуси. Злі духи, які годуються кров’ю та душами монголів. Через те сотник передового чамбулу з тумена Бурунди-бегадура Мухта Юсум наказав своїм воїнам спинитися на ночівлю в щойно захопленому селищі.

Дерев’яні оселі все ще продовжували горіти, і  дивні тіні, ніби вискакуючи із чорноти нічного лісу, навівали на марновірних степовиків почуття неспокою і тривоги.

Сотник був голодний, сердитий і невдоволений.

Голодний, бо взяті з собою припаси вичерпано, а в клітях захопленого селища виявилися порожні засіки. Усе добро, разом із жінками, худобою й дітьми, уруси сховали у безкрайньому лісі. Сердитий, бо самі вони чомусь вернулися назад і цілу добу вперто захищали нікому не потрібні порожні будівлі. До скону. А невдоволений, бо, понадіявшись на здобич, наказав воїнам не брати з табору зі собою полонянок. І мусив тепер коротати ніч у холодному наметі.

Мухта Юсум окликнув десятника Керима. Той поспішив до намету сотника і догідливо вклонився.

– Скільки було урусів?

– Майже півсотні.

– Скільки загинуло воїнів?

– Шестеро[2]...

– Чому так багато? – невдоволено звів брови сотник. – Шестеро загиблих і жодної здобичі. Тисяцький Муса Джаліль-огли буде сердитися!

– Уруський воїн засів на дереві і стріляти почав лише після того, як розпочалася битва. У спини задніх...

– Спіймали?

– Ні, він став перестрибувати з гілляки на гілляку, і наші лучники мусили вбити його, щоб не втік.

– Хіба не можна було лише поранити?

– Так і зробили, мій пане, – знову вклонився десятник, але, впавши з такої висоти, урус скрутив собі в’язи. І виявився молодою жінкою...

– Жінкою? – здивувався Мухта Юсум.

– Так, мій пане.

– Тим більше шкода, – невдоволено покрутив головою сотник. – Пробували відшукати сліди інших мешканців?

– Сліди є, але в лісі швидко темніє, тож довелося припинити пошуки.

– Завтра продовжите, – потер руки сотник. – Без чоловіків усі вони стануть легкою здобиччю. І тоді кров шести воїнів виявиться пролитою недаремно.

– Так, мій пане.

– Іди, Кериме, – милостиво відпустив десятника Мухта. Від думки про те, що завтра він матиме змогу запопасти чергову здобич, у монгола поліпшився настрій. І він уже не помічав ні холодної ночі, ні чорноти лісу.

Сотник простягнувся горілиць, натягнув по саме підборіддя овечий кожух і спробував заснути. Але якийсь нестерпний сморід примусив його відкрити очі. Спершу Мухта Юсум нічого не второпав, відчуваючи на собі чийсь гарячий, нудотний подих. І лише коли на губи капнула густа їдка слина, а гострі ікла зімкнулися на його обличчі, монгол усе збагнув.

«Мангус урусів!» – хотів крикнути він, але лише тихо забулькотів, а його хрипи злилися в одне з огидним хрускотом черепа в щелепах звіра...

– Як? Що це? – аж підстрибнула Морена. – Хто з наших слуг осмілився напасти на нашого ж союзника?

Чародійське дзеркало ввічливо мовчало.

– Нічого не розумію? – Богиня роздратовано пересмикнула плечима.

– Ось і друга причина, щоб зазирнути у Книгу, – спокійно відказав Велес. – Хоча я б не надто тим переймався. Подумаєш, перекидень з’їв монгола. Може, він прийшов на своє постійне місце полювання, а в селищі окрім ординців нікого немає. От і розлютився бідолаха. Та й не вертатися голодному.

– Може, й так, але покарати однаково треба. Щоб іншого разу знав.

– Твоя воля, – байдуже погодився Велес. – Тоді – до роботи.

Цього разу роздратована Морена не стала огинатися і зволікати. Вона мовчки відімкнула Книгу, поклала руки на льодянисту поверхню і приготувалася.

Вітаю! Назвіть пароль допуску. – висвітило віко.

– Та гаркни на неї, що ти панькаєшся, – утрутився Велес, якого вибрики Книги завше виводили з рівноваги.

– Ану, без фокусів! – спробувала прикрикнути непевно Морена.

Користувач не ідентифікований. Прошу повторити код допуску.

– Знущаєшся?!

Поверхня внутрішньої стінки віка зробилася малиновою, і на ній з’явився золотистий напис.

Увага! Користувач не ідентифікований! Останнє попередження!

– Brevi manu*, – промовила Морена. – Щоб тобі добре було...

Ім’я користувача ідентифіковано. Морена. Допуск відкритий.

– Запитання перше. Ким був той перевертень, що напав на монгола?

Жодного перевертня. Звичайний вовк-самітник.

Морена перезирнулася з Велесом: не примарилося ж їм насправді? Але, відчуваючи усім тілом неприємний, дошкульний холод, не стала витрачати дорогоцінного часу на порожні розмови.

– Запитання друге. Чи поява Найди в замку перехилить шальки терезів на користь Єдиного?

Ні.

– Чи Богам Давнім допоможе похід Саїн-хана?

Ні.

– Навіть, якщо Саїн-хан осідлає Пегаса?

Кінь Перуна не буде переданий Батиєві.

– Як? Хто не допустить до цього, Найда?

Морена.

– Я?! Це неможливо! Чому?

Доля сильніша за свою Богиню.

Побачивши таку відповідь, Морена настільки розгубилася, що мало не відняла рук. Але Велес умить притис їх знову своїми долонями. І вже сам поставив наступне питання:

– Якщо Найда залишиться серед людей, це принесе нам якісь проблеми?

Можливо.

– Але чим він може нам загрожувати? Зупинить Батия?

Варіант перший. Сотня-друга відважних воїнів на чолі з посланцем Єдиного. Що страшніше для озброєного з ніг до голови воїна – ведмідь, кабан чи рій диких бджіл? Варіант другий...

– Ясно... – Морена з зусиллям вивільнилася, таки відірвала закоцюблі долоні від листа фольги і втомлено відкинулася на спинку фотеля. – Можеш не продовжувати. – А тоді додала, звертаючись до Велеса: – Схоже, тут і роздумувати нічого. У моєму замку Найда принаймні шкоди не наробить. Будемо приманювати...

– Скажи краще, що самій хочеться ближче на такого легіня глянути, – розсміявся Велес.

– Мокрий все про дощ, – хмикнула Морена і закопилила губу. Ну чисто, як пихата бояриня, котру насмілилися запідозрити у симпатії до молодого, привабливого пастуха чи конюха.

Розділ дев’ятий

Галицько-Волинське князівство. Галич. Літо року 6749-го

У Підгородді лаштувалися до косовиці. Клепальщики видзвонювали як у церквах на Великдень. Ще б пак – червень! Трави саме цвітуть. А хто ж не знає, що сіно, скошене о цій порі, найпоживніше, навіть цілюще. І взимку, з’ївши його, корова даватиме пахуче та густе молоко.

Мовчали коси лише на двох дворах. У Кренделів, що вже третій день оплакували свою красуню онуку, та у Куниць. Старий Опанас ще від зими не піднімався з лежанки, а Найда... Найда, як пішов просто з цвинтаря на берег Лукви, туди, під верби, де рибалки поклали виловлене з води тіло Руженки, то так і залишився там.

Довший час парубок сидів, утупившись очима в спокійне плесо, наче на щось чекав, а тоді впав обличчям у траву і завмер. Дві доби поспіль... Коли б не конвульсії, що час од часу примушували здригатися його плечі, можна було б і Найду взяти за неживого.

На материні вмовляння схаменутися він підвів на мить голову, але в порожніх очах сина Христина не побачила й відблиску розуміння. Здається згорьований парубок навіть не впізнав, хто до нього говорить. Так минула ще одна доба...

Наступного дня придибав до Найди, волочачи очі по землі, наче увесь час боявся перечепитися, старий Крендель. Але й присісти поруч не встиг. (Найда мусив пізнати його ходу). Бо тільки-но той наблизився до верб, як парубок звівся на коліна. Побачивши його обличчя, що було аж чорне від горя, Крендель сплеснув руками і заплакав:

– Синку, хто ж знав? Та ми б зі старою ніколи...

Але Найда лише зблиснув очима і прошепотів ледь чутно:

– Ідіть, діду, звідси... Від гріха подалі... Добром прошу...

І той скорився. Бо що він міг сказати нещасному, коли все правда? Тільки його зі старою хтивість і жадоба багатства згубили Руженку. Хіба ж був такий у Підгородді, а то й у всенькому Галичі, хто б не відав про кохання, що лучило між собою Найду та їх онуку. Але ж і вони не бажали дівчині гіршого... Не штука зв’язати злидні зі злиднями. Великого розуму не потребує. А тут було певне багатство... Забезпечена старість... Сите життя... От і не встояли...

Останнім, над вечір третього дня, присунув темний як ніч і страшний, мов грозова хмара, Юхим. Він спинився біля Найди, розставивши ноги, і бовванів так мовчки, наче фортечна вежа. Вісім пудів гудзуватих м’язів і ненависті. Бо дарма що багатій, але змалку біля ковадла та молота...

– Це ж що ти за глум вигадав? – прогарчав, а не проказав. – Хочеш, аби люди і по смерті тої вертихвістки на мене пальцями показували? Не досить стерпів за її життя насмішок, то ще й тепер маю вислуховувати, як жалісливі сусідоньки шепчуться поза плечима: «Ади, ади, як Найда побивається! Видать, і справді кохав... А тому бурмилові, хоч би що... Допровадив лебідку до гибелі, а сам і писка не скривить». Так не діждетеся... Ге, тобі є чого сумувати. Ще б пак, такої коханки позбувся! Задурно молодичка пестила, нє? От і вхопився за неї обома руками... Бо на файну дівку у тебе, голодранця, грошей би не стало. А мені чого сумувати? Стільки грошей старим Кренделям виклав, а крам то придбав зіпсований!..

Хто зна, що і скільки б викрикав ще Юхим, та Найді й того було занадто. Не тямлячи себе од люті та образи за померлу, парубок зірвався на ноги і з усієї сили штурхонув коваля у груди. Де й міць узялася в змореному триденним постом тілі. Удвічі важчий Юхим, певно, встояв би на ногах і зумів відповісти стусаном на стусана, та якось, наче випадково, позад нього опинився Митрій, домовик Куниць. І, перечепившись об маленького чоловічка, здоровань утратив рівновагу, розпачливо змахнув руками, немов намагався схопитися за повітря, і шувбовснув з берега у воду. Лише плюснуло...

– О, – мовив Митрій, – добре гепнув... Певно, усіх русалок переполошить... – А тоді узяв Найду за руку, як колись у дитинстві. Тільки тепер уже мусив для цього стати навшпиньки. – Не марнуй даремно часу, хлопче. Руженки твоєї давно тут нема...

– Знаю, – тихо відказав Найда. – Сам могилу копав.

– Ет, – відмахнувся домовик. – Хіба я про яму...

– А душа її в Раю повинна бути. Не можна через кохання у пекло... То не справедливо!

– У Морени вона, – перебив Митрій.

– Ми ж іще змалку кохали одне одного... А її продали... – провадив своє Найда, навіть не прислухаючись до того, що говорив домовик. – Отець казав, що за зраду має бути кара... Хіба то зрада, коли вона мене кохала? Того й руки на себе наклала... Не могла більше з нелюбом жити. Та ще у вовчій шкірі... Тільки кому про те скажеш.

– Нічого ти не відаєш, того й дурниці мелеш, – пошепки промовив Митрій, і помітивши, що нарешті його слова починають пробиватися до свідомості парубка, додав хутко. – Оно, Юхим вилазить. Відправ його ще трохи поплавати. Щоб не перешкоджав розмові...

Найду й просити не треба було. Він рвучко озирнувся і побачив голову Юхима, що саме наставилася над зрізом берега. Не намислюючись довго, ступнув два кроки і з розмаху зацідив ногою в ненависне обличчя зброяра. Той скрикнув і знову беркицьнув у ріку. А Найда повернувся до домовика.

– Що ти казав, Митрію? – перепитав недовірливо, але з крихіткою надії в очах.

– Кажу, що не втонула твоя Руженка, – повторив той. – Але ходімо звідси, бо той вовкулака не дасть спокійно поговорити... А сказати маю багато. Знаю, що Морена не подарує, але не можу спокійно дивитися... Я ж тебе з пеленок...

Говорячи все те, Митрій непомітно тягнув парубка за собою. Для цього йому доводилося майже бігти, бо на один крок Найди, випадало п’ять або й шість домовикових. Він уже весь розчервонівся і захекався, коли парубок зглянувся над ним:

– Зачекай, Митрію. Краще залазь мені на плече і кажи куди йти, бо так діла не буде.

– І пощо ви, люди, так до сонця пнетеся, – пробурмотів невдоволено той, зручно вмощуючись на рамені Найди. – Давай-но, до Галчиної могили. То освячене місце, і вовкулака туди за нами не поткнеться. Краще, звісно, було б до Успенського собору, але там вже й на мене занадто. Довго не втерплю...

– До могили, так до могили.

Перебравшись на другий берег і тримаючись попри дитинець, за якийсь час вони дійшли до високого дбайливо доглянутого кургану.

– Ну, от, – озвався нетерпляче Найда, що й по дорозі поривався заговорити, але домовик весь час стримував його, виразно прикладаючи палець до вуст. – Ось і Галчина могила. Не муч далі...

– Тепер можна... – погодився домовик. – Не думай, що я тхорко, але ти ще не знаєш Морени. З нею не пожартуєш.

– Яка ще Морена? – бовкнув Найда, невдоволений з того, що Митрій ніяк не почне про Руженку.

– Оце так! – аж підстрибнув домовик. – Ви, зі своїм Єдиним уже геть чисто...

– А-а, – протягнув Найда, – давня богиня... Її ідол, ще поруч з Перуновим стояв.

– Ото ж бо, – настановчо проказав домовик. – Ти думаєш, що як ви перестали їй вклонятися, то вже й немає Морени? Якби ж то... Викликати богів до життя легше легшого, а от позбутися їх... Того я сюди тебе й привів. Тут більше сили від Єдиного, і Морені не так легко буде за нами простежити. Та й вовкулака той сюди не поткнеться...

– Що ти заладив: вовкулака, та й вовкулака. Який з Юхима...

– От і виходить, що такий. Найсправжнісінький. І до тебе приставлений... Думаєш, йому Руженка потрібна була? Навмисно купив її, аби тобі допекти. Щоб помститися...

– Що ти верзеш, Митрію? Юхим – мені?! За що? Я ж бахур в порівнянні з ним. А батьки наші мирно жили.

– А ти слухай і не перебивай, – змахнув на нього руками домовик. – Знаю, що кажу... Юхим – вовкулака, і саме йому Морена наказала за тобою слідкувати.

– То я з золота чи що? – спробував віджартуватися Найда.

Але Митрію вже набридли його дурнуваті зауваження.

– От що, голубе, – мовив сердито. – Або ти слухаєш, що старші і мудріші оповідають, або я забираюся геть, а ти продовжуй ридати далі по своїй Ружені...

Почувши ім’я коханої, Найда мимоволі сіпнувся, але збагнувши, що гном не жартує, взяв себе в руки.

– Добре, Митрію, не сердись... Я слухатиму.

Домовик помовчав, зосереджуючись.

– Ну, нехай... Почну спочатку...

– Митре! – таки не втерпів Найда. – Я слухатиму все, що ти захочеш мені оповісти. Мовчки і терпляче. Але благаю, спершу скажи: Руженка... жи-ва? – на останньому слові парубок затнувся, бо ж сам, власними руками опускав гріб у могилу. Та було у натяках домовика те, що дозволяло повірити і в неймовірне.

– Атож, – кивнув гном. – Живісінька... Здурів? Боляче!..

Не тямлячи себе від радощів, парубок так стиснув руку домовика, що мало не розчавив.

– Вибач...

– Божевільний, – осудливо похитав головою малий чоловічок, помахуючи в повітрі пальцями. – Ну, тепер уже розповідати?

Найда зручно вмостився на траві і лиш кивнув. Як що його Руженка жива, то решта особливого значення немає. Але, якщо Митрій наполягає, то він може і послухати.

– Почалося все з того, що літ з двадцят тому Морена, гортаючи Книгу Буття довідалася, що людина на ім’я Найда стане на перешкоді її планів, які мали прискорити падіння Єдиного Бога. Хто цей чоловік, хто його батьки, відкіля родом – Книга не знала. Так наче він мав з’явитися нізвідки. Але, що це мале хлоп’я появиться разом з батьками одного зимового ранку перед воротами Галича вказала точно. Аби позбутися несподіваної і небажаної перешкоди, Морена віддала наказ вбити малого. І Юхим, зі слухняною йому вовчою зграєю, засів у ліску неподалік шляху, очікуючи подорожніх...

Тут вже Найда став зацікавлено прислухатися, бо історію своєї появи  знав добре.

– Але вовкулаці трохи не пощастило... Слуги Єдиного зуміли вчасно попередити Опанаса, твого теперішнього батька, щоб він випустив на поміч подорожнім княжих вовкодавів. Тож сіроманці, хоч і роздерли усіх дорослих, до тебе не встигли добратися. А там уже й люди нагодилися... Морена була дуже люта. Для покарання за те, що перекидень не виконав її наказу, вона відібрала в Юхима чоловічу силу і повеліла не спускати з тебе очей. Щоб до тієї миті, поки вона не передумає, з тобою нічого не трапилося. – Домовик перевів дух. – От і подумай, має він за що сердитися на тебе чи ні?...

– Коли так, – протягнув замислено Найда, – то мабуть... Охороняти того, кого вважаєш повинним у найгіршому нещасті, яке може спіткати чоловіка, і кого радий би задушити власноруч...

– Саме тому, що вбити тебе він не міг, а помститися кортіло, Юхим і Руженку висватав! Хоч і сам не гам, так зате ж тобі дошкулив...

– Ет, – відмахнувся Найда. – Тут він мені якраз мало нашкодив.

– Це ти тепер такий розумний... А п’ять літ тому що думав?

З цим Найда не міг не погодитися. Спершу він і справді з розуму сходив. Навіть потім, коли Руженка розповідала, не дуже вірив, думав хоче заспокоїти, а тепер виявляється он воно що...

– Так де ж вона все-таки, Митрію? Не муч, я вже в що завгодно готовий повірити...

– У Морени, в замку...

– У Морени?! Тієї самої?

– Богиня Долі і Часу одна, – скрушно похитав головою домовик. – І з роками лагіднішою не стала.

– Пощо ж вона їй?

– Мислю, рибу на хробака ловлять...

– Що ти верзеш? Яку ще рибу?

– Ти ж шукатимеш Руженку?...

– Обов’язково! – аж скинувся парубок.

– Значить Морені й шукати тебе не доведеться – сам до неї прийдеш. У замок. А там вона вже спокійно з’ясує, що ж ти за один і якого лиха від тебе сподіватися. Ну, а треба буде, то й розправиться... Вже не перекладаючи цього на інших...

– То виходить, що в замок мені не можна?

– Власне.

– А Руженка там?

– Хоч заприсягтися...

– І щоб я не марнував часу на пошуки, Морена наказала тобі, Митрію, розповісти мені усе?

– Тьху, – од несподіванки гном навіть не образився. – Ти йому – голене, а він тобі – стрижене. Чи не доводилося тобі чути таких розумних слів, що попереджений вчасно – те саме, що й озброєний?

Найда лиш хмикнув.

– Краще було б тобі сохнути ще якийсь час в безнадії? Морена однаково зуміла б дати тобі якось знати про Руженку. Хто зна, мо’ Юхим саме з цим і йшов до тебе? Тільки тоді ти знав би лише те, що вони б захотіли розповісти. А не всю правду...

– Так у чому ж вона, та правда?

– А в тім, що ти становиш загрозу богам Давнім, і вони заманюють тебе в пастку! Бо тут, у Галичині, Єдиний надто сильний.

– Що ж мені робити? Я зовсім нічого не розумію... Віриш, Митрію?

– Вірю, бо відмалку тебе знаю... Але це зовсім нічого не означає. В людях бувають такі сили приховані, що ого-го! І коли настане час...

– Думаєш і зі мною так?

– Упевнений... І ради на те, Найдо немає жодної... Сказав би сиди тихо, та нічого не вийде. Однаково вигадають, як виманити. Хто в забави Богів замішаний, вдома за припічком не відсидиться. Ну, й Руженці там не мед...

– Знущаються?

– Ні, думаю, аж так далеко не зайшло. Але все ж – хрещена душа, однісінька серед нечисті... Там же, в замку Морени, і песиголовці, і мавки, і перелес... Ой! Ну, всілякі, одне слово...

– Значить, іти?

– Одне можу порадити, хлопче. Шукай собі спільників. І добре було б – могутніх...

– Яких ще спільників?

– Сам подумай, голова ж у тебе на плечах, не качан капусти. З ким хочуть боротися вони? Ото ж бо... Сон пам’ятаєш?

Найда мимоволі озирнувся на хрест Успенського собора.

– Думаєш?

– Упевнений...

– Гм... Подумати треба. Але ж я так і не знаю, як потрапити в замок.

– Коли будеш готовий до подорожі, поясню. Лиш не думай, що то буде просто. Замок Морени далеко в горах і шлях туди ой-йо-йой...

– Я й не думаю...

– Найдо! – раптом пролунав здалека голос Юхима. Він стояв осторонь, очевидно, таки не в змозі надто наблизитися до освяченого місця. – Найдо! Нам треба поговорити!

– А я що казав! – потер задоволено руки Митрій. – Тепер вислухаєш послання Морени. Цікаво, що вони вигадали. Іди до нього сам, я вдома чекатиму. І гляди ж, що б він тобі там не наплів, що б не казав, чим би не заманював – поки зі мною не побачишся, в дорогу не пускайся. Збагнув?

– Та ж не маленький... – буркнув Найда і підвівся.

Юхим так і претеліпався за ним, як вибрався з ріки, мокрий-мокрісінький. Навіть із жабуринням у волоссі. Видно – пильною мала бути розмова...

– Слухай, Митрію, – ще притримав Найда гнома, що вже хотів шмигнути у трави. – А кого ж ми тоді поховали? Кого оплакували?

– То пусте, – махнув рукою чоловічок. – Фантом, лялька... Не бери в голову.

– Ну, а як же ж все-таки вони її..., – почав було ще парубок.

– Синку! – аж скинувся домовик. – Я ж битий час тобі товмачу, з ким дочиніння маєш! То ж Богиня! Богиня! Второпав?

– Звісно, – процідив крізь зуби Найда. І рушив назустріч Юхимові.

Коваль чекав його весь напружений, зібраний, готовий до бійки, хоч на обличчі мав криво почеплену посмішку.

– Чого тобі? – похмуро озвався першим Найда.

– Кажу ж: поговорити треба, – вичавив з себе Юхим, і посмішка перехилилася ще більше.

– То балакай...

Найда був готовий вислухати Юхима в будь-якому випадку, але показувати це не поспішав. Коваль, дарма що трішки дурнуватий на вигляд, як це часто трапляється з великими і вайлуватими чоловіками, був розумним і міг би щось запідозрити, якби його найлютіший ворог (Найда) ні сіло, ні впало раптом перетворився мало не на приятеля. Між ними стояла смерть Руженки.

Юхим трохи пом’явся з ноги на ногу і нерішуче запропонував:

– Мо’, в корчму зайдемо?

– Ф’ють! – присвиснув Найда. – З якого б це дива я мав з тобою по корчмах ходити? – Найда так увійшов в роль, що навіть сплюнув на землю між собою і Юхимом.

Образа була важкою. Коваль побуряковів, а кулаки стиснув так, що аж побіліли суглоби. Але пересилив себе.

– Думаєш, я не знаю, що ти з Руженкою сотворив? То ж через твої чари, через вовчу шкуру, якою ти її нагородив, вона у вир скочила! – продовжував викрикати Найда.

– Не хочеш у корчму, – пустив повз вуха слова Найди Юхим, – то, може, до мене зайдем? Розмова важлива, повір... Я й сам тебе не надто люблю... Бо ж якби вона до тебе поночах не бігала, може, й не довелося б у Велеса помочі просити. Але тут таке заколотилося, що мусимо бодай на годинку замиритися... І побалакати...

– Ти й перед тим, як купував Руженку знав, що її серце мені належить, – не давав переконати себе Найда. – То ж і дивуватися не мав чого. Тим більше... – він уїдливо посміхнувся.

Такої наруги вже не стерпів би жоден чоловік. Не стерпів і Юхим. Зі швидкістю атакуючої змії метнувся вперед його кулак і з хряскотом впечатався парубкові в чоло. Надто впевнений у своїй безпеці, Найда не чекав удару і, змахнувши руками, беркецьнув у траву.

– Тримай за зубами свого язика, – прогарчав Юхим, – якщо не хочеш позбутися і того, і того... Заради Руженки я ладен балакати з тобою, гімнюху, але ображати не смій! Приб’ю... Не подивлюся, що дружинник. А там ще побачимо, хто князеві Данилу буде миліший – простий дружинник чи вправний зброяр?

Цей нежданний спалах люті привів до тями парубка, і він мовчки підвівся. Бійка зараз була зовсім ні до чого.Тим більше, що сам спровокував Юхима.

– Добре, – мовив спокійно. – Йдем до тебе... Там нам ніхто не перешкоджатиме. Якщо щось, то й ребра спокійно одне одному порахуємо. Але пити з тобою однак не буду...

– Велика втрата... – пробурчав, важко переводячи дух, Юхим, і вони посунули в місто.

Кузня Непийводи працювала і без господаря. Співали молотки об наковадла, бухали важенні молоти. Надсадно хекали ковальські міхи, і в лад з ними курно хукали закіптюжені димарі. Замурзані по очі, лискучі од поту люди чортами носилися по дворі. То нагріваючи на вогнищі залізні штаби, то гартуючи готові підкови, серпи, мечі чи ще щось. Це була – залізна кузня. А трохи осторонь, притискаючись одним боком до хати, стояла кузня «золота». Саме тут кувалося Юхимове багатство.

Батько його все життя не відходив від горнила. Ніхто на ціле Підгороддя краще від нього не підкував би коня. А зроблена старим коса чи сокира зазвичай переживала свого господаря і залишалася в спадок синові. І однаково, ніхто не назвав би Непийводенків заможними. Так, часом з квасом, а порою – з водою... І лише Юхим зумів виборсатися зі злиднів. Якимось дивом підкопив грошенят, заплатив вступне у чеканний цех, та й став кувати золоті та срібні прикраси. А за змайстрований власноруч панцир для молодого князя ще й окрему винагороду одержав.

Усе це вкупі з немалими грішми приносило йому чималий успіх у молодиць. Але вплівся у його життя Найда... Невідомо хто, невідомо звідки. Та саме через нього провинився Юхим перед Мореною, і почалися з того дня його муки... Аби не зробитися посміховиськом серед галицького жіноцтва, мусив удавати до нестями закоханого. Єдине, що приносило втіху, це те, що куплену ним Руженку любив його ворог. Серце Юхима аж співало на радощах, коли він йшов під вінець з чарівною дівчиною, а Найда в цей час, десь у верболозах, гриз од безсилої розпуки пальці і рвав на собі волосся. Парубок бо ж не знав, що за Юхимом Руженці безпечніше, ніж у монастирі. А потім була зрада і кара...

Чоловікам було за що ненавидіти одне одного, і вони й не крилися з цим.

Навіть тепер, сидячи навпроти за столом, пожиралися навзаєм палаючими очима, ледве стримуючись, аби не вчепитися одне одному в горло.

– Ну? – видихнув Найда. – Ось я тут... Кажи, чого кликав.

Юхим на якусь мить заплющив очі, викликаючи в уяві постать Морени, щоби заспокоїтися, і аж тоді обізвався.

– Йдеться про Руженку... – мовив повагом.

– Чого аж тепер, – сумно і якось навіть неохоче промовив Найда. – Раніше треба було...

– Мене слухай! – обірвав його Юхим. – Жива вона!

– Що?! – продовжуючи вдавати, зірвався на ноги Найда і вхопив коваля за сорочку на грудях. – Брешеш!!

Навіть якби Юхим щось підозрював, то цей, сповнений відчаю, вигук переконав його, що парубок нічого не відає. Він легко, навіть лагідно розтиснув його пальці і всадовив на лаву.

– Заспокойся... Пива вип’єш чи, може, меду?

– До біса пиво, до біса мед! – вигукував Найда. – Повтори, що ти сказав!

– Обов’язково... – Юхим все ж поставив на стіл, наготований заздалегідь дзбан з пивом. Хутко наповнив кухлі, і простягнув одного парубкові. – Все скажу і поясню... Але спершу ковтни, бо так можна гарячку якусь заробити... А ти мені живий і здоровий потрібен.

Перед очима Юхима вже вкотре постала Морена, у вухах знову залунав голос богині: »Приведеш до мене Найду, поверну те, що забрала. Ще й добавлю трохи, ха-ха... Як компенсацію за моральні збитки. Тільки ж дивись! Сплохуєш знову – пошкодуєш, що на світ народився!» І найстрашніше було в тому, що Юхим знав напевно: Морена не жартує, вчинить, як сказала. І жодні пояснення не зможуть її змилостивити.

Найда таки піддався на вмовляння і пригубив кухоль. А там і незчувся, як вихилив добру половину. Де й узялася така спрага?

Напився, відсунув кухля і впився очима в Юхима.

– Жива, кажу, Руженка, – озвався той. – Її Морена до себе забрала... В услужіння, зважаючи на вроду...

Найда здивовано звів брови.

– Що то ще за Морена?

– Богиня, – не менше здивувався Юхим. – Хіба не відаєш такої?

– Я вірую у Бога Єдиного, Отця Вседержителя, Сина Його Ісуса Христа і Пречисту Діву Марію, Матір Божу, – відказав становчо парубок. – Інших богів не знаю...

– Оце так? – аж сплеснув у долоні Юхим. – А як же ж батьківська віра? Перун, Велес?

– Батько мій теж у Святу Трійцю вірив. Перун же – біс, і Велес – теж...

Юхим лиш головою покрутив.

– Перун – біс?.. Ох, не хотів би я з таким бісом стрітися і свяченою водою від нього відбиватися... Слухай, так ти, може, й у вовкулаків не віриш?

– А чого б то я мав у них вірити, коли ще жодного на власні очі не бачив? – підіграв йому Найда, вже здогадуючись, чим ця розмова скінчиться.

– Ну, – засміявся Юхим. – Вовкулака не Перун, за цим затримки не буде, покажу. Але одна умова...

– Яка?

– Спершу ти мене вислухаєш, навіть якщо не повіриш. А тоді, як приведу до тебе вовкулаку, погодишся з тим, що й уся розповідь правдива. Згода?

Найда вдав, що замислюється, а за мить одказав поважно:

– Згода. Хоч я тебе і вбив би залюбки, брехуном назвати не можу. Розповідай, слухатиму...

Юхим задоволено потер руки.

– Руженка тепер в замку Богині Долі та Часу, Морени. Тіло її, прислуговуючи богині,продовжує жити, а душа спить. Визволити її з того сну може лиш той, кого вона кохає. Себто ти! Але ти не відаєш дороги у замок. Зате цю дорогу добре знаю я... Та мені її не розбудити... Можеш сміятися, але я теж люблю Руженку і не хочу, щоби вона залишилася в Морени назавше. Краще вже навіть так, як було: моя жона – а твоя коханка. Тим більше, що з тобою ми ще розберемося. Але тепер – один без одного не дамо ради. То як? Складемо спілку? Я відведу тебе до замку, а ти спробуєш розбудити нашу Руженку? Годиться?

Найда заперечливо похитав головою.

– Як? – аж запінився Юхим. – Не хочеш визволити свою дівчину? То виходить ти лиш так, бавився! А прийшлося до діла, то й в кущі?!

– Не так, – відказав спокійно Найда. – Просто, перш ніж щось відповідати тобі, хочу побачити вовкулаку...

– Ах, це... Ну, ну... – заусміхався Юхим і став хутко зривати з себе вбрання. – Тільки ти сьорбни ще пива. Аби не загикувався потім...

Найда, тамуючи дрож, що несподівано з’явився у всьому тілі, знову взяв кухоль.

Юхим тим часом роздягнувся цілком.

– Ну, дивись... – вимовив, криво усміхаючись, певно інакше й не вмів. А тоді перекинувся через голову і...

Найда хоч сподівався чогось такого, вмить зірвався на ноги і забився в куток кімнати.

Перед ним виблискувала пекельними очима страхітлива потвора з його  сну, що лиш віддалено нагадувала вовка. А з оскаленої пащеки скапувала на долівку густа слина. Ікла ж визирали такі, що й ведмедеві впору.

– Х-ха-р-р... – прогарчала потвора і плигнула.

Рух був такий швидкий і звивний, що Найда лиш встиг випростати перед собою в захисному русі руки. Тіла зімкнулися. Пролунав тріск, щось блиснуло і обидва розлетілися врізнобіч... При цьому Юхима знову перевернуло через голову, і він став людиною.

– Що? Що? – вибелькотів він. – Хто ти? Як ти це зробив?

Найда, сидячи на підлозі, не менш зачудовано позирав на власні долоні.

– А хіба це я? – перепитав дурновато.

– Не я ж, – відбуркнувся Юхим. – Пече й досі...

– От, нічого кидатися було, – відказав примирливо Найда, все ще розгублено позираючи на свої руки.

Юхим підвівся і став зодягатися.

– То як? – вернувся згодом до розмови. – Переконався, що я не брехав?

– Еге ж...

– І яким буде твоє рішення?

– А от, як даси мені відповідь ще на одне питання, то зранку вирушимо...

– Питай, – охоче погодився Юхим.

– Усі розповідають, що мене знайшли в санях, на які напала вовча зграя. Усіх подорожніх тоді звірі загризли. Я врятувався дивом... І хто були ті люди, куди і звідки прямували, так і залишилося невідомо. Ти часом до того не причетний, вовкулако?

Не очікуючи чогось подібного, Юхим спершу розгубився, але швидко оговтався й заходився плести небелиці, мов найнятий.

– Можу певно сказати, що ні... Вовкулакою я став одночасно з Руженкою... А до речі, звідки тобі відомо, що вона мадрагайл?

– Думаєш, ми більше не бачилися? – зробив здивовані очі парубок, кленучи себе в душі, що обмовився, але одразу ж і вигадавши, як вивернутися.

– Брешеш! – скрикнув уражений в самісіньке серце чоловік, який був певен, що бодай останні місяці на його скарб ніхто не посягав. – Вона розтерзала б тебе, аби лише насмілився наблизитися!

– А вдень?

Юхим похнюпився.

– Що ж... Удень ти й справді міг з нею ще зустрічатися. Але навіщо відкладати з подорожжю? Чому не вирушити одразу? Навіщо час гаяти? Коні готові... Зараз покидаю в торбу харчів та й гайда...

– Ти коваль, людина вільна. Можеш місто покинути, коли заманеться, а я – княжий дружинник. Без сотникового дозволу... За непослух, сваволю – смерть.

Юхим недовірливо зиркнув на парубка.

– І все? Більше ніщо тебе не затримує?

– Що ж іще? Ну, з батьками проститися...

– То нехай так і буде, – погодився Юхим. – але зробімо інакше. Ти додому йди. Готуйся в дорогу, прощайся. А з сотником я сам говоритиму. Думаю, у мене краще вийде...

– Себто?

– Ну, що ти йому сказав би? Що мертву, чужу до того ж, жону визволяти поїдеш? А я скажу, що в угринське королівство їду за золотом і охоронця попрошу. А щоб сотник зговірливішим став, щось і йому підкину... Второпав?

– А то...

– Ну, то й порішили... А тепер іди. Бо хоч ми й замирилися, бачити тебе не можу. Нехай, уже від завтра. Шлях й так неблизький. Як би не Руженка...

Найда не став дослухатися кінця. Його справжні, не вдавані почуття нічим на різнилися. Окрім того, як не натурально поводився Юхим, а попереджений Митрієм, парубок не вірив жодному його слову. То ж зітхнув полегшено, аж як затраснув за собою двері зброяревої хати. А тоді ще раз глянув на свої руки...

Найда додому не йшов, а летів. Благо й не далеко... Лиш перейшов через дорогу, обігнув клуню Івана Шпака, а там задами, задами вибрався на стежину, що провадила просто до псарні.

Митрій чекав його на ганку. Домовик сидів на горішній сходинці, від нетерплячка бовтав ногами і час од часу шпурляв камінчиками в курей, що бабралися в поросі посеред подвір’я. Побачивши Найду, аж підстрибнув:

– Що?

– Усе, як ти й казав. Хоче запровадити мене в замок до Морени.

– А ти?

– А я погодився. Завтра й вирушаємо.

– О-хо-хо, – зітхнув домовик. – Ну, та від долі не втечеш. Присядь, розповідай...

Найда скорився.

– Та що там оповідати. Почав одразу з Руженки. Сказав, що без моєї допомоги не визволить. Потім, як я вдав, що не вірю жодному слову, перекинувся на вовкулаку.

– Ого, аж так далеко зайшло?

– Ну, я сказав, що знати-не знаю ніякої Морени, і що всі оті старі боги лиш вигадка. А він, на доказ своїх слів...

– І не кинувся на тебе? – стривожився гном. – Перекидні, коли влазять у вовчу шкіру, буває, роблять таке, що в людській подобі і не подумали б. А він же на тебе, ох, лютий...

– Та кинувся...

– І що?!

– Я й сам не збагну, – пересмикнув плечима Найда, – усе так швидко сталося... Він плигнув, я виставив перед собою руки... Щось блиснуло – і нас розкидало в різні боки...

– О-го! – клацнув язиком від захвату Митрій. – Все ж мій нюх мене не підвів. Скільки знаю тебе, скільки няньчу… А запах не той, не людський...

– От і він так казав, – похнюпився Найда. – То що ж я таке?

– А зараз з’ясуємо. Давно з твоїм батьком побалакати збирався, та все якось не до того було. Ну, а нині, то вже в сам раз... Ходімо до старого. Най розкаже, як тебе  знайшов. Щось мені в тому всьому не в’яжеться. Я ж бо й сам не відав нічого. Розбудив лише. А він одразу до псарні  кинувся, вовкодавів спускати, – і домовик рішуче підвівся. Очі його опинилися якраз на рівні Найди, і парубок побачив у них таку дитячу цікавість, що не міг утриматися від посмішки.

– Тут невідомо що діється, – ображено забурчав Митрій, – може, доля світу вирішується, а йому хихоньки... Не буду тобі допомагати, коли такий розумний. Сам усе роби... – і крутнувся утікати. Та Найда спритно упіймав малого за край свитки.

– Стривай, Митрію, що ти вигадуєш? Чи ж то вже й посміхнутися при тобі невільно? Не казися... Я лиш до того веду, що воно зовсім по-діточому вийде: »Тату, тату, а розкажіть-но, де ви з мамою мене узяли?»

– Хе-хе, – хмикнув Митрій і теж посміхнувся. – Воно, може, й смішно видавалося б, якби ти – не був найдою. – і рішуче посунув у хату.

Опанас напівлежав, напівсидів на лежанці, що її Найда підсунув до маленького віконечка. Здоровий, як тур, Опанас минулої зими несподівано впав на подвір’ї, та так вже й не звівся на власні ноги. Не помогло ні борсуче сало, ні шмагання кропивою, ні заговори знахарські. Повний сил чоловік згасав на очах. Марив, усихався, а все, що нижче пояса, було наче й не його, хоч відріж... Побачивши Найду, він радо усміхнувся. А парубок змахнув з вії непрохану сльозу і присів на край лежанки в ногах батька. Лиш Митрій безцеремонно виліз мало що не на подушку. Він завше поводився так із хворим, а Опанас не ображався. Зрештою, що ж: усі ми лише гості на цім світі, тож пощо своєю немічністю псувати гумор решті родини. До того ж Митрій доглядав його краще за будь-кого, бо мав удосталь часу і рідко спав начами...

– Ось що, Опанасе, –  приступив домовик одразу до справи. – Давай-но пригадаємо, як усе почалося...

Хворий нерозуміюче подивився спершу на гнома, а тоді перевів погляд на сина.

– Коли Найда знайшовся, – нетерпляче пояснив Митрій, – я розбудив тебе, але ж про вовків нічого не казав. Звідки ти дізнався, що вовкодавів треба спустити?

– Ангел, – тихо відказав Охрім. – Мені ангел це порадив...

– Точно ангел? – перепитав Митрій. – Чи, може, хтось з вищих? Херувим, серафим, престол? Хоча, яка різниця... Та й не розрізняєте ви їх... Отже, ангел... А тепер, як вовкулака кинувся, блискавиця мигнула... І Морена боїться... Ну, Найдо, або в тобі прихована міць Єдиного, або ти під його найпильнішою опікою. І як же ж я, старий дурень, одразу не второпав? Хоча, чому тут дивуватися? Я вже стільки літ живу серед людей, а у вас на кожному кроці сліди присутності Єдиного. І образи, і хати святою водою скроплені... Чи ж довго нюх втратити? Ой, буде. буде!.. І нічого більше цікавого він тобі не сказав?

– Цікавого? Та ні... Сказав, що молитви мої почуті, і щоб я йшов до псарні. А як час настане, то я сам здогадаюся, як чинити... Далі все вже сто разів говорено.

– І про дитину жодного слова?...

– Жодного... Ти щось розвідав, Митрію? – нічого не розуміючи, поцікавився Охрім.

– Га? – наче опам’ятався той. – Та ні, нічого... То я про своє... Вас, людей, не стосується. Хоча, – плеснув себе рукою по лобі, – треба ж перевірити. Найдо, молися! Живо!

– Чого б це? – здивувався той.

– Живо тобі кажуть, – аж тупнув ногою той. – А коли закінчиш молитву, додай: »Якщо батько не видужає, я й кроку з хати не зроблю! Ні про який замок і слухати не буду!» Та так скажи, щоб повірили! Розумієш?

І Найда зрозумів. Не повірив надто, але зрозумів... Того, щоб він до Морени потрапив – не лише вона добивається! І якщо домовик не помиляється, він має нагоду допомогти батькові. Віддячити за все, що той з дружиною зробив для чужої, знайденої дитини. Тож молився парубок так, як ніколи досі! Наче Єдиний стояв перед ним, а він слово за словом промовляв йому у вічі... А коли закінчив молитву, здалося Найді, що посвітлішало на мить у хаті, наче сонце визирнуло з-за хмари, і одночасно з тим зойкнув і підстрибнув на подушці Митрій.

– Є! Був!

– Хто? – не збагнув Найда, що окрім світла нічого не бачив.

– Уріїл! Мало не обпік мене... Ти домігся свого! Єдиний погодився!.. Опанасе, вставай! Маєш бути здоровий!

Та той, як виявилося, міцно спав.

– Гм! – хмикнув Митрій. – Але ж я його на власні очі бачив. А цар ангелів просто так не відвідує хворих...

Найда лиш з сумнівом похитав головою.

– Ах, так?! – розізлився не на жарт домовик. – Ну, дивись! – Він розгорнув шкіри, якими були вкутані ноги хворого і боляче ущипнув за одну. І тут сталося те, чого Найда не бачив уже більше року. Батько забурчав щось крізь сон, підібгав ноги під себе і повернувся на інший бік. Сльози радощів так і потекли з очей парубка. Гном теж шмигнув носом і обернувся до вікна.

– Спасибі тобі, Митрію, – розчулено прошепотів парубок.

– Ов-ва, а я тут до чого? Богу своєму дякуй... Та не надто спіши... Всі вони однакові. Хто й зна, яку ще службу муситимеш відслужити...

– Ет, байдуже, – відмахнувся Найда. – Тепер, хоч у пекло...

– Ну, у Морени веселіше буде, – скривився наче середа на п’ятницю домовик і раптом додав. – Знаєш що, поїду я з тобою!

– Ні, Митрію, ні, – несподівано серйозно відказав Найда. – Тобі зі мною ніяк не вільно. Юхим одразу щось запідозрить. Де ж це видано, аби домовик по світу валандався?

– Гм... – гмикнув непевно той.

– І ще, до Морени Юхим мене безпечно допровадить, бо такий у нього наказ. То ж у дорозі поміч мені не потрібна. А в замку Морена позбудеться тебе швидше, ніж ти долічиш до п’яти. Особливо, якщо ми прибудемо разом...

– Так, маєш слушність. Разом небезпечно... Ніяк не можна. Тут ти мене переконав. Ну, то й збирайся собі у дорогу, а я – не плутатимуся під ногами. Дам лише ще одну пораду: сходи до священника і висповідайся... Хто зна чим усе закінчиться.

Сказавши усе те, Митрій прощально махнув рукою і щез у мишачій норі, наче й не було його тут. І лиш неспокійно вовтузився на лежанці Опанас, нагадуючи про чудо, яке щойно відбулося у цій хатині...

Думаючи про Руженку і все інше, Найда поволі йшов темними вуличками ще сонного княжого міста. До світанку залишалося ще кілька годин, і лише незлобливе, для порядку, собаче валування супроводжувало його. У передранковій імлі ледь-ледь вгадувався берег Дністра, в основному закритий будівлями Підгороддя. А княжий дитинець – на горі, Луквою охоплений. Лише через міст з Підгороддя в сам Галич дорога. А міст на ланцюгах. Підняли – і стирчи аж до ранку над річкою...

Наче й не спав парубок цієї ночі, осмислюючи все почуте і побачене за вчорашній день, а стукіт десятника таки почув крізь сон. Втома взяла своє...

– Що трапилося, Петре? – поцікавився пошепки крізь віконце, аби не будити батьків.

– Воєвода з Києва прискакав, – так само пошепки відказав десятник. – Поквапся... Сам знаєш, Дмитрій жартувати не любить.

– Усю дружину скликає? – стурбувався Найда, розуміючи що княжий воєвода просто так не приїхав.

– Там довідаєшся, – відказав Петро і поспішив далі.

Не барився й Найда.

Біля воріт у княжий двір його перепинили вартові. Окликнули ще здалека, почувши кроки. Що то значить воєвода неподалік! А вчора?

Найда упізнав гукнувшого по голосу і озвався трохи насмішкувато:

– Не надривайся, Стецьку... Це я, Найда.

– А-а-а, – протягнув вартовий. – Куниця... Ой, братику, обірвеш ти певно зараз, як бідний у торбу...

– Чого б це? – злегка стривожився парубок, бо з Рудим Стецьком вони приятелювали і той не став би лякати його ні сіло, ні впало.

– Нічого не відомо, але скликає Дмитро лише найбільших урвіс з дружини. І не схоже, аби ви знадобилися йому, для бенкету.

– А ще що чути, Стецьку?

– От, хоч заприсягнуся, – перехрестився широко Рудий. – Окрім того, що вони заперлися з сотником удвох ще звечора, ніхто, нічого не відає. А тепер ратників скликають...

– І Одарка? – не йняв віри Найда.

– Хе, Одарка... Це чортиня може і вивідало щось... Але ж спробуй у неї щось випитати...

– Так, од неї й справді ніколи не знаєш чого сподіватися. То сама джебонить, хоч вуха затуляй, то набурмоситься, як миша на крупу, і тоді й слова не витягнеш, – погодився Найда і посунув у двір.

– Наказано йти у трапезну! – гукнув йому вслід Стецько.

– А ти казав, що невідаєш, чого кличуть, – усміхнувся Найда. – Таки, мабуть, сумно воєводі без мене мед дудлити.

– Тьху на тебе! – сплюнув спересердя Стецько і додав, звертаючись до свого товариша по варті. – Його, певно, чорти в пеклі на рожні над вогнем крутитимуть, а він казатиме, що лоскоче...

Роздумуючи над тим, що поява Дмитрія може перешкодити йому податися з Юхимом на пошуки Руженки, Найда увійшов у бічне крило замку і став повільно підійматися сходами на другий ярус. Та щойно він поставив ногу на сходинку, як з лівої галереї вихопилася стрімголов якась служниця, і зіштовхнувшись з ним, мало не збила з ніг.

– Тю, схаменися! – вигукнув він спересердя, хапаючи її за плечі, аби не впасти самому і вдержати саму. – Куди преш, світу не бачучи? Горить десь чи миша за комір упала?

– Куди треба туди й кваплюся, – буркнула та. – Тобі що?

– О, – здивувався Найда. Бо, пізнав з голосу, що тримає у своїх обіймах саме доньку ключниці, Одарку. – Про вовка промовка, а вовк суне як оповка...

– З ким же ти, вояко, посеред ночі про мене балакав? – засміялася та, пильніше приглядаючись. – І взагалі, що ти за один? Я не впізнаю...

– Тю, на тебе, Одарко. Це ж я, Найда...

– Найда? – перепитала дівчина і враз схлипнула. – А казали, що ти розум стратив... За Руженкою побиваючись.

Найда промовчав.

Дівчина знов схлипнула. І парубок мимоволі провів рукою по її волоссю.

– Не треба... Якось буде...

Розтривожений дівочим схлипуванням, парубок несподівано й сам відчув якусь непевність. Адже, всі ці байки були дуже цікаві та повчальні, але він же власними руками опускав гріб з тілом Руженки в землю обабіч цвинтаря. (Підозрюючи дружину Юхима у самогубстві усі священники навідріз відмовилися хоронити її за християнським обрядом.) І ще пам’ятав Найда, як одного разу, десь перед зеленими святами, він перестрів її ненарком на самоті, неподалік копанки, на яку жіноцтво сходилося прати. Руженка тоді простягнула до нього руки і промовила благально: «Найдочко, милий, любий, я вже так довше не витримаю!» Але коли він хотів приступити, панічно сахнулася і стрімголов кинулася навтьоки. Що ж до розповідей Юхима та запевнянь Митрія, то всі вони залишаються лише словами... Хто зна де вона, ота Морена, з усім її замком? Та й чи існує взагалі?.

– Слухай, Одарко, – спробував прогнати од себе смутні думки Найда і відволіктися. – Ти випадково не відаєш, чого Дмитрій нас скликає? – спитав не особливо розраховуючи отрмати якусь відповідь.

Але та несподівано відказала тихо:

– Опівночі носила воєводі та Опанасовичу трапезу і зрозуміла, що вони дуже стурбовані...

– А ще чула... краєм вуха... – додала вона трохи помовчавши і наче вагаючись. – Як Дмитрій сказав: «...на таке треба найбільших відчайдухів, а водночас – найвірніших. Хоча, певно, й з них не кожен погодиться!» Ось як... А тепер – пусти. Мені ніколи з тобою базікати. Воєвода на мед чекає. І тобі не зашкодить поквапитися. Там уже всі зійшлися.

Оскільки Данило Романович перебрався з усією родиною в Київ, а згодом туди ж виїхали Василько і воєвода Дмитро, то у княжому замку зробилося голо і пусто. У звикле яскраво освітлених галереях та коридорах горіло ледве по одному смолоскипу, а палилося лише в трапезній та людській. І весь замок якось принишк, наче пес, що несподівано залишився серед чужих людей без господаря.

Не затримуючись ніде більше, Найда хутко дійшов до дверей трапезної, легко прочинив їх і прослизнув у середину. Тут, біля самого порогу, вже товпився з десяток його товаришів, тож прибуття ще одного ратника залишилося непомічиним. В усякому випадку, воєвода не показав, що звернув на це увагу.

Могутній, високого зросту воєвода Дмитрій був схожим на ведмедя. Та ж м’якість і лінькуватість у плавних рухах. Тиха, наче буркотлива мова... І лише гострий блиск в твердому погляді розумних сірих очей попереджав: цей чоловік може бути смертельно небезпечний, недругам краще матися на бачності.

Він сидів за дубовим столом на чільному місці, сперши лікті на стільницю, підперши підборіддя кулаками, злегка ворушив довгими половецькими вусами і розглядав дружинників, що ні в сих, ні в тих переминалися перед ним по інший кінець довгої зали.

Сотник Трохим Клинець, або Опанасович, як звали його поза очі усі інші, стояв трохи позаду і праворуч грізного воєводи і зловтішно посміхався. Він зумисне не попередив воїнів, чому той хоче їх бачити, а навіть навпаки – пустив чутку, що справи їхні кепські, бо пригадаються тепер усі вибрики і дістанеться кожному сповна. Сотник не був злосливим, але ті урвіси таки добряче в’їлися йому в печінки. Всі ж бо скликані, як один, були з тієї розбишацької породи, що за ними на вербах золоті грушки ростуть. Хоча, мусив визнати, в ратній справі –  рубаки вмілі і відважні. А Дмитрій мовчав і дивився так, наче зважував душу кожного на долоні.

Під його поглядом ратники стурбовано сопіли і пріли, перебираючи подумки усі свої провини. І поволі, наче ненароком, намагалися сховатися за плечі товаришів. Тож минуло й не так багато часу, а всі вони непомітно для себе, вишикувалися в колону з Найдою на чолі. Бо лише він не ховав очей, а спокійно очікував, коли їм нарешті скажуть: чого кликали. І більше роздумував над тим, як це доведеться пов’язати з необхідністю залишити Галич. Бо хоч Юхим вигадав досить поважну причину, та воєвода – не Опанасович. Якщо не схоче, то й говорити не стане з якимось ковалем, хоч і золотих справ майстром.

– Як звати? – озвався нарешті Дмитрій, і голос його луною  відбився од стін трапезної, така панувала в ній тиша. Колись воєвода знав усіх княжих дружинників. Але тепер, коли під його рукою була багатотисячна київська рать, не дивина, що галичани стали забуватися...

– Найдою, батьки кличуть... – неквапом відказав парубок, шанобливо вклонившись.

– Найдою? – перепитав Дмитрій і додав грізніше. – Не ховаєш очей переді мною, голови не хилиш... Чи безгрішний? Не відчуваєш за собою жодної провини? Не вірю! Сотник таких сюди не кликав!

Парубок здвигнув плечима. Пощо дратувати боярина даремно.

Тоді воєвода зірвався з місця і хряпнув кулаком по столі.

– Чого мовчиш? Язика проковтнув? На дибу звелю підняти – усе виспіваєш! – і вп’явся в парубка палаючими зіницями.

– Перед князем вини не маю, – твердо відказав Найда, але очей таки не відвів.

– Решта теж невинні ягнятка? Янголятка неголені? – накинувся і на інших Дмитрій, аби не показати, що задоволений сміливою відповіддю дружинника.

– Батьку воєводо, – загули усі разом, вихоплюючись з-за спини Найди. – Та ми... звісно теє... ну, того... Але перед князем – в жодному разі! Хіба ж можна?.. Опанасовичу, скажи за нас слово! Не дай кривдити... Бешкетуємо трішки... Буває... Та ж від нудьги. А за нашого князя, за Данила Романовича – хоч у пекло!.. Ти ж знаєш! Сотнику, скажи...

– Знаєш? – поцікавився воєвода, переводячи погляд, в якому вже зблискували іскринки сміху, з ратників на сотника.

– Правду кажуть, – повагом підтвердив Трохим, хоч і не відмовив собі у задоволенні вичекати якийсь час, наче розмірковуючи. Дивлячись, як то біліють, то буряковіють обличчя найбільших шибайголів міста.

– Галичани од них спокою не мають... Як не той, то інший щось вчудити мусить. До бійки надто охочі... Жіноцтво од них спокою немає.

– Що ж, – полагіднішали очі воєводи, і він несподівано для всіх усміхнувся. – Кажеш, перед князем вини не маєш? – перепитав у Найди.

– Істино так!

– Добре... Любо...

Дмитрій ще раз зміряв усіх гострим поглядом і несподівано гукнув так, що аж забренчали шибки у вікнах:

– Одарко!! Меду!!

Причепурена служниця, наче чекала за дверима (а мо’ так і було), одразу увійшла з тацею, заставленою високими берестяними кухлями, а слідом за нею сунув вайлуватий пахолок, несучи обіруч наперед себе невеличке барильце.

Усе це було поставлено на стіл. Пахолок, хутко і вправно вибив чіп і легко, наче з невеличкого джбана, став розливати мед по кухлях. Та так вміло, що жодна краплина дорогого трунку не пролилася на білосніжну скатертину, якою був застелений стіл. Невдовзі кухлі було наповнено, і два з них Одарка поставила перед воєводою і сотником.

Дмитрій узяв свого в руку, а другою зробив запрошувальний рух.

– Здоров’я Данила Романовича!

– Здоров’я! Здоров’я нашему князеві, Данилу Романовичу!!! – щиро, як один чоловік гаркнули дружинники і, вичекавши мить, доки воєвода сам пригубить мед, припали до своїх кухлів, як немовлята до материнських грудей. І лише Найда, зробивши помірний ковток, присів біля столу на лаву, однак, не випускаючи кухоль з руки.

Мед і пиво варили майже в кожній галицькій хаті, але тільки князь та бояри мали можливість зробити для себе справжній трунок, у пропорції один до одного. Такий, що потребував не менш як десятилітньої витримки. То ж він і кольором, і смаком, а особливо міцністю відрізнявся од того простого медку, добре як річної давності, яким звикле пригощалася міська біднота. А Найда хотів зберегти ясність думок.

– Не смакує? – поцікавився воєвода, лукаво всміхаючись, хоча погляд залишався холодним. – Чи здоров’я князя не надто важливий привід аби осушити чару?

– Таким трунком, певно, й Боги не збридилися б, – відказав Найда. – За здоров’я Данила Романовича і життя не шкода... Але мислю, воєводо, що не лише для частування кликав ти нас. От і хочу почути все, сказане тобою, не через джмелине гудіння в голові. А на денце кухля я завжди встигну подивитися.

– Згода! – загув задоволено воєвода і пригладив вуса. – Любо чути розумні слова, певно, бути тобі невдовзі десяцьким.

– Гм... – гмикнув на ці слова тихо сотник, але чутке вухо воєводи вловило цей виказ сумніву.

– Маєш щось супроти цього молодця Трохиме? Кажи одразу, поки поправити можна...

– Молодий ще, зелений...

– Ну, – посміхнувся воєвода, – це така вада, що з роками минає. Молодий, але ярий... Поміркований.

– У хмільному так, але не в жіноцтві... У поважного чоловіка дружину звабив. Подейкують, що од того вона навіть укоротила собі віку.

Найда аж побілів од несподіваної образи. Ще мить – і він не стримався б, вигукнув би щось непоправне, але в ту ж мить почувся сповнений обурення голос Одарки.

– Брехня! Як язик лише обертається так людину паплюжити. Та ж Ружа лише його кохала. А Непийвода купив її у старих. А вона терпіла, бідолашна, нелюба скільки могла, а як не стало сил, то й утопилася. Батьку– воєводо! – додала благально складаючи на грудях руки, – Не дай скривдити невинного. Його й так доля боком обійшла.

– Ого! – не стримався од вигуку Дмитрій, і обвів уважним поглядом усю трійцю. – Видать таки добрий зух з тебе, хлопче, раз чоловіки звинувачують, а жіноцтво в обороні стає... Та, зрештою, не мені в те втручатися... А з хорошого жеребця і кінь добрий буде. – мовив наче до себе самого воєвода. – Що ж до дівок чи молодиць, то нехай самі пильнують свої подоли. Так, Одарко? – кинув, не озираючись, на дівчину, що принишкла, наче миша. Вже й не рада, що роззявляла рота. – Не до того зараз... Інша біда над світом – монголи Батиєві! Дід бусурмана не дійшов до нас, а от внукові, схоже, більше вдасться. Землі стеляться йому під ноги, наче всі біси пекла стали під його бунчук. І якщо монгольські тумени ступлять на галицькі землі, дівкам уже нікому буде скаржитися... Якщо котрась живою залишиться...

Була в цих словах і гірка правда, і сум, і невпевненість у власних силах, бо кому ж як не воєводі знати, що жодному війську ще не вдалося вистояти супроти орди.

Воєвода окинув Одарку оцінюючим поглядом і спохмурнів ще більше.

– Залиш нас, – мовив несподівано різко, так що служниця аж стрепенулася і, не розуміючи чим прогнівила боярина, злякано задріботіла геть, За Одаркою, мов тінь, посунув і вайлуватий пахолок.

– Орди монголів нестримно рухаються до Києва, і за ними куриться лише попіл від міст руських... – продовжив трохи згодом воєвода. – Данило Романович доручив мені очолити оборону міста... А сам намагається схилити угринів до спільної відсічі Батиєві. Дасть Бог – зупинимо... Сюди не дійдуть. Однак, раджу готуватися і до гіршого. Галицьку дружину кріпити треба. Смердів озброїти... Сюди невдовзі князя Василька чекайте. Під його рукою оборонятися будете. А може, й Данило Романович з поміччю поспіє... Монголи ще далеко. Місяць або й більше мине, поки до вас докотяться.

Воєвода помовчав трохи і ковтнув меду. Решта охоче приєдналася б до нього, але їхні кухлі давно були порожні, а налити собі власноруч не осмілювався жоден. Найда ж наче забув про мед, нетерпляче очікуючи, коли воєвода нарешті скаже, заради чого скликав їх посеред ночі.

– Усі ми тут щирі християни, – тихо промовив Дмитрій, наче вибачаючись, і слова ці видалися такими недоречними, що усі мимоволі перезирнулися. – Віримо в Бога на небі, але на землі більше покладаємося на власні руки. Доведись мені самому рік чи два назад почути байку, яку збираюся вам переповісти, я розсміявся б та й годі, але перед битвою лише дурень відмовляється від допомоги. Звідки б вона не надходила... – він провів долонею по обличчі, наче стирав утому і непевність. – Мислю, ви зі мною погодитеся...

Дехто з ратників кивнув головою, але воєвода навіть не дивився у їхній бік. Здавалося, він самого себе намагається переконати у власній правоті.

– Готуючись до сутички з Батиєм, кожен повинен зробити все, що в силах... Данило Романович нічого про це не відає, тож наказувати його іменем я не маю права. Тому мені потрібні ті, хто власною охотою погодиться наражати життя, і швидше за все – даремно. Хоча, хто відає, де тепер людині безпечніше? За мурами замку – очікуючи нашестя монголів, чи в диких горах – серед звірини... –

Воєвода підвів голову. Поки що ніхто не відводив погляду. Ба, навіть, навпаки – до шанобливої уваги додалася цікавість.

– Не сумнівайся, батьку, – озвався у загальній тиші Гриць Волошка, найстарший серед присутніх ратників, прозваний так за ясно-блакитні очі. – Що б ти нам не доручив, ми виконаємо. Тим більше, якщо від цього бодай трохи гикнеться Батию. Старші серед нас були побіля Калки. Пам’ятаємо ще...

Дмитрій підвів голову і зустрівся очима з суворим поглядом воїна.

– Це добре, що пам’ятаєте... – додав повагом. – Тієї наруги Русі вовік не забути, а сорому не змити.

– Зрада то була! – вигукнув палко Гриць.

– Може, – гойднув головою воєвода. – Може й зрада... Але нам про сьогодення мислити. Тож, слухайте... – він ще раз обвів усіх поглядом, побачив порожні кухлі і додав, – але спершу налиймо ще по ковтку.

Дружинники не змушували просити себе двічі.

– Почну здалека... З Києва... У Лаврі живе один схимник. Дід Шемберко... Борода до землі, літ не міряно і знахар вправний. Мислю, що й на ворожінні знається, бо не раз Данилу Романовичу добрі поради давав. Правда, князь наш не завше до них прислухався... Та не про це зараз...

– Як наш Кандиба, – муркнув хтось тихо позаду Найди, так щоб не перешкоджати воєводі.

– Так от, на самого Архистратига Михаїла прийшов Шемберко до мене. Сам прийшов! А треба вам знати, що старець цей літ п’ять з Лаври зовсім не виходив! Навіть на сонце не показувався...

Коли Дмитрій побачив перед собою сивого схимника, то вельми здивувався. Видно було, що далека дорога далася старому важко, бо він натужно з хрипом дихав і обіруч опирався на міцного костура.

– Слава Йсу! – мовив той тихо, ледь переводячи подих.

– Навіки слава, – відказав шанобливо Дмитрій, бо хто ж у Києві не відав про Шемберка. – Ви до мене, дідусю?

– До тебе, синку... До тебе.

– Чого ж самі трудилися, батьку? Було переказати якимсь монахом або послушником, я й зазирнув би до вас у вільну хвилю. Чи при неділі, після богослужіння...

– Того пришкандибав сам, Дмитрію, щоб у тебе, до слів моїх, більше віри було, – тихо вишелестів той, усе ще важко переводячи подих. – А мені конче треба, щоб ти повірив. Усім нам треба...

– Невже таку несусвітню небилицю плестимете? – спробував пожартувати воєвода, але, зустівшись із серйозними та повитими смутком очима схимника, відразу сховав усмішку. – Жартую... Бо що б ви не казали, повірю одразу. У вашому віці вже не залишається часу на дріб’язок...

– Сам розсудиш... – відказав той повагом. – Але я присів би спершу, й так уся сила вигоріла на дорогу...

– Звісно, сідайте, дідусю, – спохопився Дмитрій і запровадив старого до зручного крісла.

Той всівся, згорнув на коліна бороду, щоб по долівці не волочилася, і мовив:

– Чи віруєш у Господа Бога нашого, Єдиного?

– Звісно... – навіть розгубився трохи воєвода. – Хрестили батьки. Не бусурманин...

– А Давніх богів чтиш? – продовжував випитувати далі схимник, а очі так і свердлили накрізь.

– Це ж яких? – не збагнув одразу Дмитрій.

– Перуна, Велеса, Морену?

– Які ж вони боги, – здвигнув плечима боярин, – біси...

– Що ж, нехай і біси... Легше збагнеш, до чого я мову вестиму.

– Якщо про бісів, – здвигнув плечима Дмитрій, – то марно трудились. Я воєвода, а не священик...

– Ти слухай, слухай. Тебе стосується чи ні – потім судитимеш... Так от,  в день іменин Арихистратига Михаїла, воєводи Божого, прийшов я до тебе, воєводо земний, з попередженням! Страшна загроза повисла над усім християнським світом. До коня Перуна добирається Батий! А якщо він зуміє накинути на нього вуздечку, то вже не знайдеться сили, котра змогла б спинити монголів. – Старий виголосив це так урочисто, наче прочитав молитву.

– Який ще кінь? – здивувався Дмитрій.

Він швидкими кроками зміряв кімнату і спинився біля високого вікна, що виходило на вали. Кинув оком на робітних людей, що аж роїлися там, і вернувся до старого.

– Що Саїн-хан плюндрує Русь, мені відомо. Король Данило давно готується до відсічі сукупно з угринами. Що монголи не щадять ні малого, ні старого – теж відаю. Але до чого тут ця байка?

– А ти ще послухай... – старий говорив впевнено і не скидався на божевільного. – У горах Карпатах, десь побіля Горган, під охороною Морени, в чарівному стійлі, стоїть кінь Бога Війни. І має він таку чародійську силу, що воїн, якому вдасться осідлати цього коня, стане непереможним у бою. А також  і війська, що під його рукою будуть битися.

– Гм... – пошкріб потилицю Дмитрій. – Перунів кінь... В стійлі у Морени?...

– Не віриш?

– А повинен?

– В оповіді моїй немає нічого, що могло б ослабити оборону Києва, якщо ти вирішиш прислухатися до моїх слів. Бо кілька дружинників, яких можна вислати на розшуки, великої страти не становитимуть.А якщо кінь такий і справді є? Уяви себе чи Данила Романовича на ньому? Кінець Батию!... А Галицько-Волинське князівство усю Русь об’єднати зможе!

– Гарна мрія... – зітхнув Дмитрій. – Як і кожна казка, де справедливість і правда завше торжествують.

– Уста Вісника, що сповістив мене, не проказують лжі... І на доказ почутого тобою, буде моя смерть на Пилипівку. Так сказано.

Дмитрій спершу пустив повз вуха слова старого про смерть. Усі вони збираються вмирати мало нещо дня, а там і молодих переживають. Та все ж  було в голосі того щось таке, що примусило воєводу перепитати:

– Хто ж цей вісник?

– Ангел...

– Ну, – протягнув розчаровано Дмитрій, – якщо ангел, то звісно... До його слів треба прислухатися. – і додав, вдавано заклопотано, – Тільки, от де мені того коня шукати?

– Тут він, Дмитрію. Десь у наших горах...

– У горах? А докладніше невідомо? Не позаздрив би я тому, хто в пошуках мав би усі Карпати перейти. Ми ж із князем самі з Галича, тож достеменно відаємо, що таке гірський край.

– Кому дано, той і перейде... І ще одне скажу тобі, воєводо: Бог постійно говорить з усіма нами, та не кожен може його голос почути. Не квапся з рішенням, але пригадай нашу розмову на Пилипів день...

З тими словами старий Шемберко підвівся і пошкандибав геть. У дверях ще затримався, осінив Дмитрія хрестом і додав:

– Бог з нами, Дмитрію. Внемлимо ж речам його.

– А на Пилипівку старий помер... – закінчив розповідь Дмитрій. – І разом з його смертю розвіялися усі мої сумніви. Тим більше, що Саїн-хан чимраз ближче підступає до Києва. Треба було одразу їхати у Галич, але Данило Романович призначив мене воєводою і довірив оборону міста. Сам-бо подався в Угорщину – за підмогою... Я не мав жодної вільної хвилини. Не маю її й тепер. Але й забути розповідь схимника не можу...

Він ще не докінчив, коли обірвав мову, бо побачив, як ратники стали переглядатися між собою і позирати на Найду.

– Чорт забери! Ви що ж, бісові діти, мені не вірите?!

Воєвода хотів було гримнути кулаком по столі, але відчув шанобливий доторк до ліктя. Рвучко озирнувся і зустрівся поглядом з серйозними очима Клинця.

– Не гарячкуй, Дмитрію. Ніхто й на мить не сумнівається у твоїх словах. Я б сказав – навпаки...

– Що, навпаки? – трохи охолов боярин.

– Це стосується Найди... – сотник виразно не знав, з якого кінця почати.

– Та говори ж бо... Не тягни за душу! Після всього, мною мовленого, вигадати щось іще більш неймовірне буде важкувато. Починай...

– Двадцять літ тому Найду знайшли у санях в передмісті Галича. Немовля було єдиним, хто залишився живим, після нападу на подорожніх зграї вовків. А дорослих звірі роздерли на клапті. Не вдалося знайти й кісточок. Він так досі й не довідався, якого роду-племені.

– Чув трохи про те, – воєвода співчутливо глянув на парубка, що не відривав очей від стола, – Але що ця трагедія має до моєї розповіді?

– Наш галицький дідо-всевідо, коли Христина, жінка, що всиновила Найду, принесла немовля до нього, аби поворожити, сказав: «З вовками – перший раз, на білому коні – вдруге.»

– Саме на білому! – вигукнув Дмитрій. – Я забув сказати, що чародійський кінь саме білий. Мов саван смерті... Знать, хлопче, тобі судилося порятувати нашу землю од ворога. Два пророцтва про одне, це вже щось!

У цю мить сильний порив вітру з грюкотом розчахнув віконні рами і обдав людей таким лютим холодом, буцім-то на дворі був не червень, а січень. Потім прогудів насмішкувато під стелею і вифурнув у димохід над вогнищем. Вікна ж затраснулися самі по собі, мовби з кімнати подуло ще сильніше, ніж знадвору.

– Ось такої, – серйозно мовив Дмитрій. – Знать, не всім до вподоби наше бажання випередити у пошуках Саїн-хана.

І тут наче прокинувся зі сну Найда. З усього, розказаного воєводою, він збагнув лиш одне: той таємничий кінь знаходиться у замку Морени. А, отже, усі розповіді про цей замок не вигадка! І Руженка таки може бути там... Тож нехай світ западеться, а він мусить потрапити у цей замок. Тим більше, за словами Митрія, Богиня сама шукає з ним зустрічі.

– Боярине-воєводо, – мовив неголосно, але твердо. – Не сумнівайся, якщо знайти того коня в силі людській, я життя покладу, а його знайду. І до рук Саїн-хана він не потрапить. Доручи мені пошуки... Головою присягаю, що не розкаєшся.

Замислився над його словами Дмитрій. І довго мовчав. Дуже довго... А тоді рішуче хитнув головою.

– Згода... Дій від мого імені і з мого благословення... Коли думаєш вирушити?

– Нині.

Дмитрій здивовано звів брови, але не сказав нічого.

– А скільки ратників з собою візьмеш?

– Жодного, воєводо.

– Чи розважливо це?

– Сон я бачив віщий... І відкрилося мені в ньому, що усі, хто пустяться зі мною в путь, загинуть. Не хочу я того...

– Сон? – на якусь мить в голосі Дмитрія забриніла насмішка, але воєвода одразу ж і спохопився. – Зрештою, якщо пригадати про що йдеться, то власне до снів лише прислухатися... Роби, як знаєш. Тут я тобі не порадник.

Він ще трохи помовчав, а тоді підвівся.

– Ну, світає... Час і на мене... Будемо прощатися. Ідіть з Богом... Але пам’ятайте, про те, що говорилося тут, – ні пари з вуст.

Дружинники мовчки вклонилися.

– А ти, Трохиме, припильнуй, аби хлопця в дорогу як годиться спорядили.

– Не турбуйся, боярине, – запевнив воєводу сотник.

– А ти, Найдо, залишся ще на мить.

Воєвода зачекав, доки усі вийдуть, а тоді поманив парубка до себе.

– Сідай...

Найда слухняно опустився на лаву. Дмитрій наповнив два кубки і подав один парубкові.

– Пий.

Той не менш слухняно виконав і цей наказ.

– А тепер розповідай, звідки знаєш дорогу в замок Морени. І чого тебе туди так тягне. Лиш не звертай на віщий сон. Однак не повірю...

Добре, що воєвода перечекав зі своїм запитанням, доки Найда осушить кубок до дна, бо в іншому разі той би захлинувся. Парубок і так закашлявся од несподіванки. Та поглянувши у серйозні, розумні очі Дмитрія, облишив усі перестороги і став оповідати усю правду. Ту, що знав...

Воєвода слухав уважно, не перебиваючи жодним словом, і аж як Найда виклав усе, мовив замислено:

– Юначе, якщо мовити по щирості, то на твоєму місці, я й за королівську корону не виткнув би носа за мури Галича. А ще ліпше -забрався б на подвір’я Успенського собору і оселився там до самої смерті... Ти ж збираєшся до смерті в зуби. Невже не страшно?

– Страшно, – мусив погодитися парубок. – Але сидіти сиднем значно гірше. Можливо, я загину, та бодай спробую. І якщо вся ця історія про суперечку Богів не вигадка, то й у мене повинен знайтися бодай один спільник, не менш могутній, ніж вороги.

– Так, – погодився воєвода. – Це повинно бути так. Інакше, чого б саме до тебе вони присікалися? Ну, якщо молитва може допомогти, то і в Успенському соборі, і в золотоглавій Софії дзвони битимуть за твій успіх. Обіцяю! Щасти тобі, сину людський...

Найда хотів уже було підвестися, та несподівано Дмитрій ще притримав його на мить.

– Ось що, хлопче... Доводилося мені якось давніше бувати у Тухольщині. Податі для князя збирав. Так от... Тамтешньою громадою один мудрий старець керує. Розмовляв я з ним... Захаром Беркутом зветься. Думаю, для нього в горах таємниць немає. Якщо будеш там, провідай, побалакай з ним. Якщо живий ще. Порада ця, звісно, малого коштує, але більше нічого не вигадаю. Ну, бувай...

Найда вклонився низько, як батькові, і вийшов…

Хоч як квапився Найда, а вирушити в дорогу ще цього дня не вдалося. Душа, звісно, кипіла, рвалася до Руженки, але здоровий глузд підказував, що треба вичекати. Нехай усе йде своїм трибом. Доручено Юхимові заманити його в замок, то нехай старається. Навіщо комусь знати, що він і сам туди з нетерпінням поспішає? Краще, щоб вороги думали, наче він нічого не запідозрює. Щоб вбачали у ньому скоріше ягнятко, що само підставить горло під жертовний ніж. Тим легше буде потім зуби вишкірити.

З самісінького ранку Юхим Непийвода носився містом, як ошпарений...

Першим ділом – поспішив до сотника.

Попереджений воєводою, Трохим трішки покомизився для виду, та коли купець посулив йому гарний упоминок з Угорщини, зм’як і погодився відпустити одного дружинника для охорони краму. Якого купець сам собі обере. І вдав, що зовсім не здивувався, почувши Найдине ім’я.

«Забувши» на столі у сотника капшук з кількома золотими і десятком срібних монет, Юхим поквапився до Куниць. Прихопив по дорозі жбан доброго меду, і ще з вулиці так щиро став вітати Опанаса (той сидів на призьбі) і Христину з одужанням, що у старого й крихти сумнівів не зародилося. Яким вже материнське серце буває віщим, але й воно цього разу змовчало. Та й що там казати, п’ять срібляків і обіцяна, після повернення, ціла гривня аж ніяк не могли бути зайвими у їхньому злиденному хазяйстві.

Потім розпочалися лаштування у дорогу. Треба було сторгувати у цигана пару хороших коней під сідло. І так, щоб не каятися потім, переплативши за добрих, або виторгувавши задешево таке, що впаде після першої ж милі. До верхових – пару в’ючних... Заготовити припаси. Дати наказ домашнім і робітникам на час своєї відсутності. Та багато чого іншого, про що зокрема і згадувати не варто, а вкупі забрало цілісінький день...

Зате вже наступного ранку виїхали, як і хотіли, мало що не вдосвіта.

Сонце ще й у Дністрі не скупалося, а вони вже вихопилися за земляні вали Підгороддя і вибралися на битий шлях.

Не маючи до ладу про що між собою говорити, гнали спершу таким галопом, наче везли спішну звістку, і лише як у коней стало щось жалібно тенькати в боках, змилосердилися над ними й перейшли на крок.

Дорога давно вже зміїлася лісом і, якщо пригадати ким був супутник Найди, то робилося моторошно й лячно. Мовчанка тягнулася так довго, що вже навіть увійшла в звичку.

Можна було, звісно, спробувати про щось побалакати. Та як би там не наказувала Морена чи які б не плекав надії Найда, а жива чи мертва Руженка постійно стояла між подорожніми. Юхим ніяк не міг подарувати, що платив за дівчину гроші родичам, годував, поїв, зодягав, а розважався з нею цей драб! Чим же ж він тоді кращий за розбійника чи конокрада? Хіба кінь дорожчий за дружину? Чому ж тоді конокрадів без розмов забивають киями чи підвішують на найближчій гіляці, а перелесників наче й не осуджують? Справедливо таке? Ой, певно ні! І він, Юхим, зумів би призвати до одвіту кривдника, коли б не наказ Морени. Якому мусив коритися... Залишалося лише втішатися, що Богиня зуміє поквитатися з приблудою і за Юхимову кривду... А може, вона ще віддасть парубка у його руки, і тоді він сам натішиться вволю його стражданнями, перш ніж перегризе ненависне горло...

Що ж до Найди, то і він плекав у душі почуття не менш гарячі і такі ж милі. Тому, коли Юхим заговорив до нього, побачивши на роздоріжжі камінь,  парубок аж здригнувся. І не одразу второпав про що йдеться.

– Га?

– Кажу, скільки разів уже доводиться тут проїздити. І самому, і з валкою... А так і не відаю, що на цьому камені написано.

– То було прочитати, – неуважно відбуркнув Найда, продовжуючи думати про своє.

– Кому? – Юхим аж коня притримав. – Що я, їдучи по крам, маю з собою ченців возити? А серед смердів чи воїв багато грамотіїв? І кому воно тут написано?

Найда хмикнув.

– Як дуже хочеш, то можу прочитати. Отець Онуфрій вчив мене трохи.

– Справді? – зрадів Юхим. – Прочитай, чоловіче! Так мені кортить знати, аж пече, як скабка у п’ятці.  Ти не думай, я заплачу... – додав виймаючи з-за пазухи тугий капшук. Бо був щиро переконаний, що читання справа вельми важка і навіть шкідлива. Тож ніхто задарма очей псувати не стане. В кожному разі, ченці перш ніж написати яку цидулку чи прочитати, завше вимагали оплати. І то немалої...

– Та нехай вже, – погодився не надто охоче Найда, що хоч і справді знав літери, читав не так вже й вправно (з мечем виходило значно краще) і зістрибнув з коня. Підійшов ближче до кам’яної плити, відгорнув рукою бруд та сміття, що з роками насипалося і задубіло зверху, та й заходився читати. Старанно вимовляючи кожен склад.

– «На-пи-ра-во пі-де-еш, жи-ти-тя у ти-ра-ти-иш. На-лі-во ру-ши-иш, ко-ня по-зи-бу-де-еш-ся». Ось, що тут написано – зітхнув так, наче віз дров перерубав і витер тильним боком долоні спітніле чоло.

– Ов-в-ва, – розвів руками Юхим. – Та ми весь час отим правим боком і їздимо. То ж шлях на Холм. І жодного разу нічого не трапилося. Ну, якось ведмідь вискочив, Василя Хмару пом’яв... Але і тоді ніхто не загинув... І нащо б то я брехав? Добре, що подорожні, як правило, читати не вміють. А то б лише сміялися...

– Се древній камінь, – вступився за напис Найда. – А хто його відає, що тоді було? Може, й чигало якесь страховидло на подорожнього, а камінь його застерігав... Все ж краще коня позбутися, ніж життя.

– Ну, тепер нам якраз ліворуч, – осміхнувся Юхим. – Так що невдовзі матимемо нагоду пересвідчитися, наскільки це вірно. Але, може, спершу пополуднуємо? Хто зна, як далі буде? А що, коли й справді доведеться пішки? То краще вже на ситий шлунок. І на плечах менший тягар двигати доведеться... Ти як, пристаєш?

– І яким шляхом ми до замку добиратимемося? – скористався з нагоди Найда, що давно вже хотів довідатися про це, та все якось не заходила мова.

– Тухольським... Або що?

– Спитав просто.

– Ну, яким би не їхали, а у замок до Морени я тебе запроваджу. Можеш не сумніватися...

– Я й не турбуюся, – щиро відказав парубок, довідавшись, що Тухлі не обмине.

Оскільки супроти підполуденка Найда не перечив, то Юхим зняв із нав’юченої пари переметні суми, розсідлав свого коня, стриножив усіх і пустив пастися. Те ж вчинив з четвертим і парубок. Позаяк це Юхим начебто наймав Найду, то й про їжу він поклопотався. І ось на придорожньому камені, застеленому попоною, з’явилася біла паляниця, вудженина, ведмежа шинка, бринза, квашена капуста і куманець вина.

Чоловіки повсідалися навпроти. Ковтнули по черзі з куманця, а тоді заходилися наминати, що кому більше смакувало.

Страва щезала, вино теж. Сонце припікало...

Відвернувши голову вбік, аби глянути за кіньми, Юхим простягнув руку за куманцем і несподівано зіштовхнувся з рукою Найди. Він хотів було засміятися, і звести усе на жарт, та зустрівшись поглядом з парубком, аж поперхнувся шматком паляниці. Помовчав трохи, а тоді кахикнув і звернувся до супутника.

– Знаєш що, голубе, – почав поволі і спокійно. – Нас ще чекає далека дорога й не сказав би, що безпечна. І мені не хочеться постійно думати, що ти в будь-яку мить можеш встромити мені ножа в плечі. Або не подати руки, коли я зірвуся зі стежини в прірву.

– Я теж про це мислив.

– То що ж нам робити?

Найда здвигнув плечима... Помовчали трохи.

– Ось що я пропоную, – озвався через якусь хвилю Юхим. – Нам треба відвести душу. Дати вихід взаємній ненависті.

– Добре було б... – погодився ратник. – Але як?

– А давай поб’ємося? Без зброї і усіляких чародійських штучок... Га? Одними кулаками? Ти воїн, парубок спритний, і мене – силою не обділили... Що скажеш?

Найда мовчки став розперезуватися.

– Е ні, – стримав його Юхим. – Так не годиться... Спершу мусимо присягнути, що переможець не скористається перевагами і не вб’є іншого, коли той знепритомніє.

Найда мусив визнати слушність міркування Юхима.

– Чим же ж клястися будемо?

– А найдорожчим...

– Гм, – парубок на мить замислився. – Що ж, клянуся що не вб’ю тебе тепер, або нехай мені не буде суджено більше ніколи обійняти Руженку.

Юхим примружився.

– Х-хе! Як не дивно, але і я поклянуся тим же ж... Я вже навіть уявляю, як вона пищить в моїх руках...

Мовив, і покотився у траву від дужого стусана в зуби, в який Найда одразу вклав усю силу і лють. Іншому, може, вже більше і не треба було б, але Юхим навіть в людській подобі зберігав звірячу витривалість і живучість. Він лиш струсонув головою та повільно підвівся.

– Ну, голубе, – прохрипів загрозливо. – Якщо я спершу збирався лиш кількома штовханцями обійтися, то тепер ти в мене кров’ю вмиєшся...

– Балачки, балачки, – пирхнув парубок. – А на землі поки що ти лежав, а не я. Ну, підходь! Чого тупцяєш, як стриножений?

Юхим сплюнув рожеву слину і посунув на парубка, ладен роздерти.

Найда був спритнішим, а Юхим дужчим. Так вони й гамселили один одного. І якщо коваль міг зачепити парубка лиш раз на п’ять замахів, так зате ж і дошкуляли його удари Найді у стільки ж разів болючіше, ніж стусани парубка Юхимові.

Коли б Найді доводилося лише оборонятися, то вайлуватий коваль не мав би жодних шансів побити його. Але ж парубкові й самому кортіло полічити ребра супротивникові. Тож мусив нападати, наближатися і час од часу відкриватися для зустрічного удару. І ось один з них таки доконав його.

Намагаючись зацідити ковалеві у живіт, він необережно підставив голову, і, наче обухом сокири, дістав у чоло. Світ потьмарився йому в очах, і Найда, мов підкошений, гепнув у траву.

Юхим же, наче й не розуміючи, що трапилося, постояв якусь мить над ним, а потім і сам приліг втомлено поруч. Не відчуваючи в душі більше ні ненависті, ні бажання доправити...

Розділ десятий

Запала долина. Літо року 6749-го. Тухольщина

Захар уже дрімав, коли почув спершу шурхіт орлиних крил, а потім чиїсь легкі кроки по долівці. Дверей улітку він ніколи не запирав, то й не дивина була, що хтось міг увійти досередини. Цікавішим видавалося те, що він знадобився комусь серед ночі.

– Хто тут? – подав голос, не підводячись з лежанки. – Трапилося щось?

– Це я, Захаре, – почув у відповідь. І від слів тих простих щось забилося в грудях по-юнацькому часто і гулко.

– Морена? – вишепотів одними вустами, не ймучи віри, що все це не сон.

– Упізнав, – вдоволено мовила та. – А я думала, що забудеш за стільки літ.

– Юність не забувається, – дещо сумніше проказав Захар. – Особливо, коли життя вже прожито майже до порога... Постривай, я запалю свічку.

– Не потрібно, – відказала Морена, присідаючи поруч з ним на лежанку. – Нехай так...

– То нехай, – погодився Захар, розуміючи, що все ще молода і вродлива Богиня не хоче зайвий раз побачити те, що роки зробили з його тілом. Нічого не вдієш – дев’яносто літ нікого не красять, хоч і почувається він заледве на шістдесят.

Якийсь час вони мовчали і лиш по злегка приспішеному подиху могли здогадуватися, що кожен зараз подумки вернувся у ті роки, коли молодий і зухвалий парубок примудрився підстрелити необережну Богиню.

– А я до тебе з проханням, Захаре, – порушила першою мовчанку Морена.

– Слухаю, – просто відказав той.

– Сюди йде монгольське військо...

– Відаю. Ми готуємося перестріти його.

– Ні. Ви пропустите монголів через Тухлю. Обіцяю, вони не зачеплять нікого з вашого села. Вони йдуть до мене...

– Кінь? – Захар таки підвівся. – Ти хочеш віддати їм коня Перуна?

– Сульде... Вони звуть свого бога війни – Сульде... – мовила Морена. – Але ти здогадався вірно. Перун хоче вручити його Саїн-ханові...

– Але навіщо? Він же ворог наш?

– Хіба ти забув про Чашу? А монгольський джихангір – хоробрий воїн. Осідлавши коня, він швидко наповнить її.

– Чашу Терпіння! Муками людськими?!

– Це не триватиме довго. А коли завершиться панування Єдиного, ми навчимо людей, як позбутися Батия. Щез же колись Аттіла... То ми домовилися, Захаре?

Старий Беркут довго мовчав і нарешті промовив, поволі добираючи слова. Усе ж не забував, з ким говорить:

– Ні, Морено. Не сердься, але я не зможу цього вчинити. Навіть, коли б хотів. Люди, громада просто не послухає мене.

– Чому ж так? Замість того, аби швидко пропустити орду в чужі краї, ви змусите їх затриматися тут, і тим самим знищите себе. Ти говориш дурниці. Ватагові це не личить. Подумай добре.

– Можливо, що й дурниці, – відказав Беркут. – Але як ми дивитимемося у вічі своїм дітям, знаючи що їхні однолітки гинуть зараз разом з матерями за перевалом лише через те, що наші воїни, дужі чоловіки, розступилися перед ворогом? Ні, Морено, ти просиш неможливого...

– Я не прошу! – в голосі Богині забриніла криця. – Я вимагаю!

– Ти вимагаєш неможливого, Морено, – спокійно поправив Захар.

– Людино! Ти, певно, забув з ким балакаєш? – Богиня вже не говорила, а шипіла. – Бракує мені ще одного дурня поперек дороги... Я даю тобі час на роздуми до наступної ночі. Потім – начувайся! Ти знав мене милу та лагідну, але, якщо дуже хочеш, то матимеш нагоду побачити і в люті.

– Морено, шанована мною Богине Долі і Часу, – спробував розтлумачити свою відмову Захар. – Це не виклик твоїй могутності, повір... Просто, я не можу інакше... Буває мить, коли веління совісті ставить людину в таку ситуацію, що померти значно легше і простіше, ніж учинити підлість. І особливо чітко починаєш це усвідомлювати, після того, як досягнеш віку, в якому уже нічого не прагнеш од життя, крім надії залишити про себе в серцях рідних і близьких добру пам’ять. Сподіваюся, що ти вірно зрозумієш мене і не сердитимешся...

Але відповіддю йому був лише шурхіт крил за вікном і грізний клекіт орлиці у піднебессі.

Сонячне світло вливалося в долину разом з не вельми високим водограєм і розтікалося по ній таким же тихим ставом, тільки прозорішим і глибшим, бо заповнювало її аж до самісінького неба, різко окресленого прямовисними скелями. Що глибшим, то жодних сумнівів, а от щодо прозорості, можна і посперечатися. Особливо в ті дні, коли в горах не бушували грози, і стрімкий потік не ніс з собою розмочену глину. В сонячні, ясні дні великі перлово-жовті пструги*(форель) мигтіли помежи різноманітним придонним камінням, як цятковані червоним стріли. Великі, тлусті рибини так зажерливо кидалися на кожну комашку, яка необачливо наближалася до водяного дзеркала, що годі було не замилуватися їхніми сильними і меткими рухами.

Заховавшись у затінку великого уламка скелі, що якимось дивом ще тримався берега і не шувбовснув у став, старий Захар зачепляв на гачок велику гнойову муху. Незважаючи на свій поважний вік, він все ще був міцним, кремезним чолов’ягою з пружними м’язами і ясною головою.

Вічно голодну ненажерливу рибину досить легко впіймати, треба лише дотримуватися єдиної перестороги: пструги сильно лякливі, і якщо на воду впаде бодай незначна тінь – всі рибини миттєво зникають, і тоді вже жодною приманкою не витягнеш їх зі схованки.

Але рибальську науку горяни пізнають змалку, і з роками стають такі вправні, що пструги лише чудом залишаються ще у гірських водоймах... Звикле вудочками займаються дітлахи, ще не придатні до важкої хліборобської праці, але нині Захар навмисне прийшов досвіта над став, бо хотів у тиші спокійно розмислитися. А відомо ж бо: ніщо так не дисциплінує думку, водночас прискорюючи її лет, як полум’я багаття чи плин води. Особливо, коли думи серйозні і не надто приємні... Такі, як нині.

Захар скрушно зітхнув і легко, без замаху, закинув гачка з почепленою приманкою. Велика зелена гнойова муха, що хоч і була прохромлена накрізь гострим залізом, все ще продовжувала обурено дзижчати, ляпнулася просто перед мордою рибини.  Пструга проковтнула її швидше, ніж людина кліпнула повіками... Залишалося лише трішки підсікти, і здобич, придатна для того, аби нею пообідало двоє сильних чоловіків, не минула б підсака. Але старий рибалка уже не бачив нічого, хоча втупився невидючими очима у глибочінь так пильно, наче на дні ставка було заховано відповідь на усі проблеми, що мучили його. Отримавши шанс на порятунок, пструга, що вже вкололася до вістря гачка, широко роззявила писок, сильно вдарила хвостом і щезла серед каміння... А Захар продовжував непорушно сидіти на березі.

Біди, як відомо, по одній не ходять, а сновигають світом щільними табунами. І вже як присядуть когось, то годі й відбитися. Гірше голодної вовчої зграї взимку.

Перша біда впала на тухольців разом з боярином Тугаром Вовком. Себто, він і був тією бідою...

Неждано-негадано приперся на їхні землі за велінням князя Данила Романовича, який буцімто дарував йому усю Тухольщину. Як мужньому і вірному ратнику. Щодо мужності боярської, то в старого Беркута сумнівів не було – боярин таки виглядав на завзятого рубаку, а на ведмедя йшов з бойовою сокирою, наче до полінниці дров нарубати... Але теж, невидаль... Лише у їхньому селі налічувався не один десяток парубків, що при зустрічі з волохатим вуйком, господарем Карпат, і не подумали б поступитися дорогою. То чому ж усі вони вкупі з дітьми і жонами назавше мали через якусь там боярську мужність стати холопами закутого в залізо вояки?

Правда, боярин, прочитавши громаді княжий указ, поки що тим і обмежився. Певно, здогадувався, що горяни не пара низинним громадам, і підгорнути їх під себе буде не так легко. Тож на першу біду поки що можна було й не зважати. Почекати, дати можливість новому «господареві» конкретніше виявити свою натуру і аж тоді відповісти належним чином. Час покаже... Та не в звичаї Захара було бездіяльно покладатися на добру долю. Він хотів наперед знати, якої біди сподіватися від Тугара Вовка, щоб мати змогу заздалегідь приготуватися і зустріти напасть всеоружно... Цим і займався сеї ночі його наймолодший син з товаришами.

Вдаючи, буцімто висліджують вовка-одинака, що повадився вирізати отари, парубки мали придивитися уважніше до того острога, що будував боярин неподалік села. А при нагоді і підслухати, про що говориться у, гм.., ворожому стані. Максим тим охочіше погодився виконати батькову волю, що думав зустрітися з Мирославою.

І це була третя напасть. Бо мудрий Захар не вбачав нічого доброго в захопленні парубка боярівною. Власне третя... Бо другою – Беркут все ж вважав лісового звіра. Шкода від можливого кохання лише передбачалася, а нахабний звір ніч у ніч нападав на отари, що паслися на громадських полонинах, і збитки вже обраховувалися десятками овець та кількома телятами. А що найдивніше – люті величезні вовкодави, які зазвичай надійно охороняли ті отари і стада не лише від вовків, а й шалапутних ведмедів, при появі цього нападника, жалібно скавуліли і збивалися в купи. Повискуючи, наче кількамісячні песята. Бачучи такий ляк своїх вірних охоронців і товаришів, не наважувалися напасти на звіра і пастухи, бо були то зовсім молоді хлопці, які не доросли ще до мисливського віку.

Звір з’явився в їхніх краях одночасно з Тугаром Вовком, і старий Беркут спершу було навіть хотів зголоситися до боярина, аби він зайнявся полюванням. Однаково той не мав нічого пильнішого до роботи. А у віддяку дати йому в поміч кількох майстрів для будови, але згодом передумав. Бо прохати боярина про захист було рівноцінним тому, щоб визнати його опіку над громадою і зверхність... Та й молоді мисливці ніколи не вибачили б йому такої зневаги. І в першу голову – запальний Максим. Хіба зрозуміли б вони мудрість Беркута, який думав зіткнути в двобої обидві біди, і таким чином позбутися бодай одної... А як було добре замислено: вб’є боярин вовка – порятуються, без ризику для громади, отари; станеться навпаки – громада позбудеться прикрого сусіда. У найкращому ж випадку один з них загине одразу, а інший, смертельно уражений – сконає згодом. Та чисті в своїх помислах навіть у ставленні до ворогів молоді душі збридилися б таких хитрощів, і  Захар навіть не пробував заговорити про це з іншими. От і блукали цієї ночі парубки-мисливці горами, висліджуючи одразу обох ворогів...

Захар відірвався на мить від своїх думок і здивовано покрутив перед очима голий гачок. Потім вправно населив другу муху.

Те, що знахабнілий ненаситець прийшов у Тухольщину слідом за боярином, могло бути випадковістю, але могло й не бути...

Молодь, яка швидко переймає усе нове і підсміхується над старими звичаями, звісно, підняла б на глум і цю здогадку дев’яностолітнього Беркута. Але він був переконаний, що звіра наслано на громаду тими, хто прихильно поставився до перших тухольців і дозволив їм оселитися тут. Бо поява Тугара Вовка образила Богів, а мовчазна згода громади – розсердила. Тому й волів Захар, щоб з цим вовком зустрівся сам боярин, а не молоді мисливці. Бо відчував, що за повернення спокою в долину кров’ю людською доведеться платити.

Була ще й четверта біда... Монголи!

Ось уже вдруге і який рік поспіль плюндрували вони Червону Русь. І не було досі сили, яка могла б спинити їх. Хрускіт костей над Калкою досягнув і Карпатських гір... Залишалося тільки сподіватися, що ненажерливі степовики не наважаться лізти в чужі їм гори і обминуть Тухольщину так само, як обминали її досі не менш зажерливі бояри і войовничі князі, вдовольняючись помірними податями. Та, як сказала нині Морена, – орда таки прийде. Проллється кров і в Запалій долині. Аби лишень не вся до краплі...

Заглиблений у важкі думи, старий Беркут й незчувся, як після тривожної ночі, його зморив раптовий сон. Просто заплющив на однісіньку коротку мить втомлені очі, та й задрімав. Сидячи на березі запруди, прихилившись плечима до уламка скелі.

Інтермеццо ІІ

Захар провів тильним боком долоні по очах, наче стираючи з них невидиму полуду і обернувся, почувши позаду шурхіт легких кроків. Синову ходу він розпізнав би і крізь сон. І ще він зрозумів, що Максим вкрай схвильований та стривожений.

Забувши одразу про риболовлю, Захар рвучко підвівся. Тінь його впала на воду, й лякливі пструги так і приснули на всі боки, ховаючись хто де.

З квапливих непевних кроків сина, з того гармидеру, який він, звикле легкий на ногу, здіймає при ходьбі, старий Беркут здогадався, що звістку  парубок несе неабияку і аж кипить од бажання поділитися нею з батьком.

– Агов, тату, де ви! – гукнув Максим ще здалека.

Захар підняв руку і показався з-за скелі.

Син його виріс у гідного свого роду парубка. Решта семеро теж були чоловіки нівроку, але наймолодший таки вдався найгарнішим. Сильний, мов тур, про що свідчили широкі плечі. Меткий, як пструга, бо був тонкий у стані. А завдяки пильному оку та невтомним ногам, не знав собі рівних серед однолітків на полюванні. І то не лише у їхній громаді.

– Доброго вам здоров’я...

– Здоров був, синку... – і перш, ніж той заговорить, запитав про найважливіше. – Усі цілі?

– Цілі, батьку. Я їх у нашій хаті запер.

– Запер?! – здивовано перепитав Захар, якому спершу здалося, що він щось не дочув.

Захеканий од надміру почуттів, парубок лиш кивнув на підтвердження сказаного.

– Що ж вони таке скоїли?

– Батьку, – почав серйозно Максим, і тривога мимоволі забриніла в його голосі. – Ми принесли таку звістку, що я попросив хлопців не розходитися, доки не побачуся і не пораджуся з тобою. Шануючи твій розум, вони погодилися не розповідати нікому про те, що бачили. І чекають твого присуду...

– Ого, – протягнув Захар, – тоді поспішім. Видно, ви таки щось важливе розвідали. Ну, то я слухаю...

– Батьку, – Максим схопив Захара за руку. – Хоч вір, хоч ні, але Тугар Вовк – перекидень!

Зачувши це, старий Беркут зупинився так рвучко, наче наштовхнувся на невидиму стіну і підвів обличчя вгору, шукаючи очима сонце, що саме зіп’ялося на небо і вистромилося понад верхівками гір. Отже, якщо молоді не помилилися, то збулися ті найгірші припущення, які він гнав навіть від самого себе. А відчував же! Наука в Морени не минула даремно... Що-що, а нежить навчився відрізняти одразу. І ще з першої зустрічі знав, що з боярином щось не те... Але рятівної надії, що міг помилитися не проганяв до останку. Тож ще й тепер перепитав:

– Ви певні цього? Лиху чутку пустити легко, а потім що робити?

– Певний, батьку. Ось послухай. Ми тобі все оповімо, а ти вже сам мисли, що маємо чинити... Сліди вовка починаються біля їхнього двору і там же ж зникають... Хіба це не дивно?

Старий Беркут згідно похитав головою, але не вимовив жодного слова.

Максим, якийсь час уважно придивлявся до батька, а далі не втерпів.

– Ти не здивований, батьку? Ти знав це ще вчора, коли посилав нас слідкувати за ним?

– Зовсім ні, – твердо заперечив Захар. – Мав деякі підозри.  Сподівався... Вірніше, здогадувався, що звір цей не є звичайним вовком. І про боярина замислювався. Та твердого переконання у мене не було. Але, як не крути, все сходиться до одного: Давні Боги сердяться на нас. Я давно вже відчуваю їхнє невдоволення, а особливо Перуна. Те, що Тугар Вовк виявився вовкулакою, звісно, прикро, але не є чимось таким, чого не можна очікувати. Тим більше, що це навіть на краще...

– Поясни, батьку, – благав геть спантеличений Максим. – Бо од твоїх слів у мене аж у голові паморочиться. Чим може бути добре те, що боярин виявився перекиднем?

– Це просто... Вовкулаку треба знищити, бо він загроза усій нашій громаді, усьому живому. І так дивно, що досі обходився тваринами і не чіпав людей. А вбивши його, ми одразу позбудемося двох бід: бо й отари наші нарешті спокійно жируватимуть, і непотрібного сусіда, що задумав посягнути на наші вольності, не стане... Князь же, Данило Романович, хоч і суворий, коли йдеться про загибель його ратників, а тим паче боярина, дізнавшись усю правду, не стане карати тухольців. У той же час, по смерті Тугара Вовка, страченого громадою, не хутко знайдеться охочий знову на наші землі посягнути. Особливо, якщо тут залишиться лише попелище...

– А Мирослава?! – мимоволі вихопилося в парубка. Бо з усього почутого він збагнув лише одне: – Тугара Вовка буде вбито, а закладений ним острог спалено дотла.

– Про дівчину буде інша розмова, – повагом відказав Захар, пізнаючи по синовому обличчі, що й третя напасть таки не забарилася. Правда, тепер усе складалося одне до одного. Кому буде потрібна боярівна, без посагу, без маєтку, ще й з такою славою про батька. Схоже, що Максимові щастить. Якщо, звісно, щось подібне можна назвати щастям? – Але згодом... Спершу я хочу перемовитися з іншими мисливцями. Може їхні думки будуть відрізнятися від твоїх? І мовлене про Тугара Вовка лиш ваша вигадка?

Якщо Максим і образився на недовіру, яку батько начебто виказав до його слів, то він не подав виду, а навпаки, згідно кивнув головою і додав:

– А як же ж... Шість пар очей завжди підмітять більше ніж одна. Щоправда, тут усі бачили те саме... Але Мирослава про батька нічого не знає. Клянуся!

– Звідки така певнісь?.. Ой, гляди, Максиме, – вдавано розсердився батько, хоча тривога таки забриніла в голосі. – Ходиш до неї? Незважаючи на мою заборону?

– То й що? Адже усі знають, що  моєю бути обіцялася...

– Не про те я, синку, – зітхнув Захар.

– А про що?

– Однак не зрозумієш... Молодість сліпа... Що бачить – не розуміє, а до порад – глуха. Тим паче, коли в очах волошки та маки цвітуть. Не хочу й починати.

– То зачекаймо до моєї старості, – всміхнувся Максим

– Зачекаймо, – в тон з ним погодився Захар. – А щодо Мирослави, то муситимеш, сказане зараз мені, довести усій громаді. Інакше їй не дозволять тут залишитися. Чи зможеш?

– Не знаю, – набурмосився парубок. – Я лиш усім серцем відчуваю, що правда повинна бути на моєму боці. Не може така чиста істота бути відьмою чи перекиднем.

Захар лиш усміхнувся, пригадуючи якою вперше постала перед його очима Морена. Йому тоді теж було заледве двадцять, і він легко дав би відрубати собі руку, якби хтось захотів її у нього взяти на доказ, що помисли у Богині лише чисті і добрі.

– І як лишень зможу, так і відстоюватиму дівчину, – завершив стурбовано Максим, хоча в голосі його було більше готовності до боротьби, аніж тривоги.

– Нехай, – погодився батько. – Може, й твоя правда... Серце рідко дурить. Коли настане час, я навчу тебе, що казати і чинити... І сподіваюся, що хоч тоді нарешті повіриш, що батьки вам, молодим, своїм дітям, лиш добра бажають...

Розмовляючи отак, обидва Беркути незчулися, як підійшли до власної оселі.

Пів віку тому хата ставилася з розрахунком на велику родину. Такою вона довгий час і була. Однак, літа йшли, і сини виростали. А виростаючи, перебиралися на власне газдівство. Тож тепер у  старому гнізді Беркутів, що складалося з трьох просторих кімнат з вікнами на південь, світлої кухоньки, добрячої комори і широких сіней, мешкало лише двоє чоловіків. Щоправда зі швидкою надією на молоду господиню. І як тепер можна було здогадатися – боярівну...

Захар Беркут піднявся на ганок і відчинив сінешні двері. З кімнати, що була ліворуч і правила тим часом за місце для збирання громадських виборних в холодні зимові вечори, долинали збуджені молоді голоси. Захар на мить затримався, а тоді рішуче натис на клямку і увійшов досередини.

У великій світлиці Беркутів було не продихнути од тютюнового диму. І біс його знає, чого це легше думається з люлькою в роті? Але саме так... Думки хутчіш сновигають од чортового зілля, і то все розумні, порадні... А помислити було над чим...

Перекидень! Вовкулака!!

Казали старі люди, що у ті часи, як ще їхні діди під стіл пішки ходили, такої напасті було, хоч греблю гати. І люди давали собі з тим раду. Знали на те способи... Бо якби не знали, то теперішні не дивувалися б так вельми, зустрівши вовкулаку на своєму шляху.

– А трясця його матері! – хрясьнув по столі кулаком старий Охрім, що народився швидше від Захара на добру дюжину літ, і вважався у селі найстаршим жителем. – Вовкулака!.. Чи ти з глузду з’їхав, Беркуте, що віриш тим шмаркатим мисливцям? Та вони козячого сліду від кабанячого не відрізнять на глиняній стежці після дощу! Вовкулака... Моя мати вже соромилася лякати нас цими байками. Все більше про песиголовців розповідала...

Захар лише гмикнув тихо і суворо, стримуючи парубків, що обурилися такою до них зневагою, аби не сміли втручатися в розмову.

– Не гарячкуй, Охріме... Те, що на твоєму віку вовкулаки не траплялися, ще нічого не значить. Відкіля ж їм було узятися? Людей у наших горах обмаль, усі на виду... І батьки й діди їхні також... З ведмедя – чи що – мав сотворитися? А от у містах великих, де народу кишить, мов у мурашнику, усілякій нечисті саме й плодитися.

– Це вірно, – мусив погодитися з Захаром старий Лис.

– Боярин же звідтіль і прибув. Не кажу, що це саме він перекидень, але хтось з його челяді – чого б і ні? Хіба ми знаємо, що то за люди? Яке їхнє коріння?

– Так, так... Слушно кажеш. Приблуда – він і є приблуда... Всього можна сподіватися.

– І хлопців наших даремно кривдиш. Їм, звісно, далеко до тебе... Ти й на скелі тижневий слід запримітиш... По перу птаха – і вік, і вагу взнаєш...

Спершу Охрім охоче закивав головою, тим більше, що у словах Захара геть усе було чистісінькою правдою, лише десятилітньої давності. Тепер зір старого мисливця надавався лише на те, аби в стіні прочинені двері уздріти. Тож згодом лиш сумно махнув рукою...

– Але навчав їх ти! То невже думаєш, що учні твої геть усі такі незугарні?

Почувши куди завернув Беркут, старий Лис лише крякнув, але не мав чим крити і мусив витиснути з себе неохоче:

– Твоя правда, Захаре. Одноліток твого Максима, Карасів Юрась таки вдатний до мисливства. Ще б трохи досвіду, і мене переплюне. Він був з ними, коли слідити за вовком ходили?

– Був, дідусю, – озвався з гурту парубків худорлявий, темноволосий і кароокий юнак, що аж пашів рум’янцем од несподіваної похвали.

– Га?! – гримнув старий. – Як ти мене обізвав, собаче вухо?

Тепер уже й Захар ледве стримав сміх.

– Перестань, Охріме... Ти, звісно, ще чолов’яга міцний, але ж від онуків своїх відрікатися не будеш?

– Гм... – стурбовано почухав потилицю старий. – Та воно, й звісно. Літа... Ніяк не звикну. Дідусь, а певно, що дідусь... Бабцею, дякувати Богу ніхто не нарече... Коли так, то розповідай, Юрасю, що своїми очима бачив. Лиш не прибріхуй. Бо я хоч і підсліпуватий, а піду перевірю. Носом землю поротиму, а однак усе визнаю.

Парубок кашлянув у кулак, прочищаючи горло. І озирнувся на решту товаришів, що неспокійно товпилася позаду, чекаючи що він скаже. І лише Захар, який вірив синові не менше, ніж старий Лис Юркові, дивився у вікно, заклопотаний іншими думками.

– Бачив сліди боярина Тугар Вовка. Він сам вийшов з двору і подався до Ведмежого яру. Йшов легко вбраний, лише з мечем. Під Грицевим дубом людські сліди уриваються, а починаються вовчі... Дуже великого вовка, пудів на сім...

– Отак відразу?

– Ні. Під дубом шамотанина якась була. Наче борюкався боярин у траві сам з собою.

– А, може, під дубом на нього вовк напав?

– Кров була б, дідусю... Клапті одежі, шерсть... Не так усе було.

– А як?

– Прийшов боярин під дуба сам. Роздягнувся. Покачався у траві... А далі пішов вовк. Згодом, під ранок, прийшов вовк. Ситий, втомлений... Покачався по росі з іншого боку дуба, подрімав трохи. А потім людина, що знову залишала сліди боярина, зодягнулася і пішла назад, до оселі Тугар Вовка. Через кілька кроків згадала, що забула меча, спертого до стовбура. Вернулася. Меч тим часом сповз у траву, може, через те боярин його й забув... Узяв зброю і вже пішов просто додому, ніде більше не спиняючись.

Старий почухав потилицю ще раз і вийняв з рота погаслу люльку.

– Ще питали ми у пастухів... – додав Максим. – На Семеновій полонині знову вівця була роздерта. Сеї ночі...

– Коли б не ти, Юрасю, мені це розказував, я б посміявся з дурня, а Захарові сказав, що під дубом спав ситий вовк, котрий зачувши кроки боярина, сховався у гущавині. А Тугар, побачивши його, схаменувся, бо був легкоозброєний і вирішив, од біди подалі, вернутися додому. На решту слів взагалі не звертав би уваги... Але тобі, Юрасю, я не можу не вірити... Хоча дуже хочу! Твоя правда, Захаре, або боярин, або хтось з його челяді мусить бути перекиднем.

– Сліди боярина були, – не дав себе збити парубок. – Він при ходьбі ліву ступню трішки вбік відводить і через те на кожному п’ятому кроці наче землю пальцями загортає. Ледь-ледь... Ні з його челяді, ні у нашій громаді ніхто більше такого знаку не позоставляє.

– Правда, – визнав Захар. – От що я мислю, Охріме, може, варто нам самим до Грицевого дуба перейтися? Хоч очі вже й не ті, а таки в сонячний полудень побачимо щось? Аби не краяти собі серце потім думами, що затіяли таку веремію, покладаючись лише на слова шмаркачів. Чей, про долю людську йдеться?

– Не треба, Захаре... – несподівано впевнено відказав старий Лис, що досі лиш сопів і недовірливо крутив головою. – Я й Максимові твоєму повірив би... А Юрась сліди читає так, що можеш вважати, наче він сам весь час на тому дубі просидів. Збирай схід!

– І я так мислив, – одразу погодився Беркут. – Але перш, ніж баламутити усіх, вирішив порадитися з тобою.

– Батьку! – не втерпів Максим. – Діду Охріме! Дозвольте кілька слів сказати? Від усіх нас...

Парубки дружно загули, підтримуючи свого ватага.

– Кажи, – погодився Захар. – Ви перекидня сеї ночі вислідили, вам і честь.

Максим ступнув вперед і струснув неслухняним чубом. Батько мимоволі замилувався парубком, така впевненість у власних силах була в Максимових рухах і рішучість виблискувала у гострому погляді очей.

– Пощо людей тривожити? Чи мало у громади інших справ і турбот? Ви, обидва, входите до Ради... Усі до ваших слів прислухаються... Тож все одно буде так, як ви зараз вирішите. Чи ж не так, діду Охріме?

– Взагалі-то...

Охрім поволі наново натоптав люльку, розкурив її від, шанобливо поданої одним з парубків, вуглини і замислився. В словах Максима була певна слушність. Люд у їхньому гірському селищі хоч і не з полохливих, але звістка про те, що неподалік завівся перекидень і що даведеться посилати чоловіків, аби його вбити, могла викликати серед тухольського жіноцтва такий лемент, що про всіляку скритність годі було б і мріяти. Виступити ж супроти такої потвори, коли вона заздалегідь попереджена, означало пролити вдвічі або й утричі більше крові.

– Ми з твоїм батьком, Максиме, ніколи нашій громаді злого не радили. Через те й прислухаються до слів, нами сказаних... – почав здалека Охрім.

Максим мимоволі усміхнувся, ховаючись за плечима в товаришів. Окрім визнаної мудрості обох старих мужів була ще й інша причина для послуху... З дев’ятьох членів ради двома були Захар Беркут і Охрім Лис. А окрім них – два найстарших Максимових брати і шістдесятилітній син діда Охріма. А Максимові, за свої два з половиною десятки років, ще жодного разу не доводилося чути аби в родині Беркутів чи Лисів хтось та ослухався найстаршого. Отож, в будь-якому випадку п’ятеро голосів будуть за те, що надумають двоє старійшин.

– І хоч схід скликається для того, аби якомога більше людей могли висловити  свою думку і таким чином нікого не скривдити, мислю, Захаре, на цей раз варто послухати твого сина. А потім, по справі, якщо ти зі мною згоден, обидва прохатимемо у людей пробачення...

– Я згоден з тобою і сином, Охріме, – кивнув головою Захар, суворо насупивши брови. – Звір у норі, мисливці напоготові, тож не будемо робити того, що могло б сполошити його і дати час приготуватися до відсічі чи втечі... Хоча, не можу не бажати, аби за ним і слід простиг. Те, що ми збираємося зробити усе, не порадившись з громадою, звісно, порушує наші закони і звичаї, але перекидні у горах не кожен день трапляються... Вірю – люди зрозуміють, що ми хотіли вчинити якнайкраще, для громадського добра... А ні – що ж, не до смерті нам у раді засідати. Не дурніші за нас підростають. Якось обійдуться...

– Знать, на тому й порішили... – кивнув Охрім. – Ті мисливці, що є у хаті, боярина вислідили. Їм же честь йому й віку вкоротити. Ти цього хотів, Максиме?

– Цього, дідусю... Нас тут шестеро мисливців. Усі ходили і на вовка, і на кабана. Половина з ведмедем віч-на-віч сходилася. Невже тій капості не дамо ради?

– Дасьте, як навчимо... – тихо промовив Захар. – Чи ти мислиш, синку, що зможеш зарубати його простим мечем?

Слова батька стурбували юнака. Взагалі-то він пам’ятав з материних оповідок, що вовкулаку залізо не бере. але вважав ті розповіді простою байкою. Та й, окрім того, не маючи сумніву, що потвору необхідно вбити, він ще й миті не мав, аби застановитися над тим, яким саме чином вони доконають цього.

– То се не байка? – мовив непевно. Але старі його зрозуміли.

– Що вовкулаку просте залізо не ранить? – перепитав старий Лис. – А хто це, синку, може, достеменно знати? – здвигнув плечима. – Відважишся перевірити? – і побачивши як гордовито випростався Максим, додав трохи осудливо. – Певно, що відважишся... Молодість дурна у своїй хоробрості, а мертві сорому не знають... Тільки, як ми, ті що живими залишаться, іншим у вічі дивитимемося?! Батькам, що смерть дітей своїх пережити мають, чей не солодко. Над цим ніколи не замислювався?

Максим, якому й справді навіть на гадку не спало підійти до справи ще й з такого боку, а слідом і решта його товаришів, ніяково опустили очі.

– От коли почнеш, – провадив далі неквапом свою думку Охрім, – це й свідчитиме, що ти вже зрілий чоловік, а не бахур... Але, про залізну зброю, то хіба мусить бути правда... З давніх давен переказується у наших родинах, що супроти перекидня помічні лише вогонь і срібло.

– Вогонь! – вигукнув довготелесий Гнат Кравець.

Був він найстаршимим у великій родині Михайла Кравця, що помер од рани в грудях, яку завдала йому татарська стріла в битві  на Калці, коли був ще княжим дружинником. Залишившись без батька, ось уже добрих вісім літ, сини Михайла хазяйнували самі, тож мали себе за достатньо зрілих, і в поведінці їхній вже не відчувалося тої поваги до старших, що у парубків, які й досі жили під родинним дахом.

– Спалити перекидня – і вся розмова! Двері-вікна підперти, а вогонь під стріху! Сьогодні ж, уночі... Як тільки вгомоняться! А попіл вітер розвіє...

Від збудження Гнат аж підвівся і ступнув на середину світлиці, вимахуючи руками. І лише там, побачивши себе в центрі уваги, схаменувся, трохи знітився і відступив на своє місце, під схвальний гул декотрих парубків. Пропозиція Гната перемогти потвору без небезпеки для себе прийшлася до смаку більшості юнаків.

– А що, – додав той уже з лави, войовничо поглядаючи на старійшин, – хіба зле кажу?

– Зле, – неохоче озвався Охрім. – Так зле, парубче, що й балакати гидко...

– Певно, що зле, – докинув від себе Максим, вважаючи що може спам’ятати товариша. – Вогонь вовкулаку справедливо вб’є, а решта людей за що загине? За яку провину такій лютій смерті ти їх хочеш піддати?

– Людей... – буркнув Гнат. – Кажи одразу, що про дівку свою турбуєшся.

Максим затнувся, наче замість повітря хлипнув повні легені води. Йому аж сльози повставали на очах од несправедливості. Адже ні для кого з товаришів, та й усієї громади не було таємницею, що донька боярина впала йому в око, що заради неї він ризикував життям на тому ведмежому полюванні, так пощо зараз настільки зневажливо штрикати його в саму душу.

– І Мирославу теж, Гнате, – вступився за сина Захар Беркут. – Батько, яким би злим чи добрим не був, то одне, а діти – зовсім інше... Он, про твого батька, про Михайла, хоч і прикрим часто бував чоловік, ніхто злого слова не скаже. А ти, як я бачу, іншу стежину в життя вибираєш... Гляди, аби не завела вона тебе на манівець.

– Що ж! – знову зірвався з лави парубок, якому образа, хоч і заслужена, залила кров’ю очі. – Бачу, вам життя якихось заброд дорожче за кров односельчан! А я так скажу, без сходу на те, щоб супроти потвори на двобій виходити, не годжуся! Хто мою родину годуватиме, якщо загину, а громада вирішить, що ми сваволю вчинили?! Без згоди села я вбивати перекидня не піду!

– Обійдемося! – запально вигукнув Юрко. – Боягуз! Шкода, що товаришем звався! Забирайся геть з очей!

– Я?!.. Я... – Гнат намагався витиснути з себе ті слова, які мали одразу все пояснити, але вони як завжди блукали деінде і, не стерпівши кривди, перш ніж Захар встиг спинити його, парубок вискочив за двері.

– Верни його, Юрку! – наказав Беркут.

– Хоч карайте, дядьку Захаре, – випростався гордовито юнак – а з боягузами нічого мати не хочу...

– Боягуз... Чи не надто швидко про іншого судити збираєшся? – докірливо промовив Захар. – Кожен має право на власну думку... Тим більше, коли в його словах багато справедливого. А як громада й справді вирішить, що було порушено звичай? Тоді турботу про сім’ї загиблих доведеться на себе взяти тим з вас, хто живим залишиться! Бо нам з Охрімом, на жаль, вже не так багато відведено, як хотілося б...

– От і зачинай щось зі шмаркачами, – сплюнув спересердя старий Лис. – Уже й сам не знаю чи добре ми робимо?.. Може, й справді ліпше схід зібрати? Поки ще не наламали дров? Бо сьорбнемо ми з ними лиха, Захаре, попам’ятаєш мої слова...

Беркут сопів сердито і міряв поглядом Максима з Юрасем.

Ті опустили очі і похнюпилися. Сутичка з товаришем вже і їм видавалася дурною та зайвою.

– Дядьку Захаре! Діду Охріме! – загомоніли решта парубків.

– Ми все робитимемо, як ви накажите.

– Обіцяємо навіть рота не розкривати!

– Вірте нам!

– Ми не осуджуємо Гната... В нього й справді ще четверо молодших на опіці...

– Та й мати хорує часто...

– Юрко зле вчинив, що образив його, але ми пізніше перепросимо.

– Оно, як тільки вийдемо звідси, так знайдемо його і перепросимо.

– Помиримося!

– Чи ж то дивина парубкам посваритися?

– Ви лишень випробуйте нас – не пожалкуєте!

– А й справді, – замислено протягнув Охрім. – може й на краще вийде? Кожного з вас шкода, а сироту вдвічі... Ганка б зовсім збожеволіла... Чого мовчиш, Захаре? Про що мислиш? Озвися хоч словом!

– Мислю, – спокійно мовив Беркут, – де нам срібла на меч узяти. І яку байку для коваля вигадати?

– На те є рада, батьку, – озвався втішений Максим, бачучи, що грозова хмара боком перейшла. – Срібло ми з хлопцями ще до вечора позбираємо. Тим, кому можемо вірити, у кому впевнені, що мовчатимуть, правду відкриємо. Іншим – скажемо, що дід Охрім намислив щось вельми для добра громади придатне, але об’явить сам на завтрашньому сході... Тож брехати не доведеться... Ні нам, ні вам... А люди віддадуть усе що мають, раз дід Охрім просить.

– А ковалеві що розповісте? – поцікавився старий Лис, який знову клюнув на облесливу приманку.

– А ковалеві скажемо, що ви з батьком хочете таким чином позбутися Тугара Вовка.. Як саме, ми не знаємо, але здогадуємося, що меч зі щирого срібла має допомогти...

– Ач, опудало, – схвально зареготав Охрім. – Ну, геть чисто ти, Захаре, в молоді літа.

– Гм, гм!... – кахикнув Беркут.

– Ага... ну, теє. – спохватився Лис. – До коваля ми з Захаром самі підемо. Ви ж, поки що, збирайте срібло і відсипайтеся. Про решту скажемо вам, як буде меч готовий. А тепер – ворушіться. Сонце вже ген-ген як високо... Вдалося б лиш назбирати стільки...

Парубки, певне, тільки й очікували того наказу, бо одразу ж вихопилися з хати, так що й двері лиш один раз рипнули. А до старійшин уже з надвору долинули Максимові слова, до яких, щоправда, вони, заглиблені у власні думи, не дуже прислухалися

– Юрку, ми з Петром почнемо від нашої оселі і вверх посунемо, а ти з рештою дуй на нижній кінець. Якщо стрінете Гната, то перепросись... Ти ж знаєш його, навіженого. Щоб ще якихось дурниць не накоїв... А коли хтось не повірить в наші побрехеньки, звертайте усе на жарт, на Купалу. Чей не забули за тим усім, яка ніч нині?... – далі голоси віддалилися і знадвору до хати уже долинав лише один нерозбірливий гомін. Тим більше для вух двох дідів.

– Вовкулака, – промовив наче сам до себе Охрім. – Балакаємо, до бою готуємося, а мені однаково не віриться. А тобі, Захаре?

– Наші батьки були певні, що перевертні існують, то чого б я мав сумніватися? Старі Боги ще не залишили наш світ. А з ними й усе інше...

– Кажуть, Захаре, що ти й досі на наше старе капище до Перуна ходиш?

– А тобі, Охріме, не хочеться?

– Не знаю, Захаре... – зітхнув старий. – Охрестився я разом з усіма. А священик каже, що віддавати шану ідолам – гріх смертний... Давніх Богів у проповідях бісами називає. А вони мовчать... Виходить, його сила? Не ті у мене вже літа, щоб грішити... І так життя нас не надто пестило, щоб ще й на тім світі вічно мучитися...

– А як же батьки? Вони ж у тих Богів вірили? А їх, як грішників, віровідступників – усіх у пекло? Справедливо це?

– У батьків своя доля і дорога. У нас – своя. Зустрінемося ще – втіха велика для усіх. А ні – то нехай вибачать... Коби я знав, що вони муки терплять, то нічого б не пошкодував, аби полегшення їм добути, а так – хоч про себе подбаю. Та й то – без певності... – старий ще раз зітхнув. – На вовкулаку вдосвіта треба йти, коли сили ночі вже днем поборені. Тоді він ні людиною, ні звіром в повну силу не зможе бути. А перший блиск роси в сонячному промінні вдвічі дію срібла помножить...

Захар мовчав, лише головою погойдував, і з незворушного обличчя його годі було здогадатися: осуджує чи погоджується з побратимом.

– Меч чиїм рукам мислиш довірити? – запитав по хвилі мовчання Охрім.

– Максимові! – становчо відрубав Беркут. – У мене їх восьмеро. Якщо біди не минути, громаді не доведеться сиріт годувати!

– Теж вірно, – погодився стари Лис. – Якщо біди не минувати – то краще біду з мечем у руках стрічати, ніж з рогатиною залізною...

Правда, ці слова він швидше вишепотів собі у бороду, бо знав, що жарту на таке Захар не подарував би навіть рідному синові. А сварок і образ на сьогодні вже було й так досить. Тому вголос додав зовсім інше:

– Сьогодні Купалова ніч...

Від тих слів Беркут аж скинувся.

– От старий дурень! Геть розум стратив! Як же ж я забув?! То ж нині сили Зла непереможні! І щоб мені з місця не зійти, якщо перекидень цеї ночі не на вівцю полювати вийде! Що робити будемо?

– А що тут зробиш? Святкувати молоді не заборониш... Та й про вовкулаку ми домовилися мовчати, щоб завчасу потвору не сполохати... Про зброю для парубків треба мислити. І попередити, щоб уважніші були. Од вогню далеко не відходили.

– Була б моя воля, я й опудало Морени хоч раз заборонив палити. Вона й так на нас сердита. Незаслужено ми її кривдимо.

– Заборонити, либонь, не вдасться, а вигадати щось можна. Наприклад, украсти його і десь заховати. Нашим же наплести, що од того матимуть запомогу в сутичці з вовкулакою. Нехай на якийсь час про інше мислять...

Парубок вихопився з села наче ошпарений. Образа за кривду, нанесену йому товаришами, вилилася в палку ненависть до заброди-боярина, що, мов сніг на голову, звалився на тухольців і призвів до того, що його, Гната Кравця, обізвали боягузом!

«Боярин! Хе! Потвора у людській подобі але з вовчим нутром! Перекидень проклятий! – метелялися в його голові то розпачливі, то погрозливі думки. – Ну, нічого... Начувайся ж! Спалити усе гніздо! Щоб і духу в наших горах не позосталося... Максим теж добрий!... Разом росли, разом по горах отару випасали... Першого ведмедя разом вбили. Хто зна чи Максим втримав би рогатину, коли б я бурмилові стрілу в око не увігнав? А зараз? За якусь дівку? Що я йому, лихого хочу, чи що? Ну, вихопилося з язика... Хіба можна отак одразу ображатися? Товариство наше забути?  Мирослава справді – красуня писана, але ж не гинути нашим парубкам через її карі очі. Тим паче, що її й викликати з хати було б легше легкого. Виманити, зв’язати, щоб не перешкоджала розправу над перекиднем чинити. А коли усе було б позаду, старі допомогли б. Розтлумачили усе... Хоча, не вірю я, що вона ні про що не  здогадується. Стільки літ з потворою під одним дахом мешкати і нічого не помітити? То тра’ бути зовсім сліпою... А в таке не повірю, хоч ріжте. У нашій хаті щоб ножа хто з місця на місце переклав, а мати вже знає, що хтось його до рук брав. Та й решта жіночого насіння така ж...»

Засліплений думками, Гнат пер поперед себе, не розбираючи дороги, і коли несподівано побачив крізь віти дерев частокіл боярського двору, то аж остовпів на мить. Бо якщо б і хотів кудись потрапити, то у жодному випадку не до цього осиного гнізда.

– Цур тобі, – перехрестився щиро. – Не інакше, як Лукавий мене сюди приніс. На гріх підбиває...

І, може, й одумався б парубок, може, й повернув би до товаришів, бо уся його злість потроху миналася, а кривда забувалася, як нераз забувається і прощається вчинене зопалу... Але не судилося. Бо, зробивши мимохіть ще кілька кроків у напрямку оселі Тугар Вовка, Гнат побачив Мирославу.

Вона сиділа під розлапистою кривою сосною, що виросла обабіч стежини, і вичесувала косу. Очі у неї були заплющені, на устах блукала тиха усмішка... Дівчина мріяла. Мріяла про щось хороше, заповітне. І з мріями тими, вона хоч сховалася від людських очей, однак прийшла до стежини. Тієї єдиної, що провадила звідси у Забуту долину, і по інший кінець якої стояла хатина Беркутів.

«Мирослава! – подумки зойкнув парубок, і мимоволі замилувався її вродою. – Боже, яка красна!»

У замріяній поставі дівчини було стільки зграбності і звабливої краси, що не захопитися нею міг хіба що струхлявілий, замшілий пень.

«Максимко-то наш не дурного тата син, – несподівано для самого Гната в його голові виникла зла, чужа думка. – Ласий шмат вирішив відбатувати для себе... Ач, що намислив... І сама, мов писанка, і боярського роду... Придане, певно, і в дві хури не спакуєш... А батечка, котрий супроти шлюбу сопе, не сьогодні, так завтра чорти вхоплять з нашою допомогою! Того й виступає супроти вогню, що за добро, яке в його руки потрапити має, піклується. Певно, шкода свого. Хитро усе зметикував... А ти чим же гірший?»

Думки парубка, непомітно скеровані чужою волею, звернули в те небезпечне русло, котре веде людину до прірви. Іншим разом він може й спохопився б, але зараз лють, яка з новою силою закипала в грудях, вкупі з ображеним гонором, уже не залишали йому часу огледітися і спам’ятатися.

«Чим гірший? – продовжував нашіптувати голос. – Та тим, що твого батька вбили прокляті монголи, і він не може правити громадою, як Беркут зі своїми синками. Того ти й став боягузом, а Максимові дістануться вареники зі сметаною... Але не турбуйся, ти ще їм усім покажеш, чого Гнат Кравець вартує! Лиш дрібку одваги – і Мирослава твоєю буде! – голос уже не шепотів, а кричав. Переконливо, незаперечно... – Схочеш, і буде!... І тоді ти, ти!, а не Максим, на боярських перинах качатимешся...»

Гнат провів долонею по обличчі, і відсмикнув руку від холодного, мов лід, геть спітнілого чола.

«О, Господи! Про що це я? Збожеволів, не інакше!.. «

Він зробився настільки осоружний сам собі, що був ладен затопити кулаком у власну пику. Здавалося, що ще мить – і ангел-охоронець, який завше поруч з людиною, зможе перемогти в його душі диявола, але тут втрутилася Доля.

Що ж інше?

Мирослава, яка до того спокійно розчісувала волосся, раптом скрикнула, зірвалася на ноги і схопилася рукою за сорочку на грудях. Тоді, не роззираючись навколо, стала хутко розв’язувати плетену з кольорових ниток шворку, що стягувала комір. Тільки-но сорочка стала вільнішою, як дівчина хутко спустила її з плечей, вмить оголила не по-дівочому пишно налиті, але пружні перса, і – обережно зняла з лівої півкулі якусь мурашку.

Що то було таке, Гнат не розгледів, та й не намагався, бо од ненароком побаченого, йому пересохло в роті, а кров бухнула в голову, туманячи погляд і відбираючи останні крихти розуму.

Мирослава тим часом засміялася тихо сама з себе, послинила палець і протерла вкушене місце.

Вона була сама в безлюдному місці, почувалася хороше. Сонце вже пекло з усією щирістю. Тож дівчина не поспішала одягатися. А навпаки, ще й простяглася горілиць, підставляючи біле тіло теплим променям.

Усі Гнатові думки кудись пурхнули, наче стривожені горобці, і парубок, уже майже не розуміючи що чинить, рушив уперед, не розбираючи дороги.

Мирослава, як тільки-но почула тріск сухих гілочок під ногами парубка, миттю підхопилася, оправила на собі одежу, ще й стулила лівою долонею комір на шиї, а правицею в той же час вихопила з піхов легкого, підібраного під її руку, меча, що лежав осторонь.

– Хто тут?!

«Козир-дівка!» – похвалив ще про себе Мирославу Гнат і показався з-за корчів.

– Гнат? – здивувалася дівчина.

Їй досить часто доводилося бачити цього похмурого парубка поруч з Максимом, і Мирослава знала, що вони майже побратими.

«Зараз! Задури їй голову, затули рота і зв’яжи... – підказав послужливо знайомий лихий голос. – Потім... А потім дівка вийде за тебе, куди ж з соромом подінеться. Хто їй повірить, що не сама у ліс вийшла...»

І Гнат мовчки ступнув уперед ще один крок.

«Але, гов! – раптом передумав порадник. – А якщо не вдасться? Якщо почнеться шамотанина? Дівка вспіє зчинити крик. Наскочуть челядники... Тоді вірна смерть! Е, ні, так не годиться... Стривай, зараз щось вимислимо. Не дарма ж сеї ночі Купали... Пожди, пожди. О, здається так найкраще буде...»

Чужі думки вихором проносилися в голові парубка, а він лише сопів важко і дурновато всміхався, не кажучи й пари з уст.

Ця мовчанка дещо стривожила дівчину, і вона, що вже було опустила меча, побачивши знайомого, знову підвела вістря і тісніше стулила полотно на грудях. Від думки, що Гнат міг бачити її оголену, Мирослава зашарілася і розізлилася. Гостре слово вже так і просилося на язик, все ж вона було не аби там якесь дівчисько – боярівна!

– Мене Максим прислав! – бухнув, як з моста у воду, Гнат те, що становчо наказав голос, бачучи, що ще мить мовчання, і дівчина або штрикне його мечем, або здійме лемент. Що у двох кроках від боярської оселі привело б до одного кінця.

– Максим?! – перепитала Мирослава вражено і радісно, одразу ж відкладаючи вбік меча. Але раптом чогось стривожилася. – Що? Що трапилося?

«От, спасибі!» – подумки подякував парубок невідомому за слушну пораду.

Гнат вже був не на жарт злякався, що зараз його викриють, а тому більше не вагаючись й миті, заходився плести усе те, що послужливо шепотів йому невидимий радник, аби таки задурити дівчині голову.

– Пощастило мені, що на тебе натрапив! А то сидів би тут у кущах, не знати доки, аби тебе побачити. А Максим каже, – торохкотів хутко далі не даючи їй опам’ятатися, водночас вбираючи очима в себе її стрункий стан і стиглі вишні вуст, пишний сніп волосся і звабливо завкруглені бедра, волошки очей і..., хоч дівчина не відводила руку від шиї, притримуючи розшнуровану сорочку, але ж він уже бачив! Певно, ще й навіть швидше за Максима... При згадці про дівочі перса, Гната знову кинуло в піт, і він відчув, що руки мимоволі зводяться, аби вхопити Мирославу в обійми.

«Терпи! – заспокоїв голос. – Терпи! Вже не довго! Обіцяю, що ще цієї ночі твоєю буде!»

– Мчи, Гнате, до Мирослави і як тільки побачиш саму, – продовжував бубоніти скоромовкою парубок, бачучи, що дівчина уважно слухає, – передай, що чекатиму на неї, як тільки запалять першу Іванову ватру, під нашою сосною...

Про сосну парубок додав од себе в останню мить, сподіваючись, що ж не просто так прийшла вона саме сюди, під це дерево. І побачивши, як зарум’яніли щоки Мирослави, збагнув, що вгадав.

«Молодець!»

Гнат осміхнувся хижо і кинув крадькома погляд на, прим’яту дівочим тілом, траву біля стовбура.

– Під нашою сосною... – повторив мимоволі, мріючи вже про недалеке своє. – Маю до неї вельми пильну справу. Сам зараз прийти не можу, але конче треба перемовитися словом до завтрашнього ранку. Бо, як сонце в ставу скупається, вже запізно буде. Ось!

Виголосивши те все, Гнат завмер, насторожений наче вовк, що досвіта завітав у село.

«Якщо скаже, що не вийде, хапай її одразу. – стурбовано додав голос. – А там, нехай діється воля Божа! Он, вона й меча відклала... Якщо ваші підуть сьогодні вбивати боярина, то іншої нагоди може вже й не трапитися! Зможе з Максимом зустрітися – прогавиш дівку...»

А Мирослава вагалася.

Усе ж таки, не настільки вони з Максимом були ще близькі, аби він міг призначати їй зустріч вночі, в дикому лісі, ще й не особисто, а просто переказавши іншим парубком, нехай і побратимом. Хоча, з іншого боку, вона привселюдно, при батькові пообіцялася йому в жони. Сказала, що буде або його, або нічиєю. Якою радістю спалахнули тоді очі парубка! А батько – лютує й донині. Та дарма, Максим видер її з лап ведмедиці, з пазурів  смерті не для чужих же обіймів... Правда, він тоді про це й не думав і вона не думала. Але, як зосталася жива, вирішила одразу і твердо... Тому мусило  трапитися таки щось дуже важливе, раз звикле делікатний і навіть сором’язливий Максим звертається до неї з таким проханням...

– Добре... Скажеш, що я вийду. Але нехай не бариться. Батько й так на нього затявся... А останні дні геть на самого себе не схожий, стривожений якийсь, неспокійний. І миті на місці не всидить. Аби не наробити клопоту... Але, скажеш, що прийду обов’язково. Що б там не було. Якщо чомусь забарюся – то нехай чекає...

І тут, наче на підтвердження слів дівчини, почувся голос боярина, що гукав доньку.

– Мирославо! Де ти там!

У голосі Тугара Вовка виразно чулося легка стурбованість, нетерпіння і роздратування.

Радіючи з нагоди, парубок кивнув дівчині, рвучко повернувся до неї плечима, аби очі не видали його хижим блиском, і посунув геть.

– Гнате, – окликнула його тихо Мирослава. – Дякую... Ти вірний товариш, – і озвалася на повний голос. – Я тут, батечку! Вже йду! Агов!

Парубок сіпнувся, наче його гепнули у плечі складеними в замок руками, і надав ходи. Слова дівчини болюче шпигнули його, але бахтирець, склепаний із заздрощів та люті на товариша, уже наглухо затулив його душу. І ні добрий ангел-хоронитель, ні проста людська совість вже не мали шансу достукатися до неї. А хіть володіти цим звабливим тілом і не менш принадним посагом впала щільними шорами на його очі. Тож відкинувши усі сумніви геть, Гнат замислився над тим, де має перебути до ночі і як саме діяти потім.

– Як це де? – аж у голос здивувався з самого себе парубок. – Хіба я звір загнаний, щоб од людей хоронитися? Чи у мене хати немає? Чи дорога до неї заказана?

«Буде ще й таке, постривай!» – озвалася таки здалека совість, але на цей раз її затамував голод. Гнат їв ще як звечора, а уся ця гонитва за слідами перекидня і сьогоднішні хвилювання вимотали його вщент. Парубкові здалося, що як він зараз не з’їсть чогось, то гризтиме й каміння.

Гнат облишив на якийсь час усі роздуми і надав ходи, аби якнайшвидше дістатися рідної домівки.

– Ой, братику! – кинулася навперейми йому десятилітня Ксенія. – До нас хлопці приходили срібло питати... Кажуть, що дідусь Лис його по цілому селі збирає! Для добра громади начебто... Усі даютть, ніхто не вагається. Дають, але нащо?.. Може ти знаєш?

– Перекидня вбивати, – буркнув, не замислюючись, Гнат. – Срібло... Звідки воно в нас? Поки батько ратником був, то, може, й водилося, а тепер, – він безнадійно махнув рукою.

– А мати знайшли, – майже ображено мовила Ксеня, мовляв, навіщо мене дуриш... – Кажуть: «Раз уся громада збирає, то і ми останнє віддамо...» А про перекидня ти, певно, жартуєш? Вони ж лише у казках бувають, правда?

Але парубок далі вже не слухав.

– Що мати віддала?! Що?! Кажи!!

Він навіть не помічав, що з усіх сил термосить сестричку, і в його дужих руках тендітне дівчатко метеляється немов шмат ганчірки.

– Навіжений! Що ти робиш?! Схаменися! Дитині в’язи скрутиш!

Гнат квапливо озирнувся на голос і побачив перед собою матір.

– Що тобі дитина завинила? За віщо над сестрою знущаєшся, бузувіре! Повиростали лобуряки! Батька на вас немає! Він би тобі показав, скаженому, як молодших кривдити!

– Батька?!!

Гнат випустив з рук сестру і ступнув до матері, чорний, мов та грозова хмара.

– Що ви віддали Юркові? Той срібний карбованець, якого князь за батька заплатив? Так?!

Мати сахнулася, не зводячи очей з перекошеного люттю обличчя сина і непевно відказала:

– То ж для громади... Старий Лис просив...

– Громади?! Лис?! А як вони завтра попросять свою хату спалити? То ти теж?... – верескнув не тямлячи себе Гнат. – Спершу громада забрала в мене батька, а тепер поцупила й останню пам’ятку про нього!

– Опам’ятайся, синку, – благально простягнула до нього руки мати. – То ж наша громада! Наші люди, родина... Що ми без неї? Сироти... Хіба ж можна таке казати. То ж не їх провина, що саме твого батька монголи смертельно поранили... А скількох чоловіків більше й не побачили сім’ї.

– Не винні? А певно, що ні! Батька на ріці Калці мечами сікли, а вони вдома сиділи, в Раді засідали! А тепер – в удовиці, в діток-сиротинок єдиний таляр з хати забрали... Ну, начувайтеся ж, я вам усе пригадаю!

Гнат крутнувся на п’яті і стрімголов помчав назад, звідки прийшов, і вже не чув ні крику Ксанки, що кликала братика назад, ні зойку матері, що  відчула біду. Йому вже не було місця серед людей, і парубок мчав до лісу, щоб у темряві, під густими вітами сховати свій біль, свій жаль, свою скривджену гордість і свою ненависть.

На подвір’я кузні цигана Михая старий Охрім увійшов у супроводі Захара Беркута, що ніс у торбинці все зібране парубками срібло. Те, що у громади немає жодних скарбів, обидва старих знали наперед, бо самі відправили усе князеві Данилу, коли він збирав рать на монголів, але надії не полишали, що десь таки хтось щось залишив на чорну днину, на спомин... Так воно й вийшло. Але залишків тих була така мізерія, що годі й говорити. Для найменшого меча треба було б ще зо два рази стільки. Однак, йшли діди до коваля, бо мусили йти. І тепер усю надію покладали на його вміння і вигадку.

Чорний, мов те вугілля, що куріло в його горнилі, циган Михай вийшов стрічати старійшин надвір, а четверо наймолодших циганчат лише вистромили замурзані, скуйовджені голівки з-поза одвірка. Старший Іштван, що помагав батькові як молотобієць, вдавав уже з себе дорослого і залишився усередині. Мовляв, як мене треба, то покличуть, а як ні, то нічого й гав ловити, теж невидаль...

Циган ступнув наперед і вклонився низько старійшинам долини, шануючи їх вік, але неквапом, бо й коваль у селі неабихто, далеко не кожна громада може похвалитися власним.

Донедавна й тухольці мусили за кожну залізяку платити у кілька разів  дорожче, купуючи потрібне на ярмарку.

Ще й їхати такий світ у Галич. Але минулої осені йшов повз них з Угорщини табір. Постояли кілька день неподалік, та й завіялися далі, прихопивши з собою кількох овець, а взамін (так посмішкувалися згодом тухольці) залишили Михая.

Помирав бідолаха. Чи то від якоїсь лихої страви, чи болотяної води, або ще від чогось, але запалилася сердешному утроба і всохся чоловік, змарнів, пожовк увесь. Світ йому зробився немилий, а про те, аби мандрувати далі зі своїми годі було й мислити. Як лежав непорушно, то чувся ще сяко-тако, а в кибитці – наче хто гострим ножем колупався у нутрощах. Сумно прощався з Михаєм табір, а найбільше голосила його дружина Карма, якій циган суворо наказав рушати з дітьми далі. Смерть свою бачив чоловік і не хотів, аби діти його від табору відбивалися. Самотній циган, то як риба на мілині – для кожного легка здобич.

Ватаг, сивобородий, кремезний чолов’яга, що не усміхався, певно, з появи на світ, погоджувався з Михаєм, бо й сам бачив, що той не жилець на світі. Раптом ще кілька днів протягне, а чекати на його смерть не випадало – зима в горах приходить раптово, завіє перевали, а тоді біда, погибель... Не буде ні людям притулку, ні коням поживи.

Сходив циганський ватаг у долину, домовився з Лелечиною Настею, одинокою вдовицею, що самотньо доживала віку, і була, певно, не дуже й молодшою за самого Беркута, аби доглянула хворого... Михаю тим часом цигани спорудили зручну землянку. Хотів чи ні, бідака, а мусив залишатися там, щоб не занести в село якої зарази. І, заспівавши вмираючому прощальної пісні, сумно рушили далі.

Може, так і дійшов би Михай, коли б не здогадалася Лелечиха привести до нього Захара. Той оглянув хворого, погмикав, похитав головою і приніс через якийсь час невеличке жбанятко густої юшки, що так і заповнила усю землянку густим сосновим духом.

– Пий, чоловіче, стільки, скільки тіло прийматиме. А як справишся з оцим, я ще принесу...

Михай слухняно спробував ковтнути відвару, але той був такий гіркий, такий нудотний, а хворий настільки ослаб, що заледве примусив себе зробити єдиний маленький ковточок. Менший за наперсток для вишивання... І аж здригнувся, бо здалося хворому, що вогонь пронісся по його тілу, випікаючи всередині усе гниле, усе негідне. Аж застогнав циган, рясний піт оросив його вже схожу на пергамент шкіру, і в знемозі відкинувся він навзнак.

– Будеш жити, – мовив до нього Захар і зітхнув полегшено, бо до цієї миті й сам не був впевнений, що ліки допоможуть, надто запущеною була хвороба. – Раз зумів проковтнути і змокрів, то будеш жити. Тільки пий те, що я тобі дав... Тіло само підкаже, як часто. Лише не лінуйся. А як подужаєш зо два таких дзбаночки, то я сам піймаю для тебе пстругу...

На обіцяну рибу довелося зачекати близько десяти днів, а ще за два дні до того повернулася до чоловіка Карменсита з дітьми. Не втримали її в таборі і суворі накази ватага. Любляче жіноче серце віщувало, що чоловік живий, і що вона йому потрібна... Ще через тиждень Михай вийшов з землянки на світ, марний, наче соснова тріска, блідіший за саму смерть, але голова у нього вже не паморочилася, і в запалих очах виблискував сміх. Чоловік учився вдруге радіти життю.

Так у Забутій долині, в тухольській громаді з’явився коваль, а у Захара ще один син, названий...

– Здорові були! – привітався першим коваль з дідами.

– Здоров будь і ти, Михаю! – відказав важко сопучи Охрім, присідаючи на призьбу.

– Здоров, синку, – озвався й Захар. – Чом не заходиш? Дітлахи твої майже кожного дня прибігають, а тебе не видно.

– Не гнівайтеся, батьку, – приклав руки до грудей коваль. – Багато роботи. Ледве встигаю. А у неділю вже було зовсім зібралися, так впросили мене малі, аби з ними до лісу сходити. Кажуть: «Ми й самі можемо, але з вами веселіше!» Не гнівайтеся...

– Та чого там, – поплескав його Захар по закіптюженому плечі. – То я так лише спитав. Гоститимемося узимку... Але, коли у тебе молодого часу немає, то у нас, старих, його скільки завгодно...

– Літав і я орлом-беркутом, – зітхнув Охрім.

– От і завітали самі, – провадив далі Захар, наче й не чув старшого товариша, побоюючись, аби той не розвів теревені, вдаючись у старечі спогади, а на дворі й так сутеніло. – Щоправда, не на гостину, а у справі. І то вельми важливій справі...

– Слухаю, батьку, кажіть, – кивнув головою коваль. – Задля вас і громади зроблю все, що в силі.

– Срібло кувати вмієш?

– Срібло? – здивувався циган і аж засміявся. – Ото ви, батьку, спитали. Спитайте курки чи вона вміє нести яйця, або спитайте орла чи вміє літати. Бо це те саме, що спитати цигана чи вміє він дати раду сріблові... А ви що, самородок знайшли?

– Меча срібного викуєш? – вів далі Беркут не звертаючи уваги на жарти і похвальбу коваля.

– Меча? – тепер здивування цигана було щирішим. – А пощо він комусь? Такими цяцьками, певно, лише княжі та боярські немовлята забавляються?

– Скуєш?

– А, – здогадався Михай. – Хочете од боярина дарунком одкупитися? Та скую, скую, коли є з чого...

Замість відповіді Захар простягнув ковалеві торбинку зі сріблом, з прикрістю подумки ще раз відзначаючи її неймовірну легкість.

Михай перейняв торбинку, розв’язав її, заглянув усередину, тоді зважив у руці і гмикнув:

– З оцього? Меч?

– З цього, Михаю, – скрушно зітхнув Охрім. – Більше у громади немає й дробинки.

Михай мовчки зав’язав торбинку і повернув її Захарові.

– Я, батьку, коваль, а не чарівник. З усього вашого срібла й руків’я доброго не вийде... Краще віднесіть Тугару Вовкові його так. Боярин візьме будь-яке, не сумнівайтеся, аби срібло... Тільки не той це звір, щоб з отари лише вовну стригти. Він і м’ясця захоче...

Охрім та Захар перезирнулися, а тоді Беркут теж опустився на призьбу, показуючи тим, що розмова не завершена.

– Присядь, Михаю, й ти з нами... В ногах правди немає, – мовив повагом старий Лис. – Побалакаємо трохи...

Коваль розвів руками, мовляв, я б охоче допоміг, але нічого не вдію. Однак поруч присів.

– Ти, Михаю, прижився у нашій громаді недавно, – почав здалека Охрім. – Чи знову мандруватимеш, того ми не знаємо, але тут тебе ніхто не кривдив. Правда? Тож маємо надію, що й ти до нас добре дихаєш. Того й прийшли, як до свого... Як до рідного. Біда у нас, Михаю! – урвав він промову так несподівано і жалібно, що навіть Захар стрепенувся. – Помочі треба...

– Беріть, беріть усе! – схопився на ноги циган, і очі його зблиснули наче розжарена штаба, – Життя моє беріть! Для громади! Для батька Захара! Нічого не пошкодую!.. Яка біда?! Кажіть одразу! Що Михай може, Михай зробить! Що не може – теж зробить! – потім рішуче стріпнув кучерями і вдарив себе кулаком у груди, аж загуло і додав тихо, ледь чутно. – Але меча – ні. Вибачте, батьку... Ніяк не старчить того срібла...

Запальна промова цигана була б трохи смішною, коли б не щирість, з якою цей сорокалітній чоловік виголошував її.

– Перекидень об’явився у наших горах, Михаю, – втомлено озвався Захар Беркут. – Вовкулака... І немає на нього іншої управи, лишень срібна зброя...

– Вовкулака? – нерозуміючими очима повів циган з одного на другого. – Що то таке, батьку? Ведмідь – знаю, вовк, кабан, косуля – бачив. Вовкулака – що таке?

– А його, Михаю, досі ніхто з нас не бачив. Лише діди давно розповідали, що бувають такі потвори, які вдень звичайнісінькі люди, а по ночах вовками стають. І не бере їх ніщо, лише вогонь і срібло...

– Вервольф! – зойкнув Михай і у відчаї обіруч схопився за голову. – Вай-вай-вай!.. Вервольф! Тоді біда... Ой-ой-ой!.. Справді біда! Тікати треба. Усій громаді тікати!

– Та годі тобі, чоловіче, – буркнув Охрім. – Ти ж не баба, чого розйойкався, наче молотом по пальцях гупнув?

– Ви не знаєте! Ви не розумієте! Там... – він тицьнув пальцем у напрямку перевалу, що вів до Угорщини. – Там, коли приходить вервольф, зникають цілі села і містечка! Його не можна вбити! Треба тікати!

– Є й на нього спосіб, – спокійно відказав Охрім. – І наші пращурі давали собі з перекиднями раду.

– Срібний меч? – мало не вигукнув циган. – Хто ж насмілиться стати до двобою? Це вірна смерть! Тим більше, що з отого срібла я лише кинджал зроблю, та й то зі сталевою гардою. Зброю ж потрібно таку, щоб на відстані вбивала!

– А якщо стріли поробити? – пожвавішав Захар, що давно вже над тим мислив. – Тут і на дюжину наконечників стане.

– Стріла добре, але вервольф дуже швидкий, може не залишити часу на постріл, а чим тоді воїн боронитиметься?

– Тоді спис?

– Переб’є лапою ратище, – похитав заперечливо головою циган. – То не ведмідь, то пекельна потвора. У неї сила ведмедів, прудкість рисі, а розум людини...

– То що ж робити? – розгубився Охрім. – Мусить же бути якась рада? Ми, звісно, могли б його і спалити, але тоді багато невинних людей загине...

– Топір, – кинув коротко Захар. – В умілих руках бартка кращою за меч буде, а топорище з в’яленої акації і ведмідь не переб’є.

– Вірно, – зрадів Охрім. – Чом ми одразу не подумали? Звісно, що топір! Роби, Михаю, топір! На топір тут стане! Правда, стане?

Коваль зважив ще раз торбинку в руці, зітхнув і згідно кивнув головою.

– Тоді не гай часу. Досвіта аби готовий був!

– Ще до півночі зроблю, – запевнив коваль.

– От і добре... Тоді я опівночі до тебе Максима пришлю, йому й віддаси. І щоб про нашу розмову більше жодна жива душа не знала. З третіми півнями, як усі трохи угомоняться, рушимо на перекидня. Треба, аби він ні про що не довідався...

– А, може, навпаки? – скинувся Михай. – Нехай довідається, що про нього знають, що до двобою готуються? Може, сам втече? Перебереться туди, де спокійніше?

– Ні, Михаю, – твердо відказав Захар. – Попереджений, сильнішим буде, матиме час приготуватися до відсічі. А якщо живим його звідси випустити, то скільки ще шкоди іншим зробить. Ти зможеш спати спокійно, знаючи, що він десь там людську кров п’є?

Циган понуро опустив голову. Потім рвучко підвів і подивився пильно у вічі спершу Захарові, а тоді й Охрімові, а по хвилі роздумів ще раз кивнув головою. Потому, не прощаючись, обернувся до них плечима і зник у кузні. Там присів на ослоні обабіч вистигаючого горнила і надовго замислився. Уже й старійшини давно пішли геть, уже і діти, побачивши, що батькові не до забав, забралися до хати, а він все ще продовжував сидіти, втупившись у затовчену глиняну долівку й не ворушився.

Уже  й сонце сховалося за горою. З-над запруди почали долітати голоси молоді, що веселилася, сходячись над водою святкувати Купала. Запалало над берегом перше багаття...

А коваль все ще думав. Нарешті підвівся і взявся обіруч за важку дубову колоду, на якій було прилаштоване ковадло. Покрекуючи і сопучи, зсунув її набік, став навколішки і заходився розгрібати в тому місці землю. Викопавши досить глибоченьку ямку, видобув з неї глиняний горщик зі щільно припасованою накривкою. Здійняв її і обережно висипав усе зсередини на підстелену ряднину. То був скарб їхнього роду. З прадіда збираний, аби в чорну днину мати за що придбати хліба. Чорних днів було досить, але скарбу досі ніхто не рушив, ба навіть навпаки – крихта за крихтою він поволі збільшувався. Був тут і срібний карбованець, захований найпершим, уже аж чорний од часу... Був і кований браслет, який носила ще прабабця Михая, срібний ніж, вкрадений кимось з рідних на багатому дворі. І ще деякий інший мотлох, не придатний ні до чого, тільки й того, що срібний. Михай зважив у руках все те добро, яке вартувало пари скакунів і ще раз зітхнув. Потім рішуче висипав на ряднину до того, що зібрала громада, і заходився розпалювати вогонь.

У житті людини буває така мить, коли після прийняття якогось, украй важливого рішення, весь позосталий світ перестає для неї існувати. Перетворюється в щось, на кшталт театральних декорацій, і та особа починає відчувати себе над людьми, над бутністю, над законами і звичаями. Для неї уже немає нічого неможливого чи забороненого.

Проходячи повз двір Беркутів, Гнат згадав, що так і не поїв. Тож не замислюючись і на мить, він завернув до хати свого колишнього вірного товариша, а тепер – чи не найгіршого ворога. Не питаючи, є хто вдома чи нема нікого. Та й байдуже це було Гнатові. Увійшов до світлиці, він взяв з дерев’яної таці, прикритої чистим полотном, велику паляницю, подумав хвильку, а тоді потягнув ще й другу. З іншого полумиска, також прикритого рушником, вхопив добрячий шмат вудженої ведмежатини.

«Певно, з тієї ведмедиці, що на Мирославу напала,» – подумав мимохіть і посунув з хати.

На дворі в Беркутів майже біля порога росла стара грушка. Молодий Захар, мандруючи світом, приніс з собою насіння звідкись з Угорщини. Усе літо грушки були напрочуд тверді. Такі, що й жартома нікому не хотілося їх зривати, але зате наприкінці осені, буквально перед самими приморозками, кам’яні плоди несподівано зм’якали і аж розтріскувалися від виповнюючого їх медового соку. А ще ці плоди були добрі тим, що вчасно зірвані, могли лежати, закутані у сіно, до самісінької весни. Захар нікому не шкодував ні насіння, ні прищепів, тож цей сорт тепер ріс майже в кожному дворі.

Глянувши на великі і ще тверді грушки, Гнат криво осміхнувся, вибрав на око найбільш придатну, зірвав і вкинув за пазуху.

– Для коханої нічого не шкода, – пробурмотів своїм темним думкам і ще раз засміявся, хрипко, неприємно і хижо.

...Поки йшов селом, ніхто не стрівся йому по дорозі. Наче люди й справді зникли кудись з того рівня буття, де опинився Гнат. Зникли самі або його витурили геть...

Ліс прийняв парубка, не задаючи жодних питань, як свого... Як звіра. Мовчки вкутав прохолодою, дав напитися джерельної води і постелив м’яке ложе для спочинку. Скелям, горам і деревам було стільки літ і стільки всього довелося бачити на своєму довгому віку, що людські радощі чи біди видавались їм чимось на кшталт дитячих пустощів і образ, які забуваються швидше, ніж висихають на щічках брудні сліди від сліз.

Короткі післяобідні години непомітно промайнули над головою жаркими і тривожними снами. Коли парубок розплющив очі, надворі вже був пізній вечір. Вечір, бо яка ж ніч влітку? До півночі ще виднося, а після півночі – вже виднося, особливо на полонині.

Якусь мить Гнат лежав непорушно, не розуміючи, де він і що тут робить. Сновидіння вимили з душі гіркоту кривди і посіяну нею лють. Йому стало навіть соромно, що він був таким нестриманим, що не зумів знайти слів, якими мав пояснити товаришам своє. А ті все зрозуміли б, мусили б зрозуміти...

Першим порухом парубка було бажання: кинутися назад у село, спробувати знайти Максима і помиритися з ним... Але тут перед його очима знову постала Мирослава... Її пишні груди, знадливі уста, й усі добрі наміри щезли, не залишивши по собі навіть сліду.

– Ох-хо-хо... – зітхнув Гнат і обхопив голову руками.

– Ну, нарешті, – почув раптом неподалік себе голос і підхопився. – А я вже думав, що так і не здогадаєшся покликати.

Парубок зірвався з землі, озирнувся і побачив перед собою маленького дідуся з довгою зеленою бородою. Стріпнув головою, проганяючи видіння, але те не тільки не щезло, а навіть навпаки – весело розреготалося.

– Було тоді трусити кучерями, коли я тобі незримо поради давав, а тепер чого? Паляницю, сподіваюся, приніс?

– Паляницю? – парубок ніяк не міг прийти до тями. – Ти що за мара?

– Я тобі дам Мару, – образився той. – Що, лісовика од відьми відрізнити не можеш? Паляницю, питаюся, приніс?

Парубок лиш мовчки головою кивнув.

– Давай...

Гнат так само без звуку витягнув з-за пазухи паляницю і простягнув лісовикові. Той миттю набив повний рот і з задоволеним бурмотінням заходився жувати.

– То ти лісовик?

– Угу...

– І  ти мені поради давав, там – біля кривої сосни?

– Угу...

Парубок застановився.

– І мислиш: те, що я хочу вчинити з боярівною, знайде виправдання у громади?

«Дівчина, яка забувши про сором, по одному лише слову Максима ладна вночі залишити батьківську оселю і сама прийде до лісу, тільки заслуговує на  покаранння... – одразу ж залунав у його голові тихий голос, хоча лісовик при цьому не переставав жувати паляницю і рота не відкривав. – А що злого в тім, що ти, Гнате, візьмеш це на себе?»

– А як Мирослава потім все одно схоче вийти за нього заміж? – не міг не поділитися найбільшим сумнівом Гнат.

– То й що? Байдуже... – відказав уже вголос лісовик. – Однаково до самісінької смерті буде затаврована... І поскаржитися не посміє, бо хто ж їй повірить, що не хотіла?.. Що не будь-коли, а саме на Купальську ніч було її хитрістю зваблено до лісу. Повір мені: мовчатиме до скону, бо як правда виявиться, то ні коханий Максим, ні Тугар Вовк не подарують зради... А лише так вони вважатимуть її нерозважливість. Бо усю правду знатимеш лише ти і вона... І матимеш ти від того над нею велику владу. Завше... Побоюючись, аби усе, що має трапитися сеї ночі, не вийшло на яв, дівка ще не раз прийде до тебе добровільно. Хоч до шлюбу, хоч опісля. А схочеш, то й грошенят винесе... Адже ні вона, ні батечко не збідніє. Хе-хе...

– А як не вдасться?

Чим ближче було до ночі, тим більше Гнатові ставало якось не по собі. Все ж не серед звірів ріс...

– Ов-в-ва, знайшов чого турбуватится... Таж у ніч на Купала ще й не таке траплялося. Може тобі невідомо, але свято це бере свій початок од кохання брата з рідною сестрою... Тому й прощається сеї ночі, якщо парубок від пахощів папороті та іван-зілля втратить панування над собою і вчинить наругу. Дівчина, коли вирішує залишатися з ним наодинці, сама буде винувата, якщо не зуміла честь зберегти. Того й палять вогні, аби хоч трохи чари ночі розвіяти... А опудало Морени сюди вже священики Єдиного приплели. Бо пали його чи топи, ні смерть, ні кохання від того не зникнуть. Тому, не сумнівайся. В ніч на Івана Купала самотня дівка в лісі – це дичина, на яку може полювати кожен мисливець. І той, хто перший поклав на неї око, не має жодних переваг перед іншими.

Вимовивши те все, лісовик крутнувся навколо себе і зник. А на прощання парубок почув, уже звично, його думки.

«Дякую за частунок. І не сумнівайся, в потрібну мить я буду поруч і підкажу що чинити...»

Ще раз переконавши себе, що він нічого не краде, а лиш користається з нагоди, наче підбирає з дороги загублене, покинене іншим, Гнат рвучко підхопився з землі, оправив одежу і рушив у напрямку боярської оселі.

Йшов так, наче підкрадався до нори чуйного борсука. Щоб ніде й не шелеснуло.

...Мирослава була на місці. Притулившись плечима до шорсткого стовбура сосни, поклавши руку на руків’я меча, дівчина сторожко вдивлялася в темряву й уважно прислухалася, сподіваючись невдовзі почути впевнені кроки коханого. Вона, звісно, не належала до тих розніжених, розпещених боярських доньок, що без допомоги прислужників і в карету не сядуть, але й скрадався до неї не тать з проїжджої дороги, а мисливець. Гірський мисливець.

Коли хтось чи щось сильно шарпнуло Мирославу за косу, дівчина, незважаючи на настороженість і готовність до небезпеки, заціпеніла від несподіванки. А в ту мить, як вона все ж змогла розтулити губи, щоб гукнути на допомогу, щось досить тверде, розриваючи уста, забило їй рота. І дівчина відчула, як її зуби мимоволі вгрузають, і що вона вже не лише крикнути, а й поворухнути щелепами не зможе. Спробувала стиснути зуби міцніше, аби розкусити перешкоду, та вони лише зав’язли в чомусь, що смаком нагадувало грушку.

У відчаї, збагнувши, що допомоги не буде і їй доведеться самій боронитися, Мирослава згадала про меч, але було надто пізно. Міцний стусан під груди примусив її зігнутися, а від нестачі повітря руки і ноги зробилися, наче солом’яні. Дівчина ще намагалася чинити опір, але на кволі її рухи напасник навіть уваги не звертав. Вміло і хутко стягнув за плечима заламані в ліктях руки, зашморгнув щиколотки, а тоді, зігнувши ноги в колінах і підтягнувши п’ятки майже до сідниць, тим же шнуром обернув навколо стану і затягнув вузол. Теля, котре зв’язують перш, ніж зарізати, почувалося б краще, аніж Мирослава. Вільною залишалася лише пишна, довга коса, яку дівчина сьогодні так старанно заплітала, мріючи про зустріч з  Максимом...

Уся та шамотанина, яка обом видалася вічністю, не зайняла й кількох хвилин.

Витерши рясний піт з чола, парубок присів поруч полонянки і впевненим рухом переможця провів долонею по її щоці, з задоволенням відчуваючи під зашкарублою рукою оксамитову ніжність шкіри. Дівчина норовливо сіпнула головою вбік, і Гнатова рука ковзнула їй на плече. Тихо розсміявшись, парубок помандрував пушками пальців далі, аж доки не натрапив на твердий горбочок. Одразу ж Мирослава засопіла, заборсалася, але оскільки усі її рухи лише призводили до того, що тугіше затягувалися вузли і спричиняли дедалі нестерпнішу біль, вона невдовзі втихомирилася і лише схлипувала від образи й безсилля. Вона все ще не відала, з ким має справу, і надія на рятунок не полишала дівчину. Адже, врешті-решт її міг викрасти хтось з сусідів-бояр з метою одруження. Тож рано чи пізно, її таки звільнять з пут, а тоді Мирослава усім покаже, чого варта донька Тугара Вовка. Про те, що наругу над нею можуть вчинити одразу, дівчина намагалася не думати... Бо тоді надії на порятунок не залишалося жодної, а так хотілося сподіватися кращого.

«Ну, що? – поцікавився невидимий лісовик. – Зле я порадив? Не вартувало полювання улову?»

«Вартувало,» – так само подумки відказав парубок, задоволено усміхаючись в темряву лісу.

Тепер, коли безборонна дівчина була цілковито у його владі, Гнат не поспішав щось із нею робити. Розумів бо, що згодом, по всьому, однак муситиме звільнити бранку. А тоді його влада скінчиться, і як справа обернеться не хотілося й думати. Тож намагався отримати насолоду від цих хвилин сповна.

...Його руки, здавалося, були скрізь. Мирослава то відчувала, як зашкарублі пальці стискалися на її ніжних персах, наче хотіли розчавити, то впивалися кліщами за бруньки сосків. Ще й так сильно, що сльози мимоволі бризкали з очей дівчини, а стогін зривався з уст... Незважаючи на біль, який завдавали їй тісні пута, вона знову й знову намагалася безсило пручатися. А коли осоружні долоні неквапом, по-господарськи поповзли її тілом нижче, дівчині видалося, що вона задихнеться від огиди. І гіркі сльози від несправедливої, несподіваної і незаслуженої кривди потекли вже нестримним потоком.

Мирославі було і соромно, і боляче... Але кляла вона подумки парубка, який знущався зараз над нею, не за те, що той утратив голову через її красу і вчинив підлість, а що робив це грубо, брутально. Можливо, коли сталося б усе те саме, але незнайомець виявив би до своєї полонянки хоч крихту ніжності, сказав навіть невміло бодай кілька ласкавих слів, усе було б інакше. Дівоче серце завжди схильне до жалю і співчуття... Тож, певно, знайшло б виправдання й цьому наймерзеннішому вчинкові. Легенда про безумство, яке огортає чоловіків на Іванову Ніч, допомогла б йому. Але той, хто зовсім знехтував її почуттями, насмілився наплювати в душу, бо бачив перед собою лише ласий шматок, – заслуговував найжорстокішої помсти. Адже жіночі думки ніколи не пливуть серединою ріки думок і вчинків, а завжди прибиваються до якогось берега. І якщо це не всепрощаюче кохання, то кровожерна ненависть.

Якийсь шурхіт неподалік, у корчах, стривожив парубка, нагадавши йому, що він схопив боярську доньку лише в кількох кроках від оселі. І що Мирославу можуть почати шукати в будь-яку мить. Досить, аби хтось дізнався, що її немає в опочивальні.

Прийшовши до такого висновку, Гнат хутко підхопився з трави, закинув на плече свою здобич і посунув у гущавину, обіруч притримуючи за стегна, аби не сковзнула з рамена. Від цього його одразу ж кинуло в піт, але парубок лиш хитнув головою і надав ходи.

Розгойдані ним гілки не встигли навіть втишитися, як з найближчих кущів на стежину вийшов Тугар Вовк.

Ще вчора увечері боярин помітив, що з його донькою щось коїться. Вона була геть неуважна в розмові, а за трапезою зовсім не звертала уваги на те, скільки келихів вина перехилив батько, хоча раніше завжди хмурила брови і несхвально похитувала головою вже після другого. Зате у вікно поглядала тим частіше, чим більше сутеніло надворі.

Знаючи вдачу Мирослави, Тугар Вовк не став випитувати, але очей вирішив з неї не спускати. Здогадувався-бо, що не обійшлося без ненависного йому Максима. А здогадавшись – зрадів! Адже жертва сама йшла бояринові до рук. Хто насмілиться дорікнути батькові, який скарає зухвальця, що зазіхнув на честь доньки? Навіть Захар відречеться від сина, коли довідається за віщо спіткала того кара. Не допоможе і посилання на свято Купали. До речі, заборонене церквою, як поганське. А відтак – уже всім Беркутам доведеться трохи стишитися, зменшити гонор, бо пляма ганьби в людських очах ляже на весь їхній рід.

Непомітно слідкуючи за донькою, Тугар Вовк вислизнув за ворота одночасно з нею, але так що Мирослава ні про що не здогадалася. Спершу хотів було взяти з собою слуг, але справедливо розсудив, що в іншому випадку слуги можуть і перешкодити. А, окрім того, слова самої Мирослави будуть найкращим доказом. Бо що-що, а брехати його донька не вміла змалку.

Будучи воїном і мисливцем, боярин на відміну від Мирослави, і прихід Гната почув, і помітив його ще задовго до того, як парубок підкрався до сосни. Він навіть встиг здивуватися, чого це Максим так скрадається, і саме тому вирішив зачекати до останку.

Напад якогось чужого парубка на доньку виявився для Тугара Вовка не меншою несподіванкою, ніж для самої Мирослави. Він уже навіть було сіпнувся до напасника і схопився за меч, коли інша думка вчасно зупинила його і дозволила криво посміхнутися. Виходило навіть краще, ніж він хотів, бо вдавалося обійтися без кровопролиття, а клин між закоханими вбивався такий, що ні про яке весілля вже не могло бути й мови. Не те, щоб Тугар Вовк вагався над тим – вбивати чи ні Максима? В жодному випадку! Але йому дуже не хотілося робити це на очах у доньки і таким чином назавше втратити її любов. Тепер усе складалося якнайкраще і майже без його втручання.

Окрім того, вийшовши з батьківської оселі уночі до лісу на зустіч з коханцем, а у цьому сумніву все-таки не було, Мирослава тим самим наче відреклася від батьківської опіки і втрачала на неї усі права. Навіть більше, зустрічаючись потай з тим, кого (і вона добре це знала) батько не може терпіти, вона ганьбила родинну честь і гордість. А отже, повинна бути покарана і то достатньо суворо! Щоб на усе життя запам’ятала! А яку кару можна вигадати для дівчини ще страшнішу за те, що зараз відбувалося? Звісно, він не збирався допустити цілковитої наруги, але ще трохи знущань і страху піде Мирославі лише на користь.

Тугар Вовк, не в силі стриматися, тихо засміявся. Кращого було годі й вигадати. Добре переполохана дівчина назавжди забуде про нічні прогулянки. А вміло пущена чутка відіб’є охоту в Максима до, начебто, знеславленої нареченої... Перепитувати у неї парубок не насмілиться. А якщо й набереться зухвалості, то відповідь Мирослави одразу ж покладе край їхнім стосункам. Що ж до цього, негідника, який вирішив, начебто честь боярської доньки нічого не варта, то він дуже швидко пожалкує, що народився на світ.

Боярин вже вкотре лиховісно осміхнувся і став роздягатися.

«Помста, завжди була справою шляхетною... – подумав ще, акуратно складаючи одежу під деревом. – А окрім того, мені так давно хочеться справжньої крові...»

І це була остання думка, яка прийшла в голову Тугару Вовкові, поки він ще знаходився в людській подобі. Бо через мить під сосною сидів на задніх лапах величезний звір, що одним своїм виглядом перелякав би до смерті і загартованого в боях воїна.

Вовкулака підвів морду до неба і вже хотів було завити на всю міць грудей, але вчасно пригадав, що його здобич неподалік, тож нерозважливо буде попереджати, даючи тим самим час на втечу. А звірячий нюх підказував, де саме шукати втікача. І вже у наступну мить перекидень невагомою тінню прослизнув попід деревами туди, де нещодавно пройшов Гнат зі своєю бранкою.

Срібний топір Михай таки скував на славу. М’який метал, яким не скалічилося б і немовля, виглядав напрочуд грізно і вікликав думку, що на щось придасться. Насаджений ще теплим на міцне топорище з прив’яленої акації, він добре лежав у долоні, був замашним і зручним, хоч до роботи, хоч до бою.

Подивившись, як Максим з ним управляється, циган задоволено клацнув язиком і мовив, плескаючи парубка по плечі:

– Не хотів би я бути тим, з ким ти станеш до двобою навіть з оцією цяцькою. А будь в твоїх руках сталевий топір, я й з дверей кузні не показався б. Доведися тобі розлюченому стояти перед порогом... Присягаюся старою підковою, котру вчора мій Ромул знайшов на дорозі. Ще досить добру, правда.

Зніяковівши од жартівливої похвали, Максим трохи почервонів і перестав вимахувати срібною зброєю. А Михай раптом споважнів і простягнув йому на долоні, зашкарублій і геть чорній од вугляної куряви, малесеньку срібну підківку, таку делікатну, що парубок навіть не одразу розгледів дарунок.

– Зодягни на шию, брате, коли до тої потвори з топірцем приступатимеш...

– Чи ж то я дівка, аби цяцьками обвішуватися? – зневажливо пхикнув Максим.

– То не прикраса, – становчо відказав циган, не виказуючи образи. – Ти ж хрестик носиш?

– Так то хрестик, – непевно мовив парубок. – Його отець Олександер в святій воді купали, в церкві освячували.

– Мій нарід такі підківки не менше цінить... Вони нам щастя приносять... Візьми, від щирого серця дарую! Твій батько мене вдруге на світ народив, то і я своєму братові названому хочу хоч чимось допомогти!.. Візьми, Максиме, – промовив майже благально. – Може й не буде тобі з цього користі, але й у заваді не стане...

З такими словами Максим не міг не погодитися. Та й Михая ображати не хотілося.

– Дякую, брате, – відказав просто і почепив підківку на одну шворку з хрестиком. – Те, що дароване від щирого серця, й справді ніколи пошкодити не може.

– Вервольф дуже швидкий, – мовив тихо циган, наче до самого себе. – Коли буде від тебе за десять кроків, то лаштуйся так, наче він стоїть на віддалі вістря меча. Не дай заскочити себе несподівано, бо й сила в нього така, що для другого удару в тобі вже життя не залишиться... Найкраще, якщо в ту мить, коли хотітимеш на нього напасти, хтось зможе потвору відволікти. Одна мить розгубленості вервольфа подарує тобі життя...

– Звідки ти, Михаю, про перекиднів знаєш? – вигукнув здивовано Максим. – Невже сам бачив?!

– Та доводилося... Нічого приємного в тих спогадах немає. Краще й не ворушити минулого.

Коваль якось непевно пересмикнув плечима і посунув до кузні. При чому йшов так важко і повільно, наче двигав на собі непосильний тягар.

– Михаю! – гукнув йому вслід парубок. – Постривай! Розкажи ще щось! Я ж про перекиднів лише з бабусиних казок відаю, а йди взнай скільки там правди... Батько ж і хотів би мені допомогти, так теж нічого не відає. Каже, що про Богів Давніх, чи там про гномів з лісовиками, повітруль або мавок, то усе що завгодно, а от з перекиднем ще жодного разу не довелося справи мати. Наче, з Богами – доводилося.

Циган обернувся в дверях кузні.

– Наш табір стояв в Угорщині... Давно, я ще головою до кінської морди не досягав. Однієї місячної ночі прийшов вервольф. Багато наших найхоробріших чоловіків хотіли з ним зустрітися і вбити. Тепер їх нема... Табір знявся... Мій батько бачив вервольфа... Батька теж немає... Тепер ти хочеш з ним зустрітися...

Михай ще більше зсутулився і сховався за дверима.

– Ех, Михаю-брате... – зітхнув Максим. – Коб’ то ще простий перекидень був, а то ж Мирославин батько! І доведеться мені батька нареченої вбивати? А відомо ж, що кров то не водиця... Чи не стане потім між нами?

Максим обернувся плечима до кузні і повільно подався на берег потоку. Туди, де вся сільська молодь, і навіть вже одружені, але ще зовсім молоді чоловіки, збиралися навколо розпалених багать для святкування Івана Купала, яке мало закінчитится аж у ту мить, як Ярило скупається в їхній запруді. Заглиблений у свої смутні думки, він не помітив, як якась постать, тримаючись осторонь і ховаючись у темряві крадькома посунула за ним.

Веселий гомін ставав дедалі виразнішим, і парубок рішуче звернув убік. Зараз у нього був не той гумор, аби пустувати разом з усіма. Тим більше, що й Мирослави його там теж немає. Не пустить же боярин доньку до простих горян. У своїх руках Максим тримав смерть Тугара Вовка і, хоч знав, що той вовкулака, однак не міг перестати мислити про боярина, як про людину. Може через те, що власними очима ще не бачив його у вовчій шкурі, а уявою не здолав сягнути аж так далеко? Чомусь всі сьогоднішні події та розмови й досі сприймалося ним як страшна казка.

До світання був ще шмат часу. Всі, з ким парубок мав зранку рушити до боярської оселі, стрибали через полум’я, пильнували, чий вінок до якого пристав. Ворожили, гуляли, цілувалися з дівчатами. Кому як пощастило... Тримаючись осторонь, аж там, де не сягали відблиски полум’я і щоб трохи позбутися не надто приємних думок, Максим вирішив скупатися.

Вибрав затишне місце. Поскладав на камені одежину, розбігся і шувбовснув у прохолодну воду... В надії позбутися надокучливих думок, але ті певно не боялися води...

Дід Охрім і батько радили образити Вовка і примусити стати до двобою. Плекаючи ще й таку надію, що при доньці та своїх людях той посоромиться перекидатися у звіра, а тоді зійдуться меч з мечем. Що теж не жарт, бо боярин рубака завзятий, та все ж не те, що з потворою пекельною боротися... Челядь, може, спершу й не повірить тухольцям, та потім усе на яв вийде. Бо перекидні по смерті або в вовка, або в колючий кущ перетворюються. От тоді й зрозуміють, що інакше вчинити не можна було. І Мирослава теж... Ось лишень, чи вибачить? Не кожній бо дано спокійно дивитися на смертний двобій батька з коханим, але тут залишалося лише вірити в мудрість старого Охріма і Максимового батька, котрі обіцяли обов’язково щось вигадати. Молодший Беркут сильно сумнівався, що вони дадуть собі раду з запальною на вдачу дівчиною, але відмовитися від довіреного не міг... Якщо хотів, аби громада потім прийняла до себе доньку вовкулаки, як його дружину. Бо переможець матиме право зажадати для себе винагороди!..

І цією винагородою має стати їхнє з Мирославою спокійне життя серед людей.

Нічна купіль трохи остуджувала розпалений, ошаленілий від роздумів, мозок, даючи миттєве полегшання, і зі ставу парубок вибрався вже більш певний себе та значно рішучіший. Бо остаточно переконався, що єдиним шляхом отримати Мирославу і залишитися з нею тут, був двобій, котрий мусив закінчитися смертю Тугара Вовка. І саме від його руки...

Зодягнувшись і продовжуючи думати про кохану та її проклятого батька, Максим і не зчувся, як ноги винесли на знайому стежину.

Заглиблений у свої не надто милі думи, він йшов лісом і розважав над тим, що як у житті все переплітається: ось і тепер, ті самісінькі руки, що зовсім недавно врятували від неминучої смерті у ведмежих пазурах боярську доньку, повинні будуть ще сьогодні вбити батька... Спробував замислитися над чимось іншим, але все було марно, бо думки вперто кружляли навколо одного й того ж... Схаменувся парубок лише тоді, як спинився під заповітною кривою сосною.

– Оце так... – буркнув здивовано. – З якого це дива мене під боярську оселю занесло?

Однак тут не випадало вдавати з себе сердитого, бо кожна гілочка на дереві, кожна травинка під сосною нагадували йому про щасливі хвилини, проведені на самоті з коханою. Присутність Мирослави була настільки реальною, що Максим і не здивувався б, побачивши дівчину тут. Он, навіть меч її лежить поперек вузлуватого кореня, виблискуючи в місячному світлі дрібними самоцвітами, що ними рясно цяцьковане руків’я та піхви.

Меч?! Мирослави?!

Увесь дурман вивітрився з голови парубка, звільняючи місце жахливій тривозі швидше, ніж різкий подмух вітру відносить легку павутинку.

Максим, обережно ступаючи, аби не затерти сліди, наблизився до меча і уважно огледів землю навколо. Ніч, звісно, вміла приховувати всі відбитки, але й того, що розгледіло вправне око мисливця, було досить, аби тривога лише підсилилася. Бо все тут вказувало на те, що зовсім недавно на Мирославу було вчинено напад!

Забувши про все на світі, Максим було вже шарпнувся до оселі Тугара Вовка, коли погляд його впав на дбайливо складену неподалік, знайому з виду, одежу боярина. Думка про те, що той міг напасти на власну доньку й на мить не прийшла до голови парубкові. Ба, навіть навпаки – побачивши це, він зрадів. Збагнув, що коли слідами нападника йде перекидень, то бідоласі залишалося лише поспівчувати. Виявляється, за певних обставин, не так уже й зле мати батьком вовкулаку...

Повний місяць давав досить світла, аби Максим зміг рушити слідами, що залишив по собі викрадач. Тим більше, що той і не надто затирав їх. Певно, поспішав. Не став квапитится і молодий Беркут, довіривши справу помсти батьківським рукам. Чи то пак, зубам... І лише крик, сповнений невимовного жаху й болю, що урвався майже одразу, примусив його забути про обережність та кинутися стрімголов у хащу. В напрямку, звідки той зойк долинув.

Максим недаремно вважався одним з найкращих мисливців серед тухольської молоді, бо ліс, навіть нічний, знав не гірше за подвр’я перед хатою. Тож і зараз не плутав, уже здогадуючись куди саме приведе його слід. Здогадувався й про те, що муситиме застати на тій галявині. Але коли побачив насправді, то все ж остовпів на мить від жаху і огиди.

Спершу він розгледів просто перед собою темну, масивну постать звіра, що з глухим гарчанням роздирав щось у траві. Розуміючи, що то останки напасника, Максим не відчув до нього співчуття, а натомість став роззиратися за Мирославою. Дівчина лежала дещо осторонь і виглядала якось не так. Ступнувши кілька кроків вперед, проте не спускаючи з ока перекидня, парубок розгледів, що Мирослава жорстко скручена і, схоже, непритомна. Тоді, плюнувши на все, він поспішив до неї. Підбіг, присів поруч, і намацуючи пальцями затягнені намертво вузли, заходився їх один по одному розрізати гострим захалявником, з яким ніколи не розлучався, як, зрештою і всі юнаки тухольців.

– А бодай тебе чорти з вил не знімали, тварюко, песиголовцю, промовив нарешті вголос, коли намацав той вузол, в котрий була вплетена коса дівчини. – Гнида...

І хоч дівчина була все ще непритомна, Максим не забував, хто знаходиться в нього за плечима, тож розрізавши останній зашморг, обернувся до вовкулаки обличчям, проте не піднімаючи зброї.

Той уже якийсь час стояв непорушно у кількох кроках від парубка, облишивши розтерзане тіло, і приглядався, як той хутко, але делікатно звільняє від пут Мирославу.

Тепер, коли Максим мав змогу докладніше роздивитися вовкулаку, то одразу стала зрозуміла вся абсурдність замисленого старійшинами. Не те, щоб перекидня не можна було здолати, ні, але в жодному випадку не самотужки... Потвора за своїми розмірами швидше нагадувала бичка дволітка, ніж звичайного вовка. Відповідною до розмірів була й пащека, повна величезних гострих зубів. А ще у перекидня, гіршим за могутні м’язи, страшнішим за смертоносні ікла були пекельні очі. Один погляд в які забирав хоробрість в супротивника. Відчуваючи, що ще мить і він дремене через кущі, як сполоханий заєць, Максим облизав пересохлі вуста і хрипко витиснув з себе:

– Я сам залюбки вбив би його, коли б знав, хто це...

– Х-хе, – буркнув вовкулака. – Можеш подивитися... Хоча, я вже якось обійшовся і без тебе.

Максим, пам’ятаючи настанову цигана і тримаючись так, щоб не повернутися плечима до потври, зробив велике півколо і наблизився до розтерзаного тіла. Й лише по одежі зумів розпізнати недавнього товариша.

– Гнат! – швидше вишепотів розгублено, ніж вигукнув. – О, Господи! Як же це?

– Знаєш його? – поцікавився вовкулака.

– Так... – не приховав правди парубок, хоча спроба зробити це й так вийшла б на марно, бо запахи уже все розповіли боярину. – Навіть побратимом вважався, – і не стримуючи почуттів, Максим плюнув на останки.

– Х-хе, – прокоментував цей вчинок вовкулака і поцікавився. – Ну, а ти сам звідки узявся? Чи не до тебе Мирослава уночі вийшла? Правду кажи! – прогарчав загрозливо.

– Чом Мирослава опинилася в лісі, – повагом відказав парубок, – то ми у неї довідаємося, як опритомніє. А я тут по те, боярине, аби тебе вбити.

Спершу Максим не хотів казати правди, але лукавити не вмів і вирішив, що краще усе говорити, як є. А далі буде видно. Тим більше, що після щойно пережитого, зла на перекидня у нього чомусь не виникало. Ба, навіть більше, несподівано з’явилася думка: чому той досі не нападав на людей, а обмежувався лише вівцями та телятами? Адже, при його потворній силі, жоден з пастухів, мисливців, лісорубів чи жіноцтва, яке увесь час ходило до лісу за ягодами чи грибами, й не зойкнув би, а подумали б, по меншій мірі якійсь час, що то вовк-самітник лютує.

– Мене вбити? – хрипко засміявся перекидень-боярин. – Чи не оцим? – мотнув зневажливо головою в бік топірця. А тоді якось в одну мить, опинився поруч з парубком, і той навіть не сіпнувся, а перекушене поруч з рукою топорище, вже впало йому під ноги. – Срібло, х-хе...

Вовкулака легко ткнув важкою мордою парубка в живіт, од чого той важко гепнув на землю.

– Дурний ти, хоч і хоробрий...

– Боярине, – несподівано для себе щиро промовив парубок. – Забирався б ти звідси, га? Люди однак не схочуть мати поруч з собою такого сусіда. Підгадають час і спалять разом з садибою!.. Про доньку подумай! Як їй жити потім? Це, звісно, якщо вона ще до тепер не здогадалася...

Вовкулака з цікавістю приглядався Максимові, але мовчав.

– Сміливець, – пробурмотів нарешті Тугар Вовк чи то схвально, чи то осудливо.

– Боярине, – провадив далі Максим, – ми з Мирославою кохаємо одне одного. Ти й сам чув, як вона освідчилася при всіх, що буде лиш моєю. Благослови нас, а сам йди в ті краї де тебе ще не знають.

– Мирославу? Тобі? – загарчав люто вовкулака. – Смерде! Не забувайся!

Могутня лапа блискавицею мигнула в повітрі і опустилася на голову парубка так невловимо хутко і сильно, що той, навіть не скліпнувши очима, непритомний повалився на бік. ...

– А що ти на те, Захаре? – мовив несподівано перекидень, дивлячись у темряву. – Може, мені вбити заодно і твого шмаркача?

І несподівано Захар зрозумів, що давно вже зачаївся на краю галявини з луком у руках.

– Чого мовчиш?

– Не думаю, що це піде тобі на користь, боярине, – ледве витиснув з себе старий Беркут, подумки дякуючи школі, пройденій у Морени. Там усіляке доводилося бачити. – Вбивство Гната я як батько можу зрозуміти. Зрозуміють і люди. От, чи простять – не відаю... Що ж до Максима – тут уже інше....

– Чим же інше? – прогарчав перекидень. – Той тать підніс руку на мою доньку, а твій син – на мене самого замірився. У чому ж різниця?

– Дівчину скривдити – то найпідліша справа. І такого нелюда від справедливої батьківської кари ніхто не боронитиме. Навіть на Купали... А до двобою з потворою стати...

– Х-хе... У потвори інша думка... До того ж, громаді скоро не до мене буде. Десять тисяч монголів сунуть сюди тухольським шляхом... Пета і Бурунда бегадири їх ведуть нас якусь мару у наші гори. Може вважають наш перевал ближчим шляхом до угринів, а може в іншій потребі...

– Відаю...

– От і добре... Тож переймайся своїм, а мені дайте спокій. І про Мирославу забудьте... Не для твого сина я її без матері ростив... Як не князівною, то бояринею напевно стане!

Захар вирішив, що тут за краще буде не перечити. Бо й навіщо? Життя усе покаже.

– Так і бути, – додав ще трохи побурчавши і розмислившись Тугар Вовк. – Залишу я твоє щеня живим. Нехай... Однак монголи невдовзі всіх...  Але спробуй втовкмачити у його дурну голову, щоб про Мирославу і мріяти облишив! Не діждеться. І що наступна наша зустріч, звісно, якщо вона ще буде, стане останньою.

З тими словами вовкулака, не гаючи часу, схопив зубами доньку за одежу і легко та безшелесно, наче тримав у пащі не людину, а польову мишу, щез у хащах.

Одночасно з тим, як Тугар Вовк зник з галявини, на протилежному її кінці зняв з лука стрілу і ослабив тятиву Михай. Єдину стрілу, для наконечника якої йому ще вистачило срібла. Потім полегшено зітхнув, бо ніколи не вирізнявся надмірною хоробрістю, і поспішив до непорушного Максима...

Наче й не бачив Захара. Наче й не було його там...

Розділ десятий (продовження)

Запала долина.  Червень року 6749-го. Тухольщина

Прокинувся Захар Беркут, пам’ятаючи кожне слово зі свого дивного і важкого сну. Він і миті не сумнівався, що тут не обійшлося без чар Морени. Певно, таким чином Богиня хотіла переконати його, що супротивитися її волі – собі дорожче і може скінчитися не вельми добре. Так хто ж сумнівався у тому? Авжеж, не він, провівши чотири роки в Карпатському замку. Але що вдієш, якщо він переконаний, що не зможуть, не погодяться тухольці відійти вбік, аби дати прохід монголам. Не для завойовників будували вони, сукупно з іншими громадами, у горах цей шлях.

Що ж, потрапивши між двох вогнів, певно, судилося їм загинути... Але рабами тухольці не стануть ніколи! Ні княжими, ні монгольськими, ні навіть Богині Долі і Часу! Та хоч і самого Перуна...

Захар зачерпнув долонями крижаної води і хлюпнув собі в обличчя, остаточно змиваючи чари сну. Потім підвівся і перевів погляд на сонце, що саме наставлялося над похмурими верхівками вікових сосен, наче й зі свого боку докладаючи зусиль, аби допомогти людині одержати верх над маренням ночі. Скільки вже було в його житті таких світанків, а він все не міг натішитися ними... І кожного ранку вітав сонце з ніжним захватом у душі, наче поспішав на друге побачення.

Кроки Максима він, як і у чародійському сні, впізнав ще здалека. Та й чи могло бути інакше.

– Вітаю, батьку, – підійшов ближче той. – Як рибалилося?

Захар усміхнувся.

– Ти лиш за тим так поспішав?

Усміхнувся у відповідь і Максим.

– За цим теж, але й з новиною. Гості до нас завітали...

– Гості? Звідки?

– Хто ж їх знає? Ми їм ще не показувалися.

– А як виглядають?

– Один з них, схоже, княжий дружинник. А другий – швидше на купця виглядає. Хоча, кузнею пахне од нього. Навіть здалека чути...

– Ну, то й нічого гадати... – здвигнув плечима Захар. – Так чи інакше, а гостей треба стрічати... Але чом ти їх тримаєш в горах? Веди у село.

– Та в тім то й річ, батьку, – розвів руками Максим,  – що того купця-коваля Сторож не впускає!

– Сторож?! – стурбовано перепитав Захар. – Ти кажеш: Сторож не впускає в долину чужинця?

– Саме так, батьку, – підтвердив Максим.

– Чи ти відаєш, що то значить?

– А хто ж того не знає, батьку, – здвигнув плечима парубок. – Оскільки Сторож захищає нашу громаду від Морени, то чужинець має бути або її слугою, або якимсь іншим трибом становити небезпеку для наших людей. Але тут уже вам судити... Того я й прийшов.

– А другий?

– До воїна Сторож ставиться прихильно.

– Гм, ворог і приятель приходять водночас. Що ж, ходімо. На таке треба дивитися власними очима, – і старий Захар прудко подався до входу в Долину.

Тухольський шлях, що провадив з Червоної Русі через Карпати до Угорських земель, був збудований після того, як шлях Дуклянський через непомірно високе мито, став надто дорогим для простого люду. Прокладаючи його, будівничі не могли оминути Запалої Долини, оскільки саме тухольська громада, і безпосередньо Захар Беркут доклали найбільше зусиль для його завершення. Та й не було в горах іншої коротшої чи зручнішої дороги, хіба що карколомні козячі стежки.

Проте шлях теж обходив Долину трохи осторонь, бо щоб потрапити в неї, треба було пройти попід величезний камінь, що й справді наче Сторож бовванів над входом. І то так небезпечно, що лиш звичні мешканці тухольської громади, могли пройти під ним без остраху в душі. Що ж стосується приїзджих купців чи гінців, то вони воліли обминути його. І без нагальної потреби в Долину не потикалися. А тухольці вірили, що саме на нього у сиву-сиву давнину обернула всесильна Морена Короля Гір, який не хотів служити їй і надто часто заступався за людей. Особливо тих, що поселилися у Запалій Долині... Але й в кам’яній подобі Сторож не хотів змиритися і був ладен розчавити своєю страхітливою вагою кожного, хто був на службі в Морени, або замислив щось лихе супроти тухольської громади. В усякому випадку, досить було лихій людині лише спробувати наблизитися до входу у долину, як Сторож починав загрозливо хилитися, погрожуючи впасти і розчавити неугідного. От і зараз...

Досить було Юхимові під’їхати трохи ближче, як скеля починала хвилюватися, а на дорогу, біля підніжжя Сторожа, так і котилися великі брили та малі камені. Коні од того тривожно фиркали, присідали на задні ноги, і вершникам ледь-ледь вдавалося стримувати їх у вузді.

Врешті решт, бачучи, що нема іншої ради, вони змушені були спішитися, і, взявши коней за уздечки, спробували провести їх попід навислу над стежкою скелю. Але тільки-но Юхим наблизився зі своїм конем до Сторожа на кілька кроків, як глиба похилилася над дорогою так, що вже лиш дивом трималася на місці. Сполоханий кінь вирвався з рук перекидня і, задерши хвоста, дременув назад по шляху.

Юхим люто вилаявся.

– А щоб тебе пропасниця вхопила, вовчий корм! Стій, проклята худобо! Найдо, наздоганяй!

Парубок вже й сам збирався скочити у сідло, аби наздогнати норовливого коня, коли позаду скелі і трохи вище хтось багатозначно прокашлявся.

Обидва подорожні задерли голови і побачили над собою, обабіч Сторожа, сивого, мов сніг старця, що опирався на міцний суковитий посох. А поруч –  кількох парубків, озброєних луками, мечами і бартками.

– Не турбуйся, чужинцю, – мовив старий і голос його виявився дужим і гучним. – Кінь твій нікуди не втече. Зараз його приведуть. Але спершу нам треба з’ясувати, чому Сторож не хоче впускати тебе в долину? Що ти за один? І чого до нас прийшов?

– Який ще Сторож? – відгаркнувся сердито Юхим. – І хто ти сам, трясця його матері, такий?

– Сторожем ми називаємо оцю скелю, – спокійно відказав старець, не виказуючи гніву за образу. – А я, щоб ти знав, один з тутешніх старійшин. І отже, смію поцікавитися: хто і пощо завітав до моєї оселі.

– Вибач надмірну гарячкуватість мого супутника, шановний, – озвався несподівано Найда. – Але, коли кінь виривається з твоїх рук посеред диких гір, важко зберігати спокій. А що до нас, то обидва ми з Галича. Він, – парубок вказав на Юхима, – купець і зброяр Юхим Непийвода, а я – княжий дружинник, Найда Куниця. Тут – для охорони купця. Чи зволиш тепер назвати себе?

– Зволю, – всміхнувся старійшина. – Мене нарекли Захаром. А родом я з тутешніх Беркутів.

– Захар? Беркут? – перепитав квапливо Найда, не будучи в силі погамувати свою радість од неочікуваної, але бажаної зустрічі. – Той самий Захар Беркут?

– Знаєш мене? – здивувався старець, почувши в голосі воїна щось більше од приємності від знайомства.

Але Найда вже взяв себе у руки, пригадавши, що Юхимові краще нічого не знати про напутню пораду Дмитрія, і відказав недбало:

– Ні, батьку, але чувати доводилося. І то одні лише хвалебні речі. Мають тебе люди за чоловіка вельми розумного і щирого, – вклонився парубок, наче передавав Захарові уклін од тих, що розповідали Найді про тухольського ватага. – Але, мислю, що нам зручніше буде говорити, коли ми матимемо змогу бачити обличчя господарів тутешніх гір перед собою, а не задираючи голову до хмар.

– І де ж той обіцяний кінь? – додав Юхим, що ніколи не забував про своє добро.

– Коня твого, чужинцю, уже ведуть, – відказав Захар. – І поговорити, воїне, я з тобою готовий охоче. Але як бути з купцем? Сторож не впускає його.

– Сторож! Сторож... – знову розлютився Юхим. – Що ви там верзете. Теж дивина, що камінь зі скелі хоче впасти... Гляньте, як він стоїть! На павутинні тримається!

– І так уже не одну сотню літ... Саме завдяки йому, кожен, хто не замислив нічого лихого супроти нашої громади може вільно увійти в Долину. Сторож навіть не поворухнеться. Тому ж, хто прийде з лихими намірами – горе!

– От напасть! – сплеснув у долоні Юхим. – Та що я можу завинити перед вашою громадою? Коли і тебе самого, і Сторожа вашого вперше у житті бачу?

Захар замислився на мить.

– Тоді ти мусиш бути слугою Морени! Бо її Сторож ненавидить понад усе...

Від таких слів Юхим розгубився і стривожено зиркнув на Найду, але заперечувати не посмів.

– Що ж, нехай і так. Усі ми в різний спосіб служимо Богам... Хтось більше шанує Бога Єдиного, хтось вклоняється Перунові, а я – Морені. Але клянуся своїм життям, честю й іменем моєї Богині, що не замислив нічого лихого супроти вас. І лиш допоможу цьому парубкові потрапити туди, куди він сам прагне.

– У замок Морени?! – голос Захара мимоволі зрадливо здригнувся.

– Ти відаєш про її замок? – в свою чергу пильно глянув на старця Юхим.

– Від того, хто все життя прожив у горах, вони вже не приховують таємниць, – відказав Захар. – Юначе, невже ти й справді, намірився дістатися туди?

– Так, шановний.

– Що ж, вільному воля... Знать, маєш на то причину... І я радий буду бачити тебе своїм гостем на цей вечір.

– Лиш мене одного? – здивувався Найда.

– Супутника твого мій син проведе в долину іншою стежкою. Але вона значно довша і важча. Тож до ночі його нічого сподіватися.

– Лазити цілий день по кручах через якусь каменюку? – обурився перекидень. – Ви, що з глузду з’їхали...

Захар знову вдав, що не почув образливих слів.

– Вільному воля... – повторив удруге. – Тобі ніхто не боронить спробувати.

Юхим аж загарчав від гніву, а тоді сплюнув на землю і рішуче закрокував по дорозі. Та чим ближче наближався він до проходу в скелях, тим грізніше шуміла внизу вода, і тим густішим ставав град каміння, що знову посипався з підніжжя Сторожа. А сама глиба наче застогнала і виразно хитнулася. Не витримавши, нервового напруження вовкулака спершу сповільнив крок, а потім злякано позадкував і відступив. Одразу ж усе стихло.

Захар не проронив й слова.

– А мені можна спробувати? – поцікавився Найда.

– Я вже казав, – здвигнув плечима Захар. – Спробувати вільно кожному. Хочеш? Йди...

Найда глянув на суворе обличчя гірського ватага і сховав посмішку. Навіщо сердити і ображати господарів непоштивим ставленням до того, у що вони вірують. Сторож, так Сторож...

Легко торкнувши коня острогами, він повільним кроком став наближатися до того місця, де скеля вже починала сердитися на Юхима, і ... нічого не трапилося. Найда зробив ще кілька кроків. Сторож продовжував байдуже бовваніти над проходом, непорушний, як і решта скель навколо. Ще мить, і парубок опинився у долині. Потім розвернувся і спрямував коня  назад. Жоден камінчик не зрушився зі свого місця.

Юхим люто скубнув себе за мочку вуха.

– Що ж, – мовив неохоче. – Схоже, й справді нема іншої ради, як обійти боком вашого вартового. Не відаю, що такого могла вчинити йому моя Богиня, але сподіваюся, що ненависть заслужена.  Бо інакше, чого я маю мучитися? Згода, провадьте в обхід.

– Не так хутко... – становчим жестом спинив його мову тухольський ватаг. – Оскільки ти немилий Сторожеві, то й нам не надто квапиться приймати тебе як гостя.

Юхим мало повітрям не захлинувся від образи.

– Хіба, що цей парубок й справді потребує тебе...

– Потребую, батьку, – поквапився підтвердити Найда. – Без Юхима я не доберуся до Морени...

– Ну, це ще не аж так напевно... А окрім того?

Найда непевно пересмикнув плечима.

Захар кивнув.

– Добре... Поки що відпочивай, слуга Морени. Мій син Максим скоро приєднається до тебе і покаже іншу стежину. За коней не турбуйся. Коли ти доберешся до нас, вони будуть напоєні, розсідлані і пастимуться на хорошій траві.

З тими словами ватаг повернувся і зник за зрізом скелі. А вовкулака залишився наодинці з непідкупним Сторожем.

Ситна їжа, а найголовніше, гаряча юшка, за якою парубок скучив у дорозі, навівала сон. Все, подане на стіл для почастунку гостя, смакувало Найді, і кожній виставленій страві юнак віддав належну данину, але найсмачнішою господарям вдалася саме юшка. Густа, пахуча. От на неї він і налягав найбільше.

Захар сидів за столом навпроти і не поспішав з бесідою, чекаючи доки ратник насититься. Уклін, переданий йому од воєводи Дмитрія, означав, що розмова буде серйозна, і ватаг не хотів перемежовувати її плямканням та сьорбанням. Захар пам’ятав воєводу. Пам’ятав як чоловіка розумного і доброго воїна. Звісно, як боярин, той не був надто вдоволений їхнім самоврядуванням, волів би мати тухольську громаду в міцнішому кулаці. Для чого Данило Романович і прислав Тугара Вовка. Але збираючи данину, Дмитрій не вимагав зайвого, не користувався силою, аби дістати ще щось понад належне. Тож воїна, який привіз од нього уклін, треба було прийняти належно і уважно вислухати.

Нарешті Найда втомлено відсунувся від стола і обперся плечима об стінку.

– От спасибі, – мовив щиро. – Тепер можна знову днів зо три поститися.

Захар кивнув легко, мовляв, дякую за добрі слова, але ця дрібниця не варта й слів. І поцікавився:

– Що ще, окрім уклону, велів передати мені Галицький воєвода?

– Київський...

– Як?

– Київський. Дмитрій тепер Київський воєвода. Князь Данило Романович доручив йому оборону Києва, – пояснив Найда. – А просив він, аби ви допомогли мені розшукати дорогу в замок Морени.

– Морена... – промовив тихо старець. – Богиня Долі і Часу. Давня Богиня... Навіть у наших горах, де з роками все міняється значно повільніше, ніж у долинах, уже мало хто згадує про Морену, Велеса, Перуна... Чому ж Дмитрій послав тебе до неї?...

– Саме через Перуна.

Захар зачудовано покрутив головою, а тоді підвівся з-за стола.

– Ходімо, юначе. Раз розмова йде про Богів, то й місце для неї повинно бути відповідне.

Найда хоч і здивувався трохи, та виду не подав. Зрештою, він у гостях і повинен шанувати волю господаря. Особливо, якщо тому стільки літ. А Захар тим часом попровадив його геть з села...

Ось по хиткому підвісному мості вони вже перебралися на інший берег стримини. Небавом уже й заглибилися в лісову хащу... А Захар все ще не збавляв кроку. І якось, зненацька, раптово, вони вихопилися на поляну, посеред якої стояв великий, потемнілий од літ ідол. З товстої, в чоловічий обхват, дубової колоди вправною рукою було вирізьблено голову велета. Обличчя в нього було суворе, брови насуплені, вуста стулені, а погляд грізний і водночас насмішкуватий. Хоча, все це могло просто видатися парубкові від несподіванки, або й зробитися само, через тріщинки в деревині, що утворилися од віку.

– Ну, ось і Перун, – урочисто промовив старий Беркут і шанобливо поклонився ідолу. – Це його давнє капище... Хто й зна, скільки поколіннь наших пращурів приходило сюди, аби віддати шану Громовержцеві Карпатських Гір.

Найда мимоволі, відчуваючи якусь внутрішню потребу, шанобливо вклонився й собі.

– Мислю, не пошкодить, якщо Перун сам послухає, що ми про нього говорити будемо?

Парубок ще раз глянув на суворе обличчя Бога і хоч не знайшовся що відповісти, вважав за краще забратися звідси якнайдалі.

– Тим більше, тобі корисно буде, – додав Захар. – Звикай з богами розмовляти. У замку Морени їх буде досить...

Чесно кажучи, парубок був вже не так певен, що йому хочеться туди потрапити.

– Тепер можеш розповідати усе... – промовив ще за мить Захар. – І чому воєвода Дмитро хоче, щоб я вказав тобі дорогу до Богині? І чому ти подорожуєш у супроводі вовкулаки? І до чого тут Перун?

– Вовкулаки? – перепитав Найда. – Але звідки вам відомо, що Юхим перекидень?

– Кого ж іще міг розпізнати в ньому Сторож? – відказав Захар просто. – Ну, починай... Ми слухаємо.

Парубок ще раз зиркнув на похмурого ідола з золотим волоссям та срібними вусами, і сам незчувся як слово по слові переповів ватагові тухольців усе, що пережив за останні дні. І про перекидня, і про коня, і навіть про Руженку...

– Монголи, – мовив замислено Захар, коли юнак нарешті скінчив оповідь. – Отже, Морена таки не відступилася свого... Що ж, її можна зрозуміти. Довге чекання набридає і Богам. Тим більше, коли в твоїй конюшні стоїть отаке.

– Так ви вірите, що він існує, той кінь? – вигукнув Найда.

– Чи вірю? Смішне запитання для того, хто бачив Пегаса на власні очі... Але чому Морена хоче, щоб ти прийшов до неї сам? Адже викрадення Ружі – не що інше, як приманка. Якщо вона боїться, що ти якимось чином зумієш перешкодити її планам, то чому стримує перекидня? Проста цікавість? Бажання подивитися зблизька на того, хто може вчинити наперекір її волі? Що ж... Можливий і такий варіант... Врешті-решт, за сутністю своєю вона лише жінка. Хоч і безсмертна... – Захар надовго замислився.

Так надовго, що Найда вже вирішив, що той забув про нього і по-старечому задрімав. Але Захар не спав...

– Нам обом не минути її люті... Та я все ж допоможу тобі. Кінь Перуна не повинен дістатися монголам. Тут нічого вибирати... Я не вірю, що тобі вдасться привести Пегаса для Данила Галицького, та й, поклавши руку на серце, не бажав би цього. Бо жоден правитель не достоїн такого коня. На мою думку, його міг би осідлати лише воїн з чистим серцем, а серед можновладців таких немає. Але спробувати можна... Яким чином ти цього досягнеш, не відаю, але сподіваюся, що сили, які посилають тебе, зможуть дати пораду. Вертаймося... День поспішає до вечора, а мені треба ще показати тобі вершину, в якій сховано замок і навчити літати...

Захар говорив дедалі тихіше, наче звертався не до парубка, а до власних думок. То ж останні слова Найда ледве розчув і вирішив, що мабуть йому це причулося...

Дорога назад чомусь завше значно коротша. От і тепер, не встиг ще Найда обмислити усього почутого, як вони вже вийшли з лісу. І одразу побачили, що за час їхньої відсутності щось трапилося. Бо люди в селищі метушилися, наче мурахи в потривоженій купі.

– Що діється? – зупинив першого ж підлітка, що пробігав повз них.

Хлоп’я спинилося на мить і, важко сапаючи, витиснуло з себе, з усіх сил вдаючи поважність:

– Монголи! Сторожа донесла: великий загін, в денному переході від села. А монгольський табір уже над Опором!..

Інтермеццо ІІ

Захар провів тильним боком долоні по очах, наче стираючи з них невидиму полуду і обернувся, почувши позаду шурхіт легких кроків. Синову ходу він розпізнав би і крізь сон. І ще він зрозумів, що Максим вкрай схвильований та стривожений.

Забувши одразу про риболовлю, Захар рвучко підвівся. Тінь його впала на воду, й лякливі пструги так і приснули на всі боки, ховаючись хто де.

З квапливих непевних кроків сина, з того гармидеру, який він, звикле легкий на ногу, здіймає при ходьбі, старий Беркут здогадався, що звістку  парубок несе неабияку і аж кипить од бажання поділитися нею з батьком.

– Агов, тату, де ви! – гукнув Максим ще здалека.

Захар підняв руку і показався з-за скелі.

Син його виріс у гідного свого роду парубка. Решта семеро теж були чоловіки нівроку, але наймолодший таки вдався найгарнішим. Сильний, мов тур, про що свідчили широкі плечі. Меткий, як пструга, бо був тонкий у стані. А завдяки пильному оку та невтомним ногам, не знав собі рівних серед однолітків на полюванні. І то не лише у їхній громаді.

– Доброго вам здоров’я...

– Здоров був, синку... – і перш, ніж той заговорить, запитав про найважливіше. – Усі цілі?

– Цілі, батьку. Я їх у нашій хаті запер.

– Запер?! – здивовано перепитав Захар, якому спершу здалося, що він щось не дочув.

Захеканий од надміру почуттів, парубок лиш кивнув на підтвердження сказаного.

– Що ж вони таке скоїли?

– Батьку, – почав серйозно Максим, і тривога мимоволі забриніла в його голосі. – Ми принесли таку звістку, що я попросив хлопців не розходитися, доки не побачуся і не пораджуся з тобою. Шануючи твій розум, вони погодилися не розповідати нікому про те, що бачили. І чекають твого присуду...

– Ого, – протягнув Захар, – тоді поспішім. Видно, ви таки щось важливе розвідали. Ну, то я слухаю...

– Батьку, – Максим схопив Захара за руку. – Хоч вір, хоч ні, але Тугар Вовк – перекидень!

Зачувши це, старий Беркут зупинився так рвучко, наче наштовхнувся на невидиму стіну і підвів обличчя вгору, шукаючи очима сонце, що саме зіп’ялося на небо і вистромилося понад верхівками гір. Отже, якщо молоді не помилилися, то збулися ті найгірші припущення, які він гнав навіть від самого себе. А відчував же! Наука в Морени не минула даремно... Що-що, а нежить навчився відрізняти одразу. І ще з першої зустрічі знав, що з боярином щось не те... Але рятівної надії, що міг помилитися не проганяв до останку. Тож ще й тепер перепитав:

– Ви певні цього? Лиху чутку пустити легко, а потім що робити?

– Певний, батьку. Ось послухай. Ми тобі все оповімо, а ти вже сам мисли, що маємо чинити... Сліди вовка починаються біля їхнього двору і там же ж зникають... Хіба це не дивно?

Старий Беркут згідно похитав головою, але не вимовив жодного слова.

Максим, якийсь час уважно придивлявся до батька, а далі не втерпів.

– Ти не здивований, батьку? Ти знав це ще вчора, коли посилав нас слідкувати за ним?

– Зовсім ні, – твердо заперечив Захар. – Мав деякі підозри.  Сподівався... Вірніше, здогадувався, що звір цей не є звичайним вовком. І про боярина замислювався. Та твердого переконання у мене не було. Але, як не крути, все сходиться до одного: Давні Боги сердяться на нас. Я давно вже відчуваю їхнє невдоволення, а особливо Перуна. Те, що Тугар Вовк виявився вовкулакою, звісно, прикро, але не є чимось таким, чого не можна очікувати. Тим більше, що це навіть на краще...

– Поясни, батьку, – благав геть спантеличений Максим. – Бо од твоїх слів у мене аж у голові паморочиться. Чим може бути добре те, що боярин виявився перекиднем?

– Це просто... Вовкулаку треба знищити, бо він загроза усій нашій громаді, усьому живому. І так дивно, що досі обходився тваринами і не чіпав людей. А вбивши його, ми одразу позбудемося двох бід: бо й отари наші нарешті спокійно жируватимуть, і непотрібного сусіда, що задумав посягнути на наші вольності, не стане... Князь же, Данило Романович, хоч і суворий, коли йдеться про загибель його ратників, а тим паче боярина, дізнавшись усю правду, не стане карати тухольців. У той же час, по смерті Тугара Вовка, страченого громадою, не хутко знайдеться охочий знову на наші землі посягнути. Особливо, якщо тут залишиться лише попелище...

– А Мирослава?! – мимоволі вихопилося в парубка. Бо з усього почутого він збагнув лише одне: – Тугара Вовка буде вбито, а закладений ним острог спалено дотла.

– Про дівчину буде інша розмова, – повагом відказав Захар, пізнаючи по синовому обличчі, що й третя напасть таки не забарилася. Правда, тепер усе складалося одне до одного. Кому буде потрібна боярівна, без посагу, без маєтку, ще й з такою славою про батька. Схоже, що Максимові щастить. Якщо, звісно, щось подібне можна назвати щастям? – Але згодом... Спершу я хочу перемовитися з іншими мисливцями. Може їхні думки будуть відрізнятися від твоїх? І мовлене про Тугара Вовка лиш ваша вигадка?

Якщо Максим і образився на недовіру, яку батько начебто виказав до його слів, то він не подав виду, а навпаки, згідно кивнув головою і додав:

– А як же ж... Шість пар очей завжди підмітять більше ніж одна. Щоправда, тут усі бачили те саме... Але Мирослава про батька нічого не знає. Клянуся!

– Звідки така певнісь?.. Ой, гляди, Максиме, – вдавано розсердився батько, хоча тривога таки забриніла в голосі. – Ходиш до неї? Незважаючи на мою заборону?

– То й що? Адже усі знають, що  моєю бути обіцялася...

– Не про те я, синку, – зітхнув Захар.

– А про що?

– Однак не зрозумієш... Молодість сліпа... Що бачить – не розуміє, а до порад – глуха. Тим паче, коли в очах волошки та маки цвітуть. Не хочу й починати.

– То зачекаймо до моєї старості, – всміхнувся Максим

– Зачекаймо, – в тон з ним погодився Захар. – А щодо Мирослави, то муситимеш, сказане зараз мені, довести усій громаді. Інакше їй не дозволять тут залишитися. Чи зможеш?

– Не знаю, – набурмосився парубок. – Я лиш усім серцем відчуваю, що правда повинна бути на моєму боці. Не може така чиста істота бути відьмою чи перекиднем.

Захар лиш усміхнувся, пригадуючи якою вперше постала перед його очима Морена. Йому тоді теж було заледве двадцять, і він легко дав би відрубати собі руку, якби хтось захотів її у нього взяти на доказ, що помисли у Богині лише чисті і добрі.

– І як лишень зможу, так і відстоюватиму дівчину, – завершив стурбовано Максим, хоча в голосі його було більше готовності до боротьби, аніж тривоги.

– Нехай, – погодився батько. – Може, й твоя правда... Серце рідко дурить. Коли настане час, я навчу тебе, що казати і чинити... І сподіваюся, що хоч тоді нарешті повіриш, що батьки вам, молодим, своїм дітям, лиш добра бажають...

Розмовляючи отак, обидва Беркути незчулися, як підійшли до власної оселі.

Пів віку тому хата ставилася з розрахунком на велику родину. Такою вона довгий час і була. Однак, літа йшли, і сини виростали. А виростаючи, перебиралися на власне газдівство. Тож тепер у  старому гнізді Беркутів, що складалося з трьох просторих кімнат з вікнами на південь, світлої кухоньки, добрячої комори і широких сіней, мешкало лише двоє чоловіків. Щоправда зі швидкою надією на молоду господиню. І як тепер можна було здогадатися – боярівну...

Захар Беркут піднявся на ганок і відчинив сінешні двері. З кімнати, що була ліворуч і правила тим часом за місце для збирання громадських виборних в холодні зимові вечори, долинали збуджені молоді голоси. Захар на мить затримався, а тоді рішуче натис на клямку і увійшов досередини.

У великій світлиці Беркутів було не продихнути од тютюнового диму. І біс його знає, чого це легше думається з люлькою в роті? Але саме так... Думки хутчіш сновигають од чортового зілля, і то все розумні, порадні... А помислити було над чим...

Перекидень! Вовкулака!!

Казали старі люди, що у ті часи, як ще їхні діди під стіл пішки ходили, такої напасті було, хоч греблю гати. І люди давали собі з тим раду. Знали на те способи... Бо якби не знали, то теперішні не дивувалися б так вельми, зустрівши вовкулаку на своєму шляху.

– А трясця його матері! – хрясьнув по столі кулаком старий Охрім, що народився швидше від Захара на добру дюжину літ, і вважався у селі найстаршим жителем. – Вовкулака!.. Чи ти з глузду з’їхав, Беркуте, що віриш тим шмаркатим мисливцям? Та вони козячого сліду від кабанячого не відрізнять на глиняній стежці після дощу! Вовкулака... Моя мати вже соромилася лякати нас цими байками. Все більше про песиголовців розповідала...

Захар лише гмикнув тихо і суворо, стримуючи парубків, що обурилися такою до них зневагою, аби не сміли втручатися в розмову.

– Не гарячкуй, Охріме... Те, що на твоєму віку вовкулаки не траплялися, ще нічого не значить. Відкіля ж їм було узятися? Людей у наших горах обмаль, усі на виду... І батьки й діди їхні також... З ведмедя – чи що – мав сотворитися? А от у містах великих, де народу кишить, мов у мурашнику, усілякій нечисті саме й плодитися.

– Це вірно, – мусив погодитися з Захаром старий Лис.

– Боярин же звідтіль і прибув. Не кажу, що це саме він перекидень, але хтось з його челяді – чого б і ні? Хіба ми знаємо, що то за люди? Яке їхнє коріння?

– Так, так... Слушно кажеш. Приблуда – він і є приблуда... Всього можна сподіватися.

– І хлопців наших даремно кривдиш. Їм, звісно, далеко до тебе... Ти й на скелі тижневий слід запримітиш... По перу птаха – і вік, і вагу взнаєш...

Спершу Охрім охоче закивав головою, тим більше, що у словах Захара геть усе було чистісінькою правдою, лише десятилітньої давності. Тепер зір старого мисливця надавався лише на те, аби в стіні прочинені двері уздріти. Тож згодом лиш сумно махнув рукою...

– Але навчав їх ти! То невже думаєш, що учні твої геть усі такі незугарні?

Почувши куди завернув Беркут, старий Лис лише крякнув, але не мав чим крити і мусив витиснути з себе неохоче:

– Твоя правда, Захаре. Одноліток твого Максима, Карасів Юрась таки вдатний до мисливства. Ще б трохи досвіду, і мене переплюне. Він був з ними, коли слідити за вовком ходили?

– Був, дідусю, – озвався з гурту парубків худорлявий, темноволосий і кароокий юнак, що аж пашів рум’янцем од несподіваної похвали.

– Га?! – гримнув старий. – Як ти мене обізвав, собаче вухо?

Тепер уже й Захар ледве стримав сміх.

– Перестань, Охріме... Ти, звісно, ще чолов’яга міцний, але ж від онуків своїх відрікатися не будеш?

– Гм... – стурбовано почухав потилицю старий. – Та воно, й звісно. Літа... Ніяк не звикну. Дідусь, а певно, що дідусь... Бабцею, дякувати Богу ніхто не нарече... Коли так, то розповідай, Юрасю, що своїми очима бачив. Лиш не прибріхуй. Бо я хоч і підсліпуватий, а піду перевірю. Носом землю поротиму, а однак усе визнаю.

Парубок кашлянув у кулак, прочищаючи горло. І озирнувся на решту товаришів, що неспокійно товпилася позаду, чекаючи що він скаже. І лише Захар, який вірив синові не менше, ніж старий Лис Юркові, дивився у вікно, заклопотаний іншими думками.

– Бачив сліди боярина Тугар Вовка. Він сам вийшов з двору і подався до Ведмежого яру. Йшов легко вбраний, лише з мечем. Під Грицевим дубом людські сліди уриваються, а починаються вовчі... Дуже великого вовка, пудів на сім...

– Отак відразу?

– Ні. Під дубом шамотанина якась була. Наче борюкався боярин у траві сам з собою.

– А, може, під дубом на нього вовк напав?

– Кров була б, дідусю... Клапті одежі, шерсть... Не так усе було.

– А як?

– Прийшов боярин під дуба сам. Роздягнувся. Покачався у траві... А далі пішов вовк. Згодом, під ранок, прийшов вовк. Ситий, втомлений... Покачався по росі з іншого боку дуба, подрімав трохи. А потім людина, що знову залишала сліди боярина, зодягнулася і пішла назад, до оселі Тугар Вовка. Через кілька кроків згадала, що забула меча, спертого до стовбура. Вернулася. Меч тим часом сповз у траву, може, через те боярин його й забув... Узяв зброю і вже пішов просто додому, ніде більше не спиняючись.

Старий почухав потилицю ще раз і вийняв з рота погаслу люльку.

– Ще питали ми у пастухів... – додав Максим. – На Семеновій полонині знову вівця була роздерта. Сеї ночі...

– Коли б не ти, Юрасю, мені це розказував, я б посміявся з дурня, а Захарові сказав, що під дубом спав ситий вовк, котрий зачувши кроки боярина, сховався у гущавині. А Тугар, побачивши його, схаменувся, бо був легкоозброєний і вирішив, од біди подалі, вернутися додому. На решту слів взагалі не звертав би уваги... Але тобі, Юрасю, я не можу не вірити... Хоча дуже хочу! Твоя правда, Захаре, або боярин, або хтось з його челяді мусить бути перекиднем.

– Сліди боярина були, – не дав себе збити парубок. – Він при ходьбі ліву ступню трішки вбік відводить і через те на кожному п’ятому кроці наче землю пальцями загортає. Ледь-ледь... Ні з його челяді, ні у нашій громаді ніхто більше такого знаку не позоставляє.

– Правда, – визнав Захар. – От що я мислю, Охріме, може, варто нам самим до Грицевого дуба перейтися? Хоч очі вже й не ті, а таки в сонячний полудень побачимо щось? Аби не краяти собі серце потім думами, що затіяли таку веремію, покладаючись лише на слова шмаркачів. Чей, про долю людську йдеться?

– Не треба, Захаре... – несподівано впевнено відказав старий Лис, що досі лиш сопів і недовірливо крутив головою. – Я й Максимові твоєму повірив би... А Юрась сліди читає так, що можеш вважати, наче він сам весь час на тому дубі просидів. Збирай схід!

– І я так мислив, – одразу погодився Беркут. – Але перш, ніж баламутити усіх, вирішив порадитися з тобою.

– Батьку! – не втерпів Максим. – Діду Охріме! Дозвольте кілька слів сказати? Від усіх нас...

Парубки дружно загули, підтримуючи свого ватага.

– Кажи, – погодився Захар. – Ви перекидня сеї ночі вислідили, вам і честь.

Максим ступнув вперед і струснув неслухняним чубом. Батько мимоволі замилувався парубком, така впевненість у власних силах була в Максимових рухах і рішучість виблискувала у гострому погляді очей.

– Пощо людей тривожити? Чи мало у громади інших справ і турбот? Ви, обидва, входите до Ради... Усі до ваших слів прислухаються... Тож все одно буде так, як ви зараз вирішите. Чи ж не так, діду Охріме?

– Взагалі-то...

Охрім поволі наново натоптав люльку, розкурив її від, шанобливо поданої одним з парубків, вуглини і замислився. В словах Максима була певна слушність. Люд у їхньому гірському селищі хоч і не з полохливих, але звістка про те, що неподалік завівся перекидень і що даведеться посилати чоловіків, аби його вбити, могла викликати серед тухольського жіноцтва такий лемент, що про всіляку скритність годі було б і мріяти. Виступити ж супроти такої потвори, коли вона заздалегідь попереджена, означало пролити вдвічі або й утричі більше крові.

– Ми з твоїм батьком, Максиме, ніколи нашій громаді злого не радили. Через те й прислухаються до слів, нами сказаних... – почав здалека Охрім.

Максим мимоволі усміхнувся, ховаючись за плечима в товаришів. Окрім визнаної мудрості обох старих мужів була ще й інша причина для послуху... З дев’ятьох членів ради двома були Захар Беркут і Охрім Лис. А окрім них – два найстарших Максимових брати і шістдесятилітній син діда Охріма. А Максимові, за свої два з половиною десятки років, ще жодного разу не доводилося чути аби в родині Беркутів чи Лисів хтось та ослухався найстаршого. Отож, в будь-якому випадку п’ятеро голосів будуть за те, що надумають двоє старійшин.

– І хоч схід скликається для того, аби якомога більше людей могли висловити  свою думку і таким чином нікого не скривдити, мислю, Захаре, на цей раз варто послухати твого сина. А потім, по справі, якщо ти зі мною згоден, обидва прохатимемо у людей пробачення...

– Я згоден з тобою і сином, Охріме, – кивнув головою Захар, суворо насупивши брови. – Звір у норі, мисливці напоготові, тож не будемо робити того, що могло б сполошити його і дати час приготуватися до відсічі чи втечі... Хоча, не можу не бажати, аби за ним і слід простиг. Те, що ми збираємося зробити усе, не порадившись з громадою, звісно, порушує наші закони і звичаї, але перекидні у горах не кожен день трапляються... Вірю – люди зрозуміють, що ми хотіли вчинити якнайкраще, для громадського добра... А ні – що ж, не до смерті нам у раді засідати. Не дурніші за нас підростають. Якось обійдуться...

– Знать, на тому й порішили... – кивнув Охрім. – Ті мисливці, що є у хаті, боярина вислідили. Їм же честь йому й віку вкоротити. Ти цього хотів, Максиме?

– Цього, дідусю... Нас тут шестеро мисливців. Усі ходили і на вовка, і на кабана. Половина з ведмедем віч-на-віч сходилася. Невже тій капості не дамо ради?

– Дасьте, як навчимо... – тихо промовив Захар. – Чи ти мислиш, синку, що зможеш зарубати його простим мечем?

Слова батька стурбували юнака. Взагалі-то він пам’ятав з материних оповідок, що вовкулаку залізо не бере. але вважав ті розповіді простою байкою. Та й, окрім того, не маючи сумніву, що потвору необхідно вбити, він ще й миті не мав, аби застановитися над тим, яким саме чином вони доконають цього.

– То се не байка? – мовив непевно. Але старі його зрозуміли.

– Що вовкулаку просте залізо не ранить? – перепитав старий Лис. – А хто це, синку, може, достеменно знати? – здвигнув плечима. – Відважишся перевірити? – і побачивши як гордовито випростався Максим, додав трохи осудливо. – Певно, що відважишся... Молодість дурна у своїй хоробрості, а мертві сорому не знають... Тільки, як ми, ті що живими залишаться, іншим у вічі дивитимемося?! Батькам, що смерть дітей своїх пережити мають, чей не солодко. Над цим ніколи не замислювався?

Максим, якому й справді навіть на гадку не спало підійти до справи ще й з такого боку, а слідом і решта його товаришів, ніяково опустили очі.

– От коли почнеш, – провадив далі неквапом свою думку Охрім, – це й свідчитиме, що ти вже зрілий чоловік, а не бахур... Але, про залізну зброю, то хіба мусить бути правда... З давніх давен переказується у наших родинах, що супроти перекидня помічні лише вогонь і срібло.

– Вогонь! – вигукнув довготелесий Гнат Кравець.

Був він найстаршимим у великій родині Михайла Кравця, що помер од рани в грудях, яку завдала йому татарська стріла в битві  на Калці, коли був ще княжим дружинником. Залишившись без батька, ось уже добрих вісім літ, сини Михайла хазяйнували самі, тож мали себе за достатньо зрілих, і в поведінці їхній вже не відчувалося тої поваги до старших, що у парубків, які й досі жили під родинним дахом.

– Спалити перекидня – і вся розмова! Двері-вікна підперти, а вогонь під стріху! Сьогодні ж, уночі... Як тільки вгомоняться! А попіл вітер розвіє...

Від збудження Гнат аж підвівся і ступнув на середину світлиці, вимахуючи руками. І лише там, побачивши себе в центрі уваги, схаменувся, трохи знітився і відступив на своє місце, під схвальний гул декотрих парубків. Пропозиція Гната перемогти потвору без небезпеки для себе прийшлася до смаку більшості юнаків.

– А що, – додав той уже з лави, войовничо поглядаючи на старійшин, – хіба зле кажу?

– Зле, – неохоче озвався Охрім. – Так зле, парубче, що й балакати гидко...

– Певно, що зле, – докинув від себе Максим, вважаючи що може спам’ятати товариша. – Вогонь вовкулаку справедливо вб’є, а решта людей за що загине? За яку провину такій лютій смерті ти їх хочеш піддати?

– Людей... – буркнув Гнат. – Кажи одразу, що про дівку свою турбуєшся.

Максим затнувся, наче замість повітря хлипнув повні легені води. Йому аж сльози повставали на очах од несправедливості. Адже ні для кого з товаришів, та й усієї громади не було таємницею, що донька боярина впала йому в око, що заради неї він ризикував життям на тому ведмежому полюванні, так пощо зараз настільки зневажливо штрикати його в саму душу.

– І Мирославу теж, Гнате, – вступився за сина Захар Беркут. – Батько, яким би злим чи добрим не був, то одне, а діти – зовсім інше... Он, про твого батька, про Михайла, хоч і прикрим часто бував чоловік, ніхто злого слова не скаже. А ти, як я бачу, іншу стежину в життя вибираєш... Гляди, аби не завела вона тебе на манівець.

– Що ж! – знову зірвався з лави парубок, якому образа, хоч і заслужена, залила кров’ю очі. – Бачу, вам життя якихось заброд дорожче за кров односельчан! А я так скажу, без сходу на те, щоб супроти потвори на двобій виходити, не годжуся! Хто мою родину годуватиме, якщо загину, а громада вирішить, що ми сваволю вчинили?! Без згоди села я вбивати перекидня не піду!

– Обійдемося! – запально вигукнув Юрко. – Боягуз! Шкода, що товаришем звався! Забирайся геть з очей!

– Я?!.. Я... – Гнат намагався витиснути з себе ті слова, які мали одразу все пояснити, але вони як завжди блукали деінде і, не стерпівши кривди, перш ніж Захар встиг спинити його, парубок вискочив за двері.

– Верни його, Юрку! – наказав Беркут.

– Хоч карайте, дядьку Захаре, – випростався гордовито юнак – а з боягузами нічого мати не хочу...

– Боягуз... Чи не надто швидко про іншого судити збираєшся? – докірливо промовив Захар. – Кожен має право на власну думку... Тим більше, коли в його словах багато справедливого. А як громада й справді вирішить, що було порушено звичай? Тоді турботу про сім’ї загиблих доведеться на себе взяти тим з вас, хто живим залишиться! Бо нам з Охрімом, на жаль, вже не так багато відведено, як хотілося б...

– От і зачинай щось зі шмаркачами, – сплюнув спересердя старий Лис. – Уже й сам не знаю чи добре ми робимо?.. Може, й справді ліпше схід зібрати? Поки ще не наламали дров? Бо сьорбнемо ми з ними лиха, Захаре, попам’ятаєш мої слова...

Беркут сопів сердито і міряв поглядом Максима з Юрасем.

Ті опустили очі і похнюпилися. Сутичка з товаришем вже і їм видавалася дурною та зайвою.

– Дядьку Захаре! Діду Охріме! – загомоніли решта парубків.

– Ми все робитимемо, як ви накажите.

– Обіцяємо навіть рота не розкривати!

– Вірте нам!

– Ми не осуджуємо Гната... В нього й справді ще четверо молодших на опіці...

– Та й мати хорує часто...

– Юрко зле вчинив, що образив його, але ми пізніше перепросимо.

– Оно, як тільки вийдемо звідси, так знайдемо його і перепросимо.

– Помиримося!

– Чи ж то дивина парубкам посваритися?

– Ви лишень випробуйте нас – не пожалкуєте!

– А й справді, – замислено протягнув Охрім. – може й на краще вийде? Кожного з вас шкода, а сироту вдвічі... Ганка б зовсім збожеволіла... Чого мовчиш, Захаре? Про що мислиш? Озвися хоч словом!

– Мислю, – спокійно мовив Беркут, – де нам срібла на меч узяти. І яку байку для коваля вигадати?

– На те є рада, батьку, – озвався втішений Максим, бачучи, що грозова хмара боком перейшла. – Срібло ми з хлопцями ще до вечора позбираємо. Тим, кому можемо вірити, у кому впевнені, що мовчатимуть, правду відкриємо. Іншим – скажемо, що дід Охрім намислив щось вельми для добра громади придатне, але об’явить сам на завтрашньому сході... Тож брехати не доведеться... Ні нам, ні вам... А люди віддадуть усе що мають, раз дід Охрім просить.

– А ковалеві що розповісте? – поцікавився старий Лис, який знову клюнув на облесливу приманку.

– А ковалеві скажемо, що ви з батьком хочете таким чином позбутися Тугара Вовка.. Як саме, ми не знаємо, але здогадуємося, що меч зі щирого срібла має допомогти...

– Ач, опудало, – схвально зареготав Охрім. – Ну, геть чисто ти, Захаре, в молоді літа.

– Гм, гм!... – кахикнув Беркут.

– Ага... ну, теє. – спохватився Лис. – До коваля ми з Захаром самі підемо. Ви ж, поки що, збирайте срібло і відсипайтеся. Про решту скажемо вам, як буде меч готовий. А тепер – ворушіться. Сонце вже ген-ген як високо... Вдалося б лиш назбирати стільки...

Парубки, певне, тільки й очікували того наказу, бо одразу ж вихопилися з хати, так що й двері лиш один раз рипнули. А до старійшин уже з надвору долинули Максимові слова, до яких, щоправда, вони, заглиблені у власні думи, не дуже прислухалися

– Юрку, ми з Петром почнемо від нашої оселі і вверх посунемо, а ти з рештою дуй на нижній кінець. Якщо стрінете Гната, то перепросись... Ти ж знаєш його, навіженого. Щоб ще якихось дурниць не накоїв... А коли хтось не повірить в наші побрехеньки, звертайте усе на жарт, на Купалу. Чей не забули за тим усім, яка ніч нині?... – далі голоси віддалилися і знадвору до хати уже долинав лише один нерозбірливий гомін. Тим більше для вух двох дідів.

– Вовкулака, – промовив наче сам до себе Охрім. – Балакаємо, до бою готуємося, а мені однаково не віриться. А тобі, Захаре?

– Наші батьки були певні, що перевертні існують, то чого б я мав сумніватися? Старі Боги ще не залишили наш світ. А з ними й усе інше...

– Кажуть, Захаре, що ти й досі на наше старе капище до Перуна ходиш?

– А тобі, Охріме, не хочеться?

– Не знаю, Захаре... – зітхнув старий. – Охрестився я разом з усіма. А священик каже, що віддавати шану ідолам – гріх смертний... Давніх Богів у проповідях бісами називає. А вони мовчать... Виходить, його сила? Не ті у мене вже літа, щоб грішити... І так життя нас не надто пестило, щоб ще й на тім світі вічно мучитися...

– А як же батьки? Вони ж у тих Богів вірили? А їх, як грішників, віровідступників – усіх у пекло? Справедливо це?

– У батьків своя доля і дорога. У нас – своя. Зустрінемося ще – втіха велика для усіх. А ні – то нехай вибачать... Коби я знав, що вони муки терплять, то нічого б не пошкодував, аби полегшення їм добути, а так – хоч про себе подбаю. Та й то – без певності... – старий ще раз зітхнув. – На вовкулаку вдосвіта треба йти, коли сили ночі вже днем поборені. Тоді він ні людиною, ні звіром в повну силу не зможе бути. А перший блиск роси в сонячному промінні вдвічі дію срібла помножить...

Захар мовчав, лише головою погойдував, і з незворушного обличчя його годі було здогадатися: осуджує чи погоджується з побратимом.

– Меч чиїм рукам мислиш довірити? – запитав по хвилі мовчання Охрім.

– Максимові! – становчо відрубав Беркут. – У мене їх восьмеро. Якщо біди не минути, громаді не доведеться сиріт годувати!

– Теж вірно, – погодився стари Лис. – Якщо біди не минувати – то краще біду з мечем у руках стрічати, ніж з рогатиною залізною...

Правда, ці слова він швидше вишепотів собі у бороду, бо знав, що жарту на таке Захар не подарував би навіть рідному синові. А сварок і образ на сьогодні вже було й так досить. Тому вголос додав зовсім інше:

– Сьогодні Купалова ніч...

Від тих слів Беркут аж скинувся.

– От старий дурень! Геть розум стратив! Як же ж я забув?! То ж нині сили Зла непереможні! І щоб мені з місця не зійти, якщо перекидень цеї ночі не на вівцю полювати вийде! Що робити будемо?

– А що тут зробиш? Святкувати молоді не заборониш... Та й про вовкулаку ми домовилися мовчати, щоб завчасу потвору не сполохати... Про зброю для парубків треба мислити. І попередити, щоб уважніші були. Од вогню далеко не відходили.

– Була б моя воля, я й опудало Морени хоч раз заборонив палити. Вона й так на нас сердита. Незаслужено ми її кривдимо.

– Заборонити, либонь, не вдасться, а вигадати щось можна. Наприклад, украсти його і десь заховати. Нашим же наплести, що од того матимуть запомогу в сутичці з вовкулакою. Нехай на якийсь час про інше мислять...

Парубок вихопився з села наче ошпарений. Образа за кривду, нанесену йому товаришами, вилилася в палку ненависть до заброди-боярина, що, мов сніг на голову, звалився на тухольців і призвів до того, що його, Гната Кравця, обізвали боягузом!

«Боярин! Хе! Потвора у людській подобі але з вовчим нутром! Перекидень проклятий! – метелялися в його голові то розпачливі, то погрозливі думки. – Ну, нічого... Начувайся ж! Спалити усе гніздо! Щоб і духу в наших горах не позосталося... Максим теж добрий!... Разом росли, разом по горах отару випасали... Першого ведмедя разом вбили. Хто зна чи Максим втримав би рогатину, коли б я бурмилові стрілу в око не увігнав? А зараз? За якусь дівку? Що я йому, лихого хочу, чи що? Ну, вихопилося з язика... Хіба можна отак одразу ображатися? Товариство наше забути?  Мирослава справді – красуня писана, але ж не гинути нашим парубкам через її карі очі. Тим паче, що її й викликати з хати було б легше легкого. Виманити, зв’язати, щоб не перешкоджала розправу над перекиднем чинити. А коли усе було б позаду, старі допомогли б. Розтлумачили усе... Хоча, не вірю я, що вона ні про що не  здогадується. Стільки літ з потворою під одним дахом мешкати і нічого не помітити? То тра’ бути зовсім сліпою... А в таке не повірю, хоч ріжте. У нашій хаті щоб ножа хто з місця на місце переклав, а мати вже знає, що хтось його до рук брав. Та й решта жіночого насіння така ж...»

Засліплений думками, Гнат пер поперед себе, не розбираючи дороги, і коли несподівано побачив крізь віти дерев частокіл боярського двору, то аж остовпів на мить. Бо якщо б і хотів кудись потрапити, то у жодному випадку не до цього осиного гнізда.

– Цур тобі, – перехрестився щиро. – Не інакше, як Лукавий мене сюди приніс. На гріх підбиває...

І, може, й одумався б парубок, може, й повернув би до товаришів, бо уся його злість потроху миналася, а кривда забувалася, як нераз забувається і прощається вчинене зопалу... Але не судилося. Бо, зробивши мимохіть ще кілька кроків у напрямку оселі Тугар Вовка, Гнат побачив Мирославу.

Вона сиділа під розлапистою кривою сосною, що виросла обабіч стежини, і вичесувала косу. Очі у неї були заплющені, на устах блукала тиха усмішка... Дівчина мріяла. Мріяла про щось хороше, заповітне. І з мріями тими, вона хоч сховалася від людських очей, однак прийшла до стежини. Тієї єдиної, що провадила звідси у Забуту долину, і по інший кінець якої стояла хатина Беркутів.

«Мирослава! – подумки зойкнув парубок, і мимоволі замилувався її вродою. – Боже, яка красна!»

У замріяній поставі дівчини було стільки зграбності і звабливої краси, що не захопитися нею міг хіба що струхлявілий, замшілий пень.

«Максимко-то наш не дурного тата син, – несподівано для самого Гната в його голові виникла зла, чужа думка. – Ласий шмат вирішив відбатувати для себе... Ач, що намислив... І сама, мов писанка, і боярського роду... Придане, певно, і в дві хури не спакуєш... А батечка, котрий супроти шлюбу сопе, не сьогодні, так завтра чорти вхоплять з нашою допомогою! Того й виступає супроти вогню, що за добро, яке в його руки потрапити має, піклується. Певно, шкода свого. Хитро усе зметикував... А ти чим же гірший?»

Думки парубка, непомітно скеровані чужою волею, звернули в те небезпечне русло, котре веде людину до прірви. Іншим разом він може й спохопився б, але зараз лють, яка з новою силою закипала в грудях, вкупі з ображеним гонором, уже не залишали йому часу огледітися і спам’ятатися.

«Чим гірший? – продовжував нашіптувати голос. – Та тим, що твого батька вбили прокляті монголи, і він не може правити громадою, як Беркут зі своїми синками. Того ти й став боягузом, а Максимові дістануться вареники зі сметаною... Але не турбуйся, ти ще їм усім покажеш, чого Гнат Кравець вартує! Лиш дрібку одваги – і Мирослава твоєю буде! – голос уже не шепотів, а кричав. Переконливо, незаперечно... – Схочеш, і буде!... І тоді ти, ти!, а не Максим, на боярських перинах качатимешся...»

Гнат провів долонею по обличчі, і відсмикнув руку від холодного, мов лід, геть спітнілого чола.

«О, Господи! Про що це я? Збожеволів, не інакше!.. «

Він зробився настільки осоружний сам собі, що був ладен затопити кулаком у власну пику. Здавалося, що ще мить – і ангел-охоронець, який завше поруч з людиною, зможе перемогти в його душі диявола, але тут втрутилася Доля.

Що ж інше?

Мирослава, яка до того спокійно розчісувала волосся, раптом скрикнула, зірвалася на ноги і схопилася рукою за сорочку на грудях. Тоді, не роззираючись навколо, стала хутко розв’язувати плетену з кольорових ниток шворку, що стягувала комір. Тільки-но сорочка стала вільнішою, як дівчина хутко спустила її з плечей, вмить оголила не по-дівочому пишно налиті, але пружні перса, і – обережно зняла з лівої півкулі якусь мурашку.

Що то було таке, Гнат не розгледів, та й не намагався, бо од ненароком побаченого, йому пересохло в роті, а кров бухнула в голову, туманячи погляд і відбираючи останні крихти розуму.

Мирослава тим часом засміялася тихо сама з себе, послинила палець і протерла вкушене місце.

Вона була сама в безлюдному місці, почувалася хороше. Сонце вже пекло з усією щирістю. Тож дівчина не поспішала одягатися. А навпаки, ще й простяглася горілиць, підставляючи біле тіло теплим променям.

Усі Гнатові думки кудись пурхнули, наче стривожені горобці, і парубок, уже майже не розуміючи що чинить, рушив уперед, не розбираючи дороги.

Мирослава, як тільки-но почула тріск сухих гілочок під ногами парубка, миттю підхопилася, оправила на собі одежу, ще й стулила лівою долонею комір на шиї, а правицею в той же час вихопила з піхов легкого, підібраного під її руку, меча, що лежав осторонь.

– Хто тут?!

«Козир-дівка!» – похвалив ще про себе Мирославу Гнат і показався з-за корчів.

– Гнат? – здивувалася дівчина.

Їй досить часто доводилося бачити цього похмурого парубка поруч з Максимом, і Мирослава знала, що вони майже побратими.

«Зараз! Задури їй голову, затули рота і зв’яжи... – підказав послужливо знайомий лихий голос. – Потім... А потім дівка вийде за тебе, куди ж з соромом подінеться. Хто їй повірить, що не сама у ліс вийшла...»

І Гнат мовчки ступнув уперед ще один крок.

«Але, гов! – раптом передумав порадник. – А якщо не вдасться? Якщо почнеться шамотанина? Дівка вспіє зчинити крик. Наскочуть челядники... Тоді вірна смерть! Е, ні, так не годиться... Стривай, зараз щось вимислимо. Не дарма ж сеї ночі Купали... Пожди, пожди. О, здається так найкраще буде...»

Чужі думки вихором проносилися в голові парубка, а він лише сопів важко і дурновато всміхався, не кажучи й пари з уст.

Ця мовчанка дещо стривожила дівчину, і вона, що вже було опустила меча, побачивши знайомого, знову підвела вістря і тісніше стулила полотно на грудях. Від думки, що Гнат міг бачити її оголену, Мирослава зашарілася і розізлилася. Гостре слово вже так і просилося на язик, все ж вона було не аби там якесь дівчисько – боярівна!

– Мене Максим прислав! – бухнув, як з моста у воду, Гнат те, що становчо наказав голос, бачучи, що ще мить мовчання, і дівчина або штрикне його мечем, або здійме лемент. Що у двох кроках від боярської оселі привело б до одного кінця.

– Максим?! – перепитала Мирослава вражено і радісно, одразу ж відкладаючи вбік меча. Але раптом чогось стривожилася. – Що? Що трапилося?

«От, спасибі!» – подумки подякував парубок невідомому за слушну пораду.

Гнат вже був не на жарт злякався, що зараз його викриють, а тому більше не вагаючись й миті, заходився плести усе те, що послужливо шепотів йому невидимий радник, аби таки задурити дівчині голову.

– Пощастило мені, що на тебе натрапив! А то сидів би тут у кущах, не знати доки, аби тебе побачити. А Максим каже, – торохкотів хутко далі не даючи їй опам’ятатися, водночас вбираючи очима в себе її стрункий стан і стиглі вишні вуст, пишний сніп волосся і звабливо завкруглені бедра, волошки очей і..., хоч дівчина не відводила руку від шиї, притримуючи розшнуровану сорочку, але ж він уже бачив! Певно, ще й навіть швидше за Максима... При згадці про дівочі перса, Гната знову кинуло в піт, і він відчув, що руки мимоволі зводяться, аби вхопити Мирославу в обійми.

«Терпи! – заспокоїв голос. – Терпи! Вже не довго! Обіцяю, що ще цієї ночі твоєю буде!»

– Мчи, Гнате, до Мирослави і як тільки побачиш саму, – продовжував бубоніти скоромовкою парубок, бачучи, що дівчина уважно слухає, – передай, що чекатиму на неї, як тільки запалять першу Іванову ватру, під нашою сосною...

Про сосну парубок додав од себе в останню мить, сподіваючись, що ж не просто так прийшла вона саме сюди, під це дерево. І побачивши, як зарум’яніли щоки Мирослави, збагнув, що вгадав.

«Молодець!»

Гнат осміхнувся хижо і кинув крадькома погляд на, прим’яту дівочим тілом, траву біля стовбура.

– Під нашою сосною... – повторив мимоволі, мріючи вже про недалеке своє. – Маю до неї вельми пильну справу. Сам зараз прийти не можу, але конче треба перемовитися словом до завтрашнього ранку. Бо, як сонце в ставу скупається, вже запізно буде. Ось!

Виголосивши те все, Гнат завмер, насторожений наче вовк, що досвіта завітав у село.

«Якщо скаже, що не вийде, хапай її одразу. – стурбовано додав голос. – А там, нехай діється воля Божа! Он, вона й меча відклала... Якщо ваші підуть сьогодні вбивати боярина, то іншої нагоди може вже й не трапитися! Зможе з Максимом зустрітися – прогавиш дівку...»

А Мирослава вагалася.

Усе ж таки, не настільки вони з Максимом були ще близькі, аби він міг призначати їй зустріч вночі, в дикому лісі, ще й не особисто, а просто переказавши іншим парубком, нехай і побратимом. Хоча, з іншого боку, вона привселюдно, при батькові пообіцялася йому в жони. Сказала, що буде або його, або нічиєю. Якою радістю спалахнули тоді очі парубка! А батько – лютує й донині. Та дарма, Максим видер її з лап ведмедиці, з пазурів  смерті не для чужих же обіймів... Правда, він тоді про це й не думав і вона не думала. Але, як зосталася жива, вирішила одразу і твердо... Тому мусило  трапитися таки щось дуже важливе, раз звикле делікатний і навіть сором’язливий Максим звертається до неї з таким проханням...

– Добре... Скажеш, що я вийду. Але нехай не бариться. Батько й так на нього затявся... А останні дні геть на самого себе не схожий, стривожений якийсь, неспокійний. І миті на місці не всидить. Аби не наробити клопоту... Але, скажеш, що прийду обов’язково. Що б там не було. Якщо чомусь забарюся – то нехай чекає...

І тут, наче на підтвердження слів дівчини, почувся голос боярина, що гукав доньку.

– Мирославо! Де ти там!

У голосі Тугара Вовка виразно чулося легка стурбованість, нетерпіння і роздратування.

Радіючи з нагоди, парубок кивнув дівчині, рвучко повернувся до неї плечима, аби очі не видали його хижим блиском, і посунув геть.

– Гнате, – окликнула його тихо Мирослава. – Дякую... Ти вірний товариш, – і озвалася на повний голос. – Я тут, батечку! Вже йду! Агов!

Парубок сіпнувся, наче його гепнули у плечі складеними в замок руками, і надав ходи. Слова дівчини болюче шпигнули його, але бахтирець, склепаний із заздрощів та люті на товариша, уже наглухо затулив його душу. І ні добрий ангел-хоронитель, ні проста людська совість вже не мали шансу достукатися до неї. А хіть володіти цим звабливим тілом і не менш принадним посагом впала щільними шорами на його очі. Тож відкинувши усі сумніви геть, Гнат замислився над тим, де має перебути до ночі і як саме діяти потім.

– Як це де? – аж у голос здивувався з самого себе парубок. – Хіба я звір загнаний, щоб од людей хоронитися? Чи у мене хати немає? Чи дорога до неї заказана?

«Буде ще й таке, постривай!» – озвалася таки здалека совість, але на цей раз її затамував голод. Гнат їв ще як звечора, а уся ця гонитва за слідами перекидня і сьогоднішні хвилювання вимотали його вщент. Парубкові здалося, що як він зараз не з’їсть чогось, то гризтиме й каміння.

Гнат облишив на якийсь час усі роздуми і надав ходи, аби якнайшвидше дістатися рідної домівки.

– Ой, братику! – кинулася навперейми йому десятилітня Ксенія. – До нас хлопці приходили срібло питати... Кажуть, що дідусь Лис його по цілому селі збирає! Для добра громади начебто... Усі даютть, ніхто не вагається. Дають, але нащо?.. Може ти знаєш?

– Перекидня вбивати, – буркнув, не замислюючись, Гнат. – Срібло... Звідки воно в нас? Поки батько ратником був, то, може, й водилося, а тепер, – він безнадійно махнув рукою.

– А мати знайшли, – майже ображено мовила Ксеня, мовляв, навіщо мене дуриш... – Кажуть: «Раз уся громада збирає, то і ми останнє віддамо...» А про перекидня ти, певно, жартуєш? Вони ж лише у казках бувають, правда?

Але парубок далі вже не слухав.

– Що мати віддала?! Що?! Кажи!!

Він навіть не помічав, що з усіх сил термосить сестричку, і в його дужих руках тендітне дівчатко метеляється немов шмат ганчірки.

– Навіжений! Що ти робиш?! Схаменися! Дитині в’язи скрутиш!

Гнат квапливо озирнувся на голос і побачив перед собою матір.

– Що тобі дитина завинила? За віщо над сестрою знущаєшся, бузувіре! Повиростали лобуряки! Батька на вас немає! Він би тобі показав, скаженому, як молодших кривдити!

– Батька?!!

Гнат випустив з рук сестру і ступнув до матері, чорний, мов та грозова хмара.

– Що ви віддали Юркові? Той срібний карбованець, якого князь за батька заплатив? Так?!

Мати сахнулася, не зводячи очей з перекошеного люттю обличчя сина і непевно відказала:

– То ж для громади... Старий Лис просив...

– Громади?! Лис?! А як вони завтра попросять свою хату спалити? То ти теж?... – верескнув не тямлячи себе Гнат. – Спершу громада забрала в мене батька, а тепер поцупила й останню пам’ятку про нього!

– Опам’ятайся, синку, – благально простягнула до нього руки мати. – То ж наша громада! Наші люди, родина... Що ми без неї? Сироти... Хіба ж можна таке казати. То ж не їх провина, що саме твого батька монголи смертельно поранили... А скількох чоловіків більше й не побачили сім’ї.

– Не винні? А певно, що ні! Батька на ріці Калці мечами сікли, а вони вдома сиділи, в Раді засідали! А тепер – в удовиці, в діток-сиротинок єдиний таляр з хати забрали... Ну, начувайтеся ж, я вам усе пригадаю!

Гнат крутнувся на п’яті і стрімголов помчав назад, звідки прийшов, і вже не чув ні крику Ксанки, що кликала братика назад, ні зойку матері, що  відчула біду. Йому вже не було місця серед людей, і парубок мчав до лісу, щоб у темряві, під густими вітами сховати свій біль, свій жаль, свою скривджену гордість і свою ненависть.

На подвір’я кузні цигана Михая старий Охрім увійшов у супроводі Захара Беркута, що ніс у торбинці все зібране парубками срібло. Те, що у громади немає жодних скарбів, обидва старих знали наперед, бо самі відправили усе князеві Данилу, коли він збирав рать на монголів, але надії не полишали, що десь таки хтось щось залишив на чорну днину, на спомин... Так воно й вийшло. Але залишків тих була така мізерія, що годі й говорити. Для найменшого меча треба було б ще зо два рази стільки. Однак, йшли діди до коваля, бо мусили йти. І тепер усю надію покладали на його вміння і вигадку.

Чорний, мов те вугілля, що куріло в його горнилі, циган Михай вийшов стрічати старійшин надвір, а четверо наймолодших циганчат лише вистромили замурзані, скуйовджені голівки з-поза одвірка. Старший Іштван, що помагав батькові як молотобієць, вдавав уже з себе дорослого і залишився усередині. Мовляв, як мене треба, то покличуть, а як ні, то нічого й гав ловити, теж невидаль...

Циган ступнув наперед і вклонився низько старійшинам долини, шануючи їх вік, але неквапом, бо й коваль у селі неабихто, далеко не кожна громада може похвалитися власним.

Донедавна й тухольці мусили за кожну залізяку платити у кілька разів  дорожче, купуючи потрібне на ярмарку.

Ще й їхати такий світ у Галич. Але минулої осені йшов повз них з Угорщини табір. Постояли кілька день неподалік, та й завіялися далі, прихопивши з собою кількох овець, а взамін (так посмішкувалися згодом тухольці) залишили Михая.

Помирав бідолаха. Чи то від якоїсь лихої страви, чи болотяної води, або ще від чогось, але запалилася сердешному утроба і всохся чоловік, змарнів, пожовк увесь. Світ йому зробився немилий, а про те, аби мандрувати далі зі своїми годі було й мислити. Як лежав непорушно, то чувся ще сяко-тако, а в кибитці – наче хто гострим ножем колупався у нутрощах. Сумно прощався з Михаєм табір, а найбільше голосила його дружина Карма, якій циган суворо наказав рушати з дітьми далі. Смерть свою бачив чоловік і не хотів, аби діти його від табору відбивалися. Самотній циган, то як риба на мілині – для кожного легка здобич.

Ватаг, сивобородий, кремезний чолов’яга, що не усміхався, певно, з появи на світ, погоджувався з Михаєм, бо й сам бачив, що той не жилець на світі. Раптом ще кілька днів протягне, а чекати на його смерть не випадало – зима в горах приходить раптово, завіє перевали, а тоді біда, погибель... Не буде ні людям притулку, ні коням поживи.

Сходив циганський ватаг у долину, домовився з Лелечиною Настею, одинокою вдовицею, що самотньо доживала віку, і була, певно, не дуже й молодшою за самого Беркута, аби доглянула хворого... Михаю тим часом цигани спорудили зручну землянку. Хотів чи ні, бідака, а мусив залишатися там, щоб не занести в село якої зарази. І, заспівавши вмираючому прощальної пісні, сумно рушили далі.

Може, так і дійшов би Михай, коли б не здогадалася Лелечиха привести до нього Захара. Той оглянув хворого, погмикав, похитав головою і приніс через якийсь час невеличке жбанятко густої юшки, що так і заповнила усю землянку густим сосновим духом.

– Пий, чоловіче, стільки, скільки тіло прийматиме. А як справишся з оцим, я ще принесу...

Михай слухняно спробував ковтнути відвару, але той був такий гіркий, такий нудотний, а хворий настільки ослаб, що заледве примусив себе зробити єдиний маленький ковточок. Менший за наперсток для вишивання... І аж здригнувся, бо здалося хворому, що вогонь пронісся по його тілу, випікаючи всередині усе гниле, усе негідне. Аж застогнав циган, рясний піт оросив його вже схожу на пергамент шкіру, і в знемозі відкинувся він навзнак.

– Будеш жити, – мовив до нього Захар і зітхнув полегшено, бо до цієї миті й сам не був впевнений, що ліки допоможуть, надто запущеною була хвороба. – Раз зумів проковтнути і змокрів, то будеш жити. Тільки пий те, що я тобі дав... Тіло само підкаже, як часто. Лише не лінуйся. А як подужаєш зо два таких дзбаночки, то я сам піймаю для тебе пстругу...

На обіцяну рибу довелося зачекати близько десяти днів, а ще за два дні до того повернулася до чоловіка Карменсита з дітьми. Не втримали її в таборі і суворі накази ватага. Любляче жіноче серце віщувало, що чоловік живий, і що вона йому потрібна... Ще через тиждень Михай вийшов з землянки на світ, марний, наче соснова тріска, блідіший за саму смерть, але голова у нього вже не паморочилася, і в запалих очах виблискував сміх. Чоловік учився вдруге радіти життю.

Так у Забутій долині, в тухольській громаді з’явився коваль, а у Захара ще один син, названий...

– Здорові були! – привітався першим коваль з дідами.

– Здоров будь і ти, Михаю! – відказав важко сопучи Охрім, присідаючи на призьбу.

– Здоров, синку, – озвався й Захар. – Чом не заходиш? Дітлахи твої майже кожного дня прибігають, а тебе не видно.

– Не гнівайтеся, батьку, – приклав руки до грудей коваль. – Багато роботи. Ледве встигаю. А у неділю вже було зовсім зібралися, так впросили мене малі, аби з ними до лісу сходити. Кажуть: «Ми й самі можемо, але з вами веселіше!» Не гнівайтеся...

– Та чого там, – поплескав його Захар по закіптюженому плечі. – То я так лише спитав. Гоститимемося узимку... Але, коли у тебе молодого часу немає, то у нас, старих, його скільки завгодно...

– Літав і я орлом-беркутом, – зітхнув Охрім.

– От і завітали самі, – провадив далі Захар, наче й не чув старшого товариша, побоюючись, аби той не розвів теревені, вдаючись у старечі спогади, а на дворі й так сутеніло. – Щоправда, не на гостину, а у справі. І то вельми важливій справі...

– Слухаю, батьку, кажіть, – кивнув головою коваль. – Задля вас і громади зроблю все, що в силі.

– Срібло кувати вмієш?

– Срібло? – здивувався циган і аж засміявся. – Ото ви, батьку, спитали. Спитайте курки чи вона вміє нести яйця, або спитайте орла чи вміє літати. Бо це те саме, що спитати цигана чи вміє він дати раду сріблові... А ви що, самородок знайшли?

– Меча срібного викуєш? – вів далі Беркут не звертаючи уваги на жарти і похвальбу коваля.

– Меча? – тепер здивування цигана було щирішим. – А пощо він комусь? Такими цяцьками, певно, лише княжі та боярські немовлята забавляються?

– Скуєш?

– А, – здогадався Михай. – Хочете од боярина дарунком одкупитися? Та скую, скую, коли є з чого...

Замість відповіді Захар простягнув ковалеві торбинку зі сріблом, з прикрістю подумки ще раз відзначаючи її неймовірну легкість.

Михай перейняв торбинку, розв’язав її, заглянув усередину, тоді зважив у руці і гмикнув:

– З оцього? Меч?

– З цього, Михаю, – скрушно зітхнув Охрім. – Більше у громади немає й дробинки.

Михай мовчки зав’язав торбинку і повернув її Захарові.

– Я, батьку, коваль, а не чарівник. З усього вашого срібла й руків’я доброго не вийде... Краще віднесіть Тугару Вовкові його так. Боярин візьме будь-яке, не сумнівайтеся, аби срібло... Тільки не той це звір, щоб з отари лише вовну стригти. Він і м’ясця захоче...

Охрім та Захар перезирнулися, а тоді Беркут теж опустився на призьбу, показуючи тим, що розмова не завершена.

– Присядь, Михаю, й ти з нами... В ногах правди немає, – мовив повагом старий Лис. – Побалакаємо трохи...

Коваль розвів руками, мовляв, я б охоче допоміг, але нічого не вдію. Однак поруч присів.

– Ти, Михаю, прижився у нашій громаді недавно, – почав здалека Охрім. – Чи знову мандруватимеш, того ми не знаємо, але тут тебе ніхто не кривдив. Правда? Тож маємо надію, що й ти до нас добре дихаєш. Того й прийшли, як до свого... Як до рідного. Біда у нас, Михаю! – урвав він промову так несподівано і жалібно, що навіть Захар стрепенувся. – Помочі треба...

– Беріть, беріть усе! – схопився на ноги циган, і очі його зблиснули наче розжарена штаба, – Життя моє беріть! Для громади! Для батька Захара! Нічого не пошкодую!.. Яка біда?! Кажіть одразу! Що Михай може, Михай зробить! Що не може – теж зробить! – потім рішуче стріпнув кучерями і вдарив себе кулаком у груди, аж загуло і додав тихо, ледь чутно. – Але меча – ні. Вибачте, батьку... Ніяк не старчить того срібла...

Запальна промова цигана була б трохи смішною, коли б не щирість, з якою цей сорокалітній чоловік виголошував її.

– Перекидень об’явився у наших горах, Михаю, – втомлено озвався Захар Беркут. – Вовкулака... І немає на нього іншої управи, лишень срібна зброя...

– Вовкулака? – нерозуміючими очима повів циган з одного на другого. – Що то таке, батьку? Ведмідь – знаю, вовк, кабан, косуля – бачив. Вовкулака – що таке?

– А його, Михаю, досі ніхто з нас не бачив. Лише діди давно розповідали, що бувають такі потвори, які вдень звичайнісінькі люди, а по ночах вовками стають. І не бере їх ніщо, лише вогонь і срібло...

– Вервольф! – зойкнув Михай і у відчаї обіруч схопився за голову. – Вай-вай-вай!.. Вервольф! Тоді біда... Ой-ой-ой!.. Справді біда! Тікати треба. Усій громаді тікати!

– Та годі тобі, чоловіче, – буркнув Охрім. – Ти ж не баба, чого розйойкався, наче молотом по пальцях гупнув?

– Ви не знаєте! Ви не розумієте! Там... – він тицьнув пальцем у напрямку перевалу, що вів до Угорщини. – Там, коли приходить вервольф, зникають цілі села і містечка! Його не можна вбити! Треба тікати!

– Є й на нього спосіб, – спокійно відказав Охрім. – І наші пращурі давали собі з перекиднями раду.

– Срібний меч? – мало не вигукнув циган. – Хто ж насмілиться стати до двобою? Це вірна смерть! Тим більше, що з отого срібла я лише кинджал зроблю, та й то зі сталевою гардою. Зброю ж потрібно таку, щоб на відстані вбивала!

– А якщо стріли поробити? – пожвавішав Захар, що давно вже над тим мислив. – Тут і на дюжину наконечників стане.

– Стріла добре, але вервольф дуже швидкий, може не залишити часу на постріл, а чим тоді воїн боронитиметься?

– Тоді спис?

– Переб’є лапою ратище, – похитав заперечливо головою циган. – То не ведмідь, то пекельна потвора. У неї сила ведмедів, прудкість рисі, а розум людини...

– То що ж робити? – розгубився Охрім. – Мусить же бути якась рада? Ми, звісно, могли б його і спалити, але тоді багато невинних людей загине...

– Топір, – кинув коротко Захар. – В умілих руках бартка кращою за меч буде, а топорище з в’яленої акації і ведмідь не переб’є.

– Вірно, – зрадів Охрім. – Чом ми одразу не подумали? Звісно, що топір! Роби, Михаю, топір! На топір тут стане! Правда, стане?

Коваль зважив ще раз торбинку в руці, зітхнув і згідно кивнув головою.

– Тоді не гай часу. Досвіта аби готовий був!

– Ще до півночі зроблю, – запевнив коваль.

– От і добре... Тоді я опівночі до тебе Максима пришлю, йому й віддаси. І щоб про нашу розмову більше жодна жива душа не знала. З третіми півнями, як усі трохи угомоняться, рушимо на перекидня. Треба, аби він ні про що не довідався...

– А, може, навпаки? – скинувся Михай. – Нехай довідається, що про нього знають, що до двобою готуються? Може, сам втече? Перебереться туди, де спокійніше?

– Ні, Михаю, – твердо відказав Захар. – Попереджений, сильнішим буде, матиме час приготуватися до відсічі. А якщо живим його звідси випустити, то скільки ще шкоди іншим зробить. Ти зможеш спати спокійно, знаючи, що він десь там людську кров п’є?

Циган понуро опустив голову. Потім рвучко підвів і подивився пильно у вічі спершу Захарові, а тоді й Охрімові, а по хвилі роздумів ще раз кивнув головою. Потому, не прощаючись, обернувся до них плечима і зник у кузні. Там присів на ослоні обабіч вистигаючого горнила і надовго замислився. Уже й старійшини давно пішли геть, уже і діти, побачивши, що батькові не до забав, забралися до хати, а він все ще продовжував сидіти, втупившись у затовчену глиняну долівку й не ворушився.

Уже  й сонце сховалося за горою. З-над запруди почали долітати голоси молоді, що веселилася, сходячись над водою святкувати Купала. Запалало над берегом перше багаття...

А коваль все ще думав. Нарешті підвівся і взявся обіруч за важку дубову колоду, на якій було прилаштоване ковадло. Покрекуючи і сопучи, зсунув її набік, став навколішки і заходився розгрібати в тому місці землю. Викопавши досить глибоченьку ямку, видобув з неї глиняний горщик зі щільно припасованою накривкою. Здійняв її і обережно висипав усе зсередини на підстелену ряднину. То був скарб їхнього роду. З прадіда збираний, аби в чорну днину мати за що придбати хліба. Чорних днів було досить, але скарбу досі ніхто не рушив, ба навіть навпаки – крихта за крихтою він поволі збільшувався. Був тут і срібний карбованець, захований найпершим, уже аж чорний од часу... Був і кований браслет, який носила ще прабабця Михая, срібний ніж, вкрадений кимось з рідних на багатому дворі. І ще деякий інший мотлох, не придатний ні до чого, тільки й того, що срібний. Михай зважив у руках все те добро, яке вартувало пари скакунів і ще раз зітхнув. Потім рішуче висипав на ряднину до того, що зібрала громада, і заходився розпалювати вогонь.

У житті людини буває така мить, коли після прийняття якогось, украй важливого рішення, весь позосталий світ перестає для неї існувати. Перетворюється в щось, на кшталт театральних декорацій, і та особа починає відчувати себе над людьми, над бутністю, над законами і звичаями. Для неї уже немає нічого неможливого чи забороненого.

Проходячи повз двір Беркутів, Гнат згадав, що так і не поїв. Тож не замислюючись і на мить, він завернув до хати свого колишнього вірного товариша, а тепер – чи не найгіршого ворога. Не питаючи, є хто вдома чи нема нікого. Та й байдуже це було Гнатові. Увійшов до світлиці, він взяв з дерев’яної таці, прикритої чистим полотном, велику паляницю, подумав хвильку, а тоді потягнув ще й другу. З іншого полумиска, також прикритого рушником, вхопив добрячий шмат вудженої ведмежатини.

«Певно, з тієї ведмедиці, що на Мирославу напала,» – подумав мимохіть і посунув з хати.

На дворі в Беркутів майже біля порога росла стара грушка. Молодий Захар, мандруючи світом, приніс з собою насіння звідкись з Угорщини. Усе літо грушки були напрочуд тверді. Такі, що й жартома нікому не хотілося їх зривати, але зате наприкінці осені, буквально перед самими приморозками, кам’яні плоди несподівано зм’якали і аж розтріскувалися від виповнюючого їх медового соку. А ще ці плоди були добрі тим, що вчасно зірвані, могли лежати, закутані у сіно, до самісінької весни. Захар нікому не шкодував ні насіння, ні прищепів, тож цей сорт тепер ріс майже в кожному дворі.

Глянувши на великі і ще тверді грушки, Гнат криво осміхнувся, вибрав на око найбільш придатну, зірвав і вкинув за пазуху.

– Для коханої нічого не шкода, – пробурмотів своїм темним думкам і ще раз засміявся, хрипко, неприємно і хижо.

...Поки йшов селом, ніхто не стрівся йому по дорозі. Наче люди й справді зникли кудись з того рівня буття, де опинився Гнат. Зникли самі або його витурили геть...

Ліс прийняв парубка, не задаючи жодних питань, як свого... Як звіра. Мовчки вкутав прохолодою, дав напитися джерельної води і постелив м’яке ложе для спочинку. Скелям, горам і деревам було стільки літ і стільки всього довелося бачити на своєму довгому віку, що людські радощі чи біди видавались їм чимось на кшталт дитячих пустощів і образ, які забуваються швидше, ніж висихають на щічках брудні сліди від сліз.

Короткі післяобідні години непомітно промайнули над головою жаркими і тривожними снами. Коли парубок розплющив очі, надворі вже був пізній вечір. Вечір, бо яка ж ніч влітку? До півночі ще виднося, а після півночі – вже виднося, особливо на полонині.

Якусь мить Гнат лежав непорушно, не розуміючи, де він і що тут робить. Сновидіння вимили з душі гіркоту кривди і посіяну нею лють. Йому стало навіть соромно, що він був таким нестриманим, що не зумів знайти слів, якими мав пояснити товаришам своє. А ті все зрозуміли б, мусили б зрозуміти...

Першим порухом парубка було бажання: кинутися назад у село, спробувати знайти Максима і помиритися з ним... Але тут перед його очима знову постала Мирослава... Її пишні груди, знадливі уста, й усі добрі наміри щезли, не залишивши по собі навіть сліду.

– Ох-хо-хо... – зітхнув Гнат і обхопив голову руками.

– Ну, нарешті, – почув раптом неподалік себе голос і підхопився. – А я вже думав, що так і не здогадаєшся покликати.

Парубок зірвався з землі, озирнувся і побачив перед собою маленького дідуся з довгою зеленою бородою. Стріпнув головою, проганяючи видіння, але те не тільки не щезло, а навіть навпаки – весело розреготалося.

– Було тоді трусити кучерями, коли я тобі незримо поради давав, а тепер чого? Паляницю, сподіваюся, приніс?

– Паляницю? – парубок ніяк не міг прийти до тями. – Ти що за мара?

– Я тобі дам Мару, – образився той. – Що, лісовика од відьми відрізнити не можеш? Паляницю, питаюся, приніс?

Парубок лиш мовчки головою кивнув.

– Давай...

Гнат так само без звуку витягнув з-за пазухи паляницю і простягнув лісовикові. Той миттю набив повний рот і з задоволеним бурмотінням заходився жувати.

– То ти лісовик?

– Угу...

– І  ти мені поради давав, там – біля кривої сосни?

– Угу...

Парубок застановився.

– І мислиш: те, що я хочу вчинити з боярівною, знайде виправдання у громади?

«Дівчина, яка забувши про сором, по одному лише слову Максима ладна вночі залишити батьківську оселю і сама прийде до лісу, тільки заслуговує на  покаранння... – одразу ж залунав у його голові тихий голос, хоча лісовик при цьому не переставав жувати паляницю і рота не відкривав. – А що злого в тім, що ти, Гнате, візьмеш це на себе?»

– А як Мирослава потім все одно схоче вийти за нього заміж? – не міг не поділитися найбільшим сумнівом Гнат.

– То й що? Байдуже... – відказав уже вголос лісовик. – Однаково до самісінької смерті буде затаврована... І поскаржитися не посміє, бо хто ж їй повірить, що не хотіла?.. Що не будь-коли, а саме на Купальську ніч було її хитрістю зваблено до лісу. Повір мені: мовчатиме до скону, бо як правда виявиться, то ні коханий Максим, ні Тугар Вовк не подарують зради... А лише так вони вважатимуть її нерозважливість. Бо усю правду знатимеш лише ти і вона... І матимеш ти від того над нею велику владу. Завше... Побоюючись, аби усе, що має трапитися сеї ночі, не вийшло на яв, дівка ще не раз прийде до тебе добровільно. Хоч до шлюбу, хоч опісля. А схочеш, то й грошенят винесе... Адже ні вона, ні батечко не збідніє. Хе-хе...

– А як не вдасться?

Чим ближче було до ночі, тим більше Гнатові ставало якось не по собі. Все ж не серед звірів ріс...

– Ов-в-ва, знайшов чого турбуватится... Таж у ніч на Купала ще й не таке траплялося. Може тобі невідомо, але свято це бере свій початок од кохання брата з рідною сестрою... Тому й прощається сеї ночі, якщо парубок від пахощів папороті та іван-зілля втратить панування над собою і вчинить наругу. Дівчина, коли вирішує залишатися з ним наодинці, сама буде винувата, якщо не зуміла честь зберегти. Того й палять вогні, аби хоч трохи чари ночі розвіяти... А опудало Морени сюди вже священики Єдиного приплели. Бо пали його чи топи, ні смерть, ні кохання від того не зникнуть. Тому, не сумнівайся. В ніч на Івана Купала самотня дівка в лісі – це дичина, на яку може полювати кожен мисливець. І той, хто перший поклав на неї око, не має жодних переваг перед іншими.

Вимовивши те все, лісовик крутнувся навколо себе і зник. А на прощання парубок почув, уже звично, його думки.

«Дякую за частунок. І не сумнівайся, в потрібну мить я буду поруч і підкажу що чинити...»

Ще раз переконавши себе, що він нічого не краде, а лиш користається з нагоди, наче підбирає з дороги загублене, покинене іншим, Гнат рвучко підхопився з землі, оправив одежу і рушив у напрямку боярської оселі.

Йшов так, наче підкрадався до нори чуйного борсука. Щоб ніде й не шелеснуло.

...Мирослава була на місці. Притулившись плечима до шорсткого стовбура сосни, поклавши руку на руків’я меча, дівчина сторожко вдивлялася в темряву й уважно прислухалася, сподіваючись невдовзі почути впевнені кроки коханого. Вона, звісно, не належала до тих розніжених, розпещених боярських доньок, що без допомоги прислужників і в карету не сядуть, але й скрадався до неї не тать з проїжджої дороги, а мисливець. Гірський мисливець.

Коли хтось чи щось сильно шарпнуло Мирославу за косу, дівчина, незважаючи на настороженість і готовність до небезпеки, заціпеніла від несподіванки. А в ту мить, як вона все ж змогла розтулити губи, щоб гукнути на допомогу, щось досить тверде, розриваючи уста, забило їй рота. І дівчина відчула, як її зуби мимоволі вгрузають, і що вона вже не лише крикнути, а й поворухнути щелепами не зможе. Спробувала стиснути зуби міцніше, аби розкусити перешкоду, та вони лише зав’язли в чомусь, що смаком нагадувало грушку.

У відчаї, збагнувши, що допомоги не буде і їй доведеться самій боронитися, Мирослава згадала про меч, але було надто пізно. Міцний стусан під груди примусив її зігнутися, а від нестачі повітря руки і ноги зробилися, наче солом’яні. Дівчина ще намагалася чинити опір, але на кволі її рухи напасник навіть уваги не звертав. Вміло і хутко стягнув за плечима заламані в ліктях руки, зашморгнув щиколотки, а тоді, зігнувши ноги в колінах і підтягнувши п’ятки майже до сідниць, тим же шнуром обернув навколо стану і затягнув вузол. Теля, котре зв’язують перш, ніж зарізати, почувалося б краще, аніж Мирослава. Вільною залишалася лише пишна, довга коса, яку дівчина сьогодні так старанно заплітала, мріючи про зустріч з  Максимом...

Уся та шамотанина, яка обом видалася вічністю, не зайняла й кількох хвилин.

Витерши рясний піт з чола, парубок присів поруч полонянки і впевненим рухом переможця провів долонею по її щоці, з задоволенням відчуваючи під зашкарублою рукою оксамитову ніжність шкіри. Дівчина норовливо сіпнула головою вбік, і Гнатова рука ковзнула їй на плече. Тихо розсміявшись, парубок помандрував пушками пальців далі, аж доки не натрапив на твердий горбочок. Одразу ж Мирослава засопіла, заборсалася, але оскільки усі її рухи лише призводили до того, що тугіше затягувалися вузли і спричиняли дедалі нестерпнішу біль, вона невдовзі втихомирилася і лише схлипувала від образи й безсилля. Вона все ще не відала, з ким має справу, і надія на рятунок не полишала дівчину. Адже, врешті-решт її міг викрасти хтось з сусідів-бояр з метою одруження. Тож рано чи пізно, її таки звільнять з пут, а тоді Мирослава усім покаже, чого варта донька Тугара Вовка. Про те, що наругу над нею можуть вчинити одразу, дівчина намагалася не думати... Бо тоді надії на порятунок не залишалося жодної, а так хотілося сподіватися кращого.

«Ну, що? – поцікавився невидимий лісовик. – Зле я порадив? Не вартувало полювання улову?»

«Вартувало,» – так само подумки відказав парубок, задоволено усміхаючись в темряву лісу.

Тепер, коли безборонна дівчина була цілковито у його владі, Гнат не поспішав щось із нею робити. Розумів бо, що згодом, по всьому, однак муситиме звільнити бранку. А тоді його влада скінчиться, і як справа обернеться не хотілося й думати. Тож намагався отримати насолоду від цих хвилин сповна.

...Його руки, здавалося, були скрізь. Мирослава то відчувала, як зашкарублі пальці стискалися на її ніжних персах, наче хотіли розчавити, то впивалися кліщами за бруньки сосків. Ще й так сильно, що сльози мимоволі бризкали з очей дівчини, а стогін зривався з уст... Незважаючи на біль, який завдавали їй тісні пута, вона знову й знову намагалася безсило пручатися. А коли осоружні долоні неквапом, по-господарськи поповзли її тілом нижче, дівчині видалося, що вона задихнеться від огиди. І гіркі сльози від несправедливої, несподіваної і незаслуженої кривди потекли вже нестримним потоком.

Мирославі було і соромно, і боляче... Але кляла вона подумки парубка, який знущався зараз над нею, не за те, що той утратив голову через її красу і вчинив підлість, а що робив це грубо, брутально. Можливо, коли сталося б усе те саме, але незнайомець виявив би до своєї полонянки хоч крихту ніжності, сказав навіть невміло бодай кілька ласкавих слів, усе було б інакше. Дівоче серце завжди схильне до жалю і співчуття... Тож, певно, знайшло б виправдання й цьому наймерзеннішому вчинкові. Легенда про безумство, яке огортає чоловіків на Іванову Ніч, допомогла б йому. Але той, хто зовсім знехтував її почуттями, насмілився наплювати в душу, бо бачив перед собою лише ласий шматок, – заслуговував найжорстокішої помсти. Адже жіночі думки ніколи не пливуть серединою ріки думок і вчинків, а завжди прибиваються до якогось берега. І якщо це не всепрощаюче кохання, то кровожерна ненависть.

Якийсь шурхіт неподалік, у корчах, стривожив парубка, нагадавши йому, що він схопив боярську доньку лише в кількох кроках від оселі. І що Мирославу можуть почати шукати в будь-яку мить. Досить, аби хтось дізнався, що її немає в опочивальні.

Прийшовши до такого висновку, Гнат хутко підхопився з трави, закинув на плече свою здобич і посунув у гущавину, обіруч притримуючи за стегна, аби не сковзнула з рамена. Від цього його одразу ж кинуло в піт, але парубок лиш хитнув головою і надав ходи.

Розгойдані ним гілки не встигли навіть втишитися, як з найближчих кущів на стежину вийшов Тугар Вовк.

Ще вчора увечері боярин помітив, що з його донькою щось коїться. Вона була геть неуважна в розмові, а за трапезою зовсім не звертала уваги на те, скільки келихів вина перехилив батько, хоча раніше завжди хмурила брови і несхвально похитувала головою вже після другого. Зате у вікно поглядала тим частіше, чим більше сутеніло надворі.

Знаючи вдачу Мирослави, Тугар Вовк не став випитувати, але очей вирішив з неї не спускати. Здогадувався-бо, що не обійшлося без ненависного йому Максима. А здогадавшись – зрадів! Адже жертва сама йшла бояринові до рук. Хто насмілиться дорікнути батькові, який скарає зухвальця, що зазіхнув на честь доньки? Навіть Захар відречеться від сина, коли довідається за віщо спіткала того кара. Не допоможе і посилання на свято Купали. До речі, заборонене церквою, як поганське. А відтак – уже всім Беркутам доведеться трохи стишитися, зменшити гонор, бо пляма ганьби в людських очах ляже на весь їхній рід.

Непомітно слідкуючи за донькою, Тугар Вовк вислизнув за ворота одночасно з нею, але так що Мирослава ні про що не здогадалася. Спершу хотів було взяти з собою слуг, але справедливо розсудив, що в іншому випадку слуги можуть і перешкодити. А, окрім того, слова самої Мирослави будуть найкращим доказом. Бо що-що, а брехати його донька не вміла змалку.

Будучи воїном і мисливцем, боярин на відміну від Мирослави, і прихід Гната почув, і помітив його ще задовго до того, як парубок підкрався до сосни. Він навіть встиг здивуватися, чого це Максим так скрадається, і саме тому вирішив зачекати до останку.

Напад якогось чужого парубка на доньку виявився для Тугара Вовка не меншою несподіванкою, ніж для самої Мирослави. Він уже навіть було сіпнувся до напасника і схопився за меч, коли інша думка вчасно зупинила його і дозволила криво посміхнутися. Виходило навіть краще, ніж він хотів, бо вдавалося обійтися без кровопролиття, а клин між закоханими вбивався такий, що ні про яке весілля вже не могло бути й мови. Не те, щоб Тугар Вовк вагався над тим – вбивати чи ні Максима? В жодному випадку! Але йому дуже не хотілося робити це на очах у доньки і таким чином назавше втратити її любов. Тепер усе складалося якнайкраще і майже без його втручання.

Окрім того, вийшовши з батьківської оселі уночі до лісу на зустіч з коханцем, а у цьому сумніву все-таки не було, Мирослава тим самим наче відреклася від батьківської опіки і втрачала на неї усі права. Навіть більше, зустрічаючись потай з тим, кого (і вона добре це знала) батько не може терпіти, вона ганьбила родинну честь і гордість. А отже, повинна бути покарана і то достатньо суворо! Щоб на усе життя запам’ятала! А яку кару можна вигадати для дівчини ще страшнішу за те, що зараз відбувалося? Звісно, він не збирався допустити цілковитої наруги, але ще трохи знущань і страху піде Мирославі лише на користь.

Тугар Вовк, не в силі стриматися, тихо засміявся. Кращого було годі й вигадати. Добре переполохана дівчина назавжди забуде про нічні прогулянки. А вміло пущена чутка відіб’є охоту в Максима до, начебто, знеславленої нареченої... Перепитувати у неї парубок не насмілиться. А якщо й набереться зухвалості, то відповідь Мирослави одразу ж покладе край їхнім стосункам. Що ж до цього, негідника, який вирішив, начебто честь боярської доньки нічого не варта, то він дуже швидко пожалкує, що народився на світ.

Боярин вже вкотре лиховісно осміхнувся і став роздягатися.

«Помста, завжди була справою шляхетною... – подумав ще, акуратно складаючи одежу під деревом. – А окрім того, мені так давно хочеться справжньої крові...»

І це була остання думка, яка прийшла в голову Тугару Вовкові, поки він ще знаходився в людській подобі. Бо через мить під сосною сидів на задніх лапах величезний звір, що одним своїм виглядом перелякав би до смерті і загартованого в боях воїна.

Вовкулака підвів морду до неба і вже хотів було завити на всю міць грудей, але вчасно пригадав, що його здобич неподалік, тож нерозважливо буде попереджати, даючи тим самим час на втечу. А звірячий нюх підказував, де саме шукати втікача. І вже у наступну мить перекидень невагомою тінню прослизнув попід деревами туди, де нещодавно пройшов Гнат зі своєю бранкою.

Срібний топір Михай таки скував на славу. М’який метал, яким не скалічилося б і немовля, виглядав напрочуд грізно і вікликав думку, що на щось придасться. Насаджений ще теплим на міцне топорище з прив’яленої акації, він добре лежав у долоні, був замашним і зручним, хоч до роботи, хоч до бою.

Подивившись, як Максим з ним управляється, циган задоволено клацнув язиком і мовив, плескаючи парубка по плечі:

– Не хотів би я бути тим, з ким ти станеш до двобою навіть з оцією цяцькою. А будь в твоїх руках сталевий топір, я й з дверей кузні не показався б. Доведися тобі розлюченому стояти перед порогом... Присягаюся старою підковою, котру вчора мій Ромул знайшов на дорозі. Ще досить добру, правда.

Зніяковівши од жартівливої похвали, Максим трохи почервонів і перестав вимахувати срібною зброєю. А Михай раптом споважнів і простягнув йому на долоні, зашкарублій і геть чорній од вугляної куряви, малесеньку срібну підківку, таку делікатну, що парубок навіть не одразу розгледів дарунок.

– Зодягни на шию, брате, коли до тої потвори з топірцем приступатимеш...

– Чи ж то я дівка, аби цяцьками обвішуватися? – зневажливо пхикнув Максим.

– То не прикраса, – становчо відказав циган, не виказуючи образи. – Ти ж хрестик носиш?

– Так то хрестик, – непевно мовив парубок. – Його отець Олександер в святій воді купали, в церкві освячували.

– Мій нарід такі підківки не менше цінить... Вони нам щастя приносять... Візьми, від щирого серця дарую! Твій батько мене вдруге на світ народив, то і я своєму братові названому хочу хоч чимось допомогти!.. Візьми, Максиме, – промовив майже благально. – Може й не буде тобі з цього користі, але й у заваді не стане...

З такими словами Максим не міг не погодитися. Та й Михая ображати не хотілося.

– Дякую, брате, – відказав просто і почепив підківку на одну шворку з хрестиком. – Те, що дароване від щирого серця, й справді ніколи пошкодити не може.

– Вервольф дуже швидкий, – мовив тихо циган, наче до самого себе. – Коли буде від тебе за десять кроків, то лаштуйся так, наче він стоїть на віддалі вістря меча. Не дай заскочити себе несподівано, бо й сила в нього така, що для другого удару в тобі вже життя не залишиться... Найкраще, якщо в ту мить, коли хотітимеш на нього напасти, хтось зможе потвору відволікти. Одна мить розгубленості вервольфа подарує тобі життя...

– Звідки ти, Михаю, про перекиднів знаєш? – вигукнув здивовано Максим. – Невже сам бачив?!

– Та доводилося... Нічого приємного в тих спогадах немає. Краще й не ворушити минулого.

Коваль якось непевно пересмикнув плечима і посунув до кузні. При чому йшов так важко і повільно, наче двигав на собі непосильний тягар.

– Михаю! – гукнув йому вслід парубок. – Постривай! Розкажи ще щось! Я ж про перекиднів лише з бабусиних казок відаю, а йди взнай скільки там правди... Батько ж і хотів би мені допомогти, так теж нічого не відає. Каже, що про Богів Давніх, чи там про гномів з лісовиками, повітруль або мавок, то усе що завгодно, а от з перекиднем ще жодного разу не довелося справи мати. Наче, з Богами – доводилося.

Циган обернувся в дверях кузні.

– Наш табір стояв в Угорщині... Давно, я ще головою до кінської морди не досягав. Однієї місячної ночі прийшов вервольф. Багато наших найхоробріших чоловіків хотіли з ним зустрітися і вбити. Тепер їх нема... Табір знявся... Мій батько бачив вервольфа... Батька теж немає... Тепер ти хочеш з ним зустрітися...

Михай ще більше зсутулився і сховався за дверима.

– Ех, Михаю-брате... – зітхнув Максим. – Коб’ то ще простий перекидень був, а то ж Мирославин батько! І доведеться мені батька нареченої вбивати? А відомо ж, що кров то не водиця... Чи не стане потім між нами?

Максим обернувся плечима до кузні і повільно подався на берег потоку. Туди, де вся сільська молодь, і навіть вже одружені, але ще зовсім молоді чоловіки, збиралися навколо розпалених багать для святкування Івана Купала, яке мало закінчитится аж у ту мить, як Ярило скупається в їхній запруді. Заглиблений у свої смутні думки, він не помітив, як якась постать, тримаючись осторонь і ховаючись у темряві крадькома посунула за ним.

Веселий гомін ставав дедалі виразнішим, і парубок рішуче звернув убік. Зараз у нього був не той гумор, аби пустувати разом з усіма. Тим більше, що й Мирослави його там теж немає. Не пустить же боярин доньку до простих горян. У своїх руках Максим тримав смерть Тугара Вовка і, хоч знав, що той вовкулака, однак не міг перестати мислити про боярина, як про людину. Може через те, що власними очима ще не бачив його у вовчій шкурі, а уявою не здолав сягнути аж так далеко? Чомусь всі сьогоднішні події та розмови й досі сприймалося ним як страшна казка.

До світання був ще шмат часу. Всі, з ким парубок мав зранку рушити до боярської оселі, стрибали через полум’я, пильнували, чий вінок до якого пристав. Ворожили, гуляли, цілувалися з дівчатами. Кому як пощастило... Тримаючись осторонь, аж там, де не сягали відблиски полум’я і щоб трохи позбутися не надто приємних думок, Максим вирішив скупатися.

Вибрав затишне місце. Поскладав на камені одежину, розбігся і шувбовснув у прохолодну воду... В надії позбутися надокучливих думок, але ті певно не боялися води...

Дід Охрім і батько радили образити Вовка і примусити стати до двобою. Плекаючи ще й таку надію, що при доньці та своїх людях той посоромиться перекидатися у звіра, а тоді зійдуться меч з мечем. Що теж не жарт, бо боярин рубака завзятий, та все ж не те, що з потворою пекельною боротися... Челядь, може, спершу й не повірить тухольцям, та потім усе на яв вийде. Бо перекидні по смерті або в вовка, або в колючий кущ перетворюються. От тоді й зрозуміють, що інакше вчинити не можна було. І Мирослава теж... Ось лишень, чи вибачить? Не кожній бо дано спокійно дивитися на смертний двобій батька з коханим, але тут залишалося лише вірити в мудрість старого Охріма і Максимового батька, котрі обіцяли обов’язково щось вигадати. Молодший Беркут сильно сумнівався, що вони дадуть собі раду з запальною на вдачу дівчиною, але відмовитися від довіреного не міг... Якщо хотів, аби громада потім прийняла до себе доньку вовкулаки, як його дружину. Бо переможець матиме право зажадати для себе винагороди!..

І цією винагородою має стати їхнє з Мирославою спокійне життя серед людей.

Нічна купіль трохи остуджувала розпалений, ошаленілий від роздумів, мозок, даючи миттєве полегшання, і зі ставу парубок вибрався вже більш певний себе та значно рішучіший. Бо остаточно переконався, що єдиним шляхом отримати Мирославу і залишитися з нею тут, був двобій, котрий мусив закінчитися смертю Тугара Вовка. І саме від його руки...

Зодягнувшись і продовжуючи думати про кохану та її проклятого батька, Максим і не зчувся, як ноги винесли на знайому стежину.

Заглиблений у свої не надто милі думи, він йшов лісом і розважав над тим, що як у житті все переплітається: ось і тепер, ті самісінькі руки, що зовсім недавно врятували від неминучої смерті у ведмежих пазурах боярську доньку, повинні будуть ще сьогодні вбити батька... Спробував замислитися над чимось іншим, але все було марно, бо думки вперто кружляли навколо одного й того ж... Схаменувся парубок лише тоді, як спинився під заповітною кривою сосною.

– Оце так... – буркнув здивовано. – З якого це дива мене під боярську оселю занесло?

Однак тут не випадало вдавати з себе сердитого, бо кожна гілочка на дереві, кожна травинка під сосною нагадували йому про щасливі хвилини, проведені на самоті з коханою. Присутність Мирослави була настільки реальною, що Максим і не здивувався б, побачивши дівчину тут. Он, навіть меч її лежить поперек вузлуватого кореня, виблискуючи в місячному світлі дрібними самоцвітами, що ними рясно цяцьковане руків’я та піхви.

Меч?! Мирослави?!

Увесь дурман вивітрився з голови парубка, звільняючи місце жахливій тривозі швидше, ніж різкий подмух вітру відносить легку павутинку.

Максим, обережно ступаючи, аби не затерти сліди, наблизився до меча і уважно огледів землю навколо. Ніч, звісно, вміла приховувати всі відбитки, але й того, що розгледіло вправне око мисливця, було досить, аби тривога лише підсилилася. Бо все тут вказувало на те, що зовсім недавно на Мирославу було вчинено напад!

Забувши про все на світі, Максим було вже шарпнувся до оселі Тугара Вовка, коли погляд його впав на дбайливо складену неподалік, знайому з виду, одежу боярина. Думка про те, що той міг напасти на власну доньку й на мить не прийшла до голови парубкові. Ба, навіть навпаки – побачивши це, він зрадів. Збагнув, що коли слідами нападника йде перекидень, то бідоласі залишалося лише поспівчувати. Виявляється, за певних обставин, не так уже й зле мати батьком вовкулаку...

Повний місяць давав досить світла, аби Максим зміг рушити слідами, що залишив по собі викрадач. Тим більше, що той і не надто затирав їх. Певно, поспішав. Не став квапитится і молодий Беркут, довіривши справу помсти батьківським рукам. Чи то пак, зубам... І лише крик, сповнений невимовного жаху й болю, що урвався майже одразу, примусив його забути про обережність та кинутися стрімголов у хащу. В напрямку, звідки той зойк долинув.

Максим недаремно вважався одним з найкращих мисливців серед тухольської молоді, бо ліс, навіть нічний, знав не гірше за подвр’я перед хатою. Тож і зараз не плутав, уже здогадуючись куди саме приведе його слід. Здогадувався й про те, що муситиме застати на тій галявині. Але коли побачив насправді, то все ж остовпів на мить від жаху і огиди.

Спершу він розгледів просто перед собою темну, масивну постать звіра, що з глухим гарчанням роздирав щось у траві. Розуміючи, що то останки напасника, Максим не відчув до нього співчуття, а натомість став роззиратися за Мирославою. Дівчина лежала дещо осторонь і виглядала якось не так. Ступнувши кілька кроків вперед, проте не спускаючи з ока перекидня, парубок розгледів, що Мирослава жорстко скручена і, схоже, непритомна. Тоді, плюнувши на все, він поспішив до неї. Підбіг, присів поруч, і намацуючи пальцями затягнені намертво вузли, заходився їх один по одному розрізати гострим захалявником, з яким ніколи не розлучався, як, зрештою і всі юнаки тухольців.

– А бодай тебе чорти з вил не знімали, тварюко, песиголовцю, промовив нарешті вголос, коли намацав той вузол, в котрий була вплетена коса дівчини. – Гнида...

І хоч дівчина була все ще непритомна, Максим не забував, хто знаходиться в нього за плечима, тож розрізавши останній зашморг, обернувся до вовкулаки обличчям, проте не піднімаючи зброї.

Той уже якийсь час стояв непорушно у кількох кроках від парубка, облишивши розтерзане тіло, і приглядався, як той хутко, але делікатно звільняє від пут Мирославу.

Тепер, коли Максим мав змогу докладніше роздивитися вовкулаку, то одразу стала зрозуміла вся абсурдність замисленого старійшинами. Не те, щоб перекидня не можна було здолати, ні, але в жодному випадку не самотужки... Потвора за своїми розмірами швидше нагадувала бичка дволітка, ніж звичайного вовка. Відповідною до розмірів була й пащека, повна величезних гострих зубів. А ще у перекидня, гіршим за могутні м’язи, страшнішим за смертоносні ікла були пекельні очі. Один погляд в які забирав хоробрість в супротивника. Відчуваючи, що ще мить і він дремене через кущі, як сполоханий заєць, Максим облизав пересохлі вуста і хрипко витиснув з себе:

– Я сам залюбки вбив би його, коли б знав, хто це...

– Х-хе, – буркнув вовкулака. – Можеш подивитися... Хоча, я вже якось обійшовся і без тебе.

Максим, пам’ятаючи настанову цигана і тримаючись так, щоб не повернутися плечима до потври, зробив велике півколо і наблизився до розтерзаного тіла. Й лише по одежі зумів розпізнати недавнього товариша.

– Гнат! – швидше вишепотів розгублено, ніж вигукнув. – О, Господи! Як же це?

– Знаєш його? – поцікавився вовкулака.

– Так... – не приховав правди парубок, хоча спроба зробити це й так вийшла б на марно, бо запахи уже все розповіли боярину. – Навіть побратимом вважався, – і не стримуючи почуттів, Максим плюнув на останки.

– Х-хе, – прокоментував цей вчинок вовкулака і поцікавився. – Ну, а ти сам звідки узявся? Чи не до тебе Мирослава уночі вийшла? Правду кажи! – прогарчав загрозливо.

– Чом Мирослава опинилася в лісі, – повагом відказав парубок, – то ми у неї довідаємося, як опритомніє. А я тут по те, боярине, аби тебе вбити.

Спершу Максим не хотів казати правди, але лукавити не вмів і вирішив, що краще усе говорити, як є. А далі буде видно. Тим більше, що після щойно пережитого, зла на перекидня у нього чомусь не виникало. Ба, навіть більше, несподівано з’явилася думка: чому той досі не нападав на людей, а обмежувався лише вівцями та телятами? Адже, при його потворній силі, жоден з пастухів, мисливців, лісорубів чи жіноцтва, яке увесь час ходило до лісу за ягодами чи грибами, й не зойкнув би, а подумали б, по меншій мірі якійсь час, що то вовк-самітник лютує.

– Мене вбити? – хрипко засміявся перекидень-боярин. – Чи не оцим? – мотнув зневажливо головою в бік топірця. А тоді якось в одну мить, опинився поруч з парубком, і той навіть не сіпнувся, а перекушене поруч з рукою топорище, вже впало йому під ноги. – Срібло, х-хе...

Вовкулака легко ткнув важкою мордою парубка в живіт, од чого той важко гепнув на землю.

– Дурний ти, хоч і хоробрий...

– Боярине, – несподівано для себе щиро промовив парубок. – Забирався б ти звідси, га? Люди однак не схочуть мати поруч з собою такого сусіда. Підгадають час і спалять разом з садибою!.. Про доньку подумай! Як їй жити потім? Це, звісно, якщо вона ще до тепер не здогадалася...

Вовкулака з цікавістю приглядався Максимові, але мовчав.

– Сміливець, – пробурмотів нарешті Тугар Вовк чи то схвально, чи то осудливо.

– Боярине, – провадив далі Максим, – ми з Мирославою кохаємо одне одного. Ти й сам чув, як вона освідчилася при всіх, що буде лиш моєю. Благослови нас, а сам йди в ті краї де тебе ще не знають.

– Мирославу? Тобі? – загарчав люто вовкулака. – Смерде! Не забувайся!

Могутня лапа блискавицею мигнула в повітрі і опустилася на голову парубка так невловимо хутко і сильно, що той, навіть не скліпнувши очима, непритомний повалився на бік. ...

– А що ти на те, Захаре? – мовив несподівано перекидень, дивлячись у темряву. – Може, мені вбити заодно і твого шмаркача?

І несподівано Захар зрозумів, що давно вже зачаївся на краю галявини з луком у руках.

– Чого мовчиш?

– Не думаю, що це піде тобі на користь, боярине, – ледве витиснув з себе старий Беркут, подумки дякуючи школі, пройденій у Морени. Там усіляке доводилося бачити. – Вбивство Гната я як батько можу зрозуміти. Зрозуміють і люди. От, чи простять – не відаю... Що ж до Максима – тут уже інше....

– Чим же інше? – прогарчав перекидень. – Той тать підніс руку на мою доньку, а твій син – на мене самого замірився. У чому ж різниця?

– Дівчину скривдити – то найпідліша справа. І такого нелюда від справедливої батьківської кари ніхто не боронитиме. Навіть на Купали... А до двобою з потворою стати...

– Х-хе... У потвори інша думка... До того ж, громаді скоро не до мене буде. Десять тисяч монголів сунуть сюди тухольським шляхом... Пета і Бурунда бегадири їх ведуть нас якусь мару у наші гори. Може вважають наш перевал ближчим шляхом до угринів, а може в іншій потребі...

– Відаю...

– От і добре... Тож переймайся своїм, а мені дайте спокій. І про Мирославу забудьте... Не для твого сина я її без матері ростив... Як не князівною, то бояринею напевно стане!

Захар вирішив, що тут за краще буде не перечити. Бо й навіщо? Життя усе покаже.

– Так і бути, – додав ще трохи побурчавши і розмислившись Тугар Вовк. – Залишу я твоє щеня живим. Нехай... Однак монголи невдовзі всіх...  Але спробуй втовкмачити у його дурну голову, щоб про Мирославу і мріяти облишив! Не діждеться. І що наступна наша зустріч, звісно, якщо вона ще буде, стане останньою.

З тими словами вовкулака, не гаючи часу, схопив зубами доньку за одежу і легко та безшелесно, наче тримав у пащі не людину, а польову мишу, щез у хащах.

Одночасно з тим, як Тугар Вовк зник з галявини, на протилежному її кінці зняв з лука стрілу і ослабив тятиву Михай. Єдину стрілу, для наконечника якої йому ще вистачило срібла. Потім полегшено зітхнув, бо ніколи не вирізнявся надмірною хоробрістю, і поспішив до непорушного Максима...

Наче й не бачив Захара. Наче й не було його там...

Розділ десятий (продовження)

Запала долина.  Червень року 6749-го. Тухольщина

Прокинувся Захар Беркут, пам’ятаючи кожне слово зі свого дивного і важкого сну. Він і миті не сумнівався, що тут не обійшлося без чар Морени. Певно, таким чином Богиня хотіла переконати його, що супротивитися її волі – собі дорожче і може скінчитися не вельми добре. Так хто ж сумнівався у тому? Авжеж, не він, провівши чотири роки в Карпатському замку. Але що вдієш, якщо він переконаний, що не зможуть, не погодяться тухольці відійти вбік, аби дати прохід монголам. Не для завойовників будували вони, сукупно з іншими громадами, у горах цей шлях.

Що ж, потрапивши між двох вогнів, певно, судилося їм загинути... Але рабами тухольці не стануть ніколи! Ні княжими, ні монгольськими, ні навіть Богині Долі і Часу! Та хоч і самого Перуна...

Захар зачерпнув долонями крижаної води і хлюпнув собі в обличчя, остаточно змиваючи чари сну. Потім підвівся і перевів погляд на сонце, що саме наставлялося над похмурими верхівками вікових сосен, наче й зі свого боку докладаючи зусиль, аби допомогти людині одержати верх над маренням ночі. Скільки вже було в його житті таких світанків, а він все не міг натішитися ними... І кожного ранку вітав сонце з ніжним захватом у душі, наче поспішав на друге побачення.

Кроки Максима він, як і у чародійському сні, впізнав ще здалека. Та й чи могло бути інакше.

– Вітаю, батьку, – підійшов ближче той. – Як рибалилося?

Захар усміхнувся.

– Ти лиш за тим так поспішав?

Усміхнувся у відповідь і Максим.

– За цим теж, але й з новиною. Гості до нас завітали...

– Гості? Звідки?

– Хто ж їх знає? Ми їм ще не показувалися.

– А як виглядають?

– Один з них, схоже, княжий дружинник. А другий – швидше на купця виглядає. Хоча, кузнею пахне од нього. Навіть здалека чути...

– Ну, то й нічого гадати... – здвигнув плечима Захар. – Так чи інакше, а гостей треба стрічати... Але чом ти їх тримаєш в горах? Веди у село.

– Та в тім то й річ, батьку, – розвів руками Максим,  – що того купця-коваля Сторож не впускає!

– Сторож?! – стурбовано перепитав Захар. – Ти кажеш: Сторож не впускає в долину чужинця?

– Саме так, батьку, – підтвердив Максим.

– Чи ти відаєш, що то значить?

– А хто ж того не знає, батьку, – здвигнув плечима парубок. – Оскільки Сторож захищає нашу громаду від Морени, то чужинець має бути або її слугою, або якимсь іншим трибом становити небезпеку для наших людей. Але тут уже вам судити... Того я й прийшов.

– А другий?

– До воїна Сторож ставиться прихильно.

– Гм, ворог і приятель приходять водночас. Що ж, ходімо. На таке треба дивитися власними очима, – і старий Захар прудко подався до входу в Долину.

Тухольський шлях, що провадив з Червоної Русі через Карпати до Угорських земель, був збудований після того, як шлях Дуклянський через непомірно високе мито, став надто дорогим для простого люду. Прокладаючи його, будівничі не могли оминути Запалої Долини, оскільки саме тухольська громада, і безпосередньо Захар Беркут доклали найбільше зусиль для його завершення. Та й не було в горах іншої коротшої чи зручнішої дороги, хіба що карколомні козячі стежки.

Проте шлях теж обходив Долину трохи осторонь, бо щоб потрапити в неї, треба було пройти попід величезний камінь, що й справді наче Сторож бовванів над входом. І то так небезпечно, що лиш звичні мешканці тухольської громади, могли пройти під ним без остраху в душі. Що ж стосується приїзджих купців чи гінців, то вони воліли обминути його. І без нагальної потреби в Долину не потикалися. А тухольці вірили, що саме на нього у сиву-сиву давнину обернула всесильна Морена Короля Гір, який не хотів служити їй і надто часто заступався за людей. Особливо тих, що поселилися у Запалій Долині... Але й в кам’яній подобі Сторож не хотів змиритися і був ладен розчавити своєю страхітливою вагою кожного, хто був на службі в Морени, або замислив щось лихе супроти тухольської громади. В усякому випадку, досить було лихій людині лише спробувати наблизитися до входу у долину, як Сторож починав загрозливо хилитися, погрожуючи впасти і розчавити неугідного. От і зараз...

Досить було Юхимові під’їхати трохи ближче, як скеля починала хвилюватися, а на дорогу, біля підніжжя Сторожа, так і котилися великі брили та малі камені. Коні од того тривожно фиркали, присідали на задні ноги, і вершникам ледь-ледь вдавалося стримувати їх у вузді.

Врешті решт, бачучи, що нема іншої ради, вони змушені були спішитися, і, взявши коней за уздечки, спробували провести їх попід навислу над стежкою скелю. Але тільки-но Юхим наблизився зі своїм конем до Сторожа на кілька кроків, як глиба похилилася над дорогою так, що вже лиш дивом трималася на місці. Сполоханий кінь вирвався з рук перекидня і, задерши хвоста, дременув назад по шляху.

Юхим люто вилаявся.

– А щоб тебе пропасниця вхопила, вовчий корм! Стій, проклята худобо! Найдо, наздоганяй!

Парубок вже й сам збирався скочити у сідло, аби наздогнати норовливого коня, коли позаду скелі і трохи вище хтось багатозначно прокашлявся.

Обидва подорожні задерли голови і побачили над собою, обабіч Сторожа, сивого, мов сніг старця, що опирався на міцний суковитий посох. А поруч –  кількох парубків, озброєних луками, мечами і бартками.

– Не турбуйся, чужинцю, – мовив старий і голос його виявився дужим і гучним. – Кінь твій нікуди не втече. Зараз його приведуть. Але спершу нам треба з’ясувати, чому Сторож не хоче впускати тебе в долину? Що ти за один? І чого до нас прийшов?

– Який ще Сторож? – відгаркнувся сердито Юхим. – І хто ти сам, трясця його матері, такий?

– Сторожем ми називаємо оцю скелю, – спокійно відказав старець, не виказуючи гніву за образу. – А я, щоб ти знав, один з тутешніх старійшин. І отже, смію поцікавитися: хто і пощо завітав до моєї оселі.

– Вибач надмірну гарячкуватість мого супутника, шановний, – озвався несподівано Найда. – Але, коли кінь виривається з твоїх рук посеред диких гір, важко зберігати спокій. А що до нас, то обидва ми з Галича. Він, – парубок вказав на Юхима, – купець і зброяр Юхим Непийвода, а я – княжий дружинник, Найда Куниця. Тут – для охорони купця. Чи зволиш тепер назвати себе?

– Зволю, – всміхнувся старійшина. – Мене нарекли Захаром. А родом я з тутешніх Беркутів.

– Захар? Беркут? – перепитав квапливо Найда, не будучи в силі погамувати свою радість од неочікуваної, але бажаної зустрічі. – Той самий Захар Беркут?

– Знаєш мене? – здивувався старець, почувши в голосі воїна щось більше од приємності від знайомства.

Але Найда вже взяв себе у руки, пригадавши, що Юхимові краще нічого не знати про напутню пораду Дмитрія, і відказав недбало:

– Ні, батьку, але чувати доводилося. І то одні лише хвалебні речі. Мають тебе люди за чоловіка вельми розумного і щирого, – вклонився парубок, наче передавав Захарові уклін од тих, що розповідали Найді про тухольського ватага. – Але, мислю, що нам зручніше буде говорити, коли ми матимемо змогу бачити обличчя господарів тутешніх гір перед собою, а не задираючи голову до хмар.

– І де ж той обіцяний кінь? – додав Юхим, що ніколи не забував про своє добро.

– Коня твого, чужинцю, уже ведуть, – відказав Захар. – І поговорити, воїне, я з тобою готовий охоче. Але як бути з купцем? Сторож не впускає його.

– Сторож! Сторож... – знову розлютився Юхим. – Що ви там верзете. Теж дивина, що камінь зі скелі хоче впасти... Гляньте, як він стоїть! На павутинні тримається!

– І так уже не одну сотню літ... Саме завдяки йому, кожен, хто не замислив нічого лихого супроти нашої громади може вільно увійти в Долину. Сторож навіть не поворухнеться. Тому ж, хто прийде з лихими намірами – горе!

– От напасть! – сплеснув у долоні Юхим. – Та що я можу завинити перед вашою громадою? Коли і тебе самого, і Сторожа вашого вперше у житті бачу?

Захар замислився на мить.

– Тоді ти мусиш бути слугою Морени! Бо її Сторож ненавидить понад усе...

Від таких слів Юхим розгубився і стривожено зиркнув на Найду, але заперечувати не посмів.

– Що ж, нехай і так. Усі ми в різний спосіб служимо Богам... Хтось більше шанує Бога Єдиного, хтось вклоняється Перунові, а я – Морені. Але клянуся своїм життям, честю й іменем моєї Богині, що не замислив нічого лихого супроти вас. І лиш допоможу цьому парубкові потрапити туди, куди він сам прагне.

– У замок Морени?! – голос Захара мимоволі зрадливо здригнувся.

– Ти відаєш про її замок? – в свою чергу пильно глянув на старця Юхим.

– Від того, хто все життя прожив у горах, вони вже не приховують таємниць, – відказав Захар. – Юначе, невже ти й справді, намірився дістатися туди?

– Так, шановний.

– Що ж, вільному воля... Знать, маєш на то причину... І я радий буду бачити тебе своїм гостем на цей вечір.

– Лиш мене одного? – здивувався Найда.

– Супутника твого мій син проведе в долину іншою стежкою. Але вона значно довша і важча. Тож до ночі його нічого сподіватися.

– Лазити цілий день по кручах через якусь каменюку? – обурився перекидень. – Ви, що з глузду з’їхали...

Захар знову вдав, що не почув образливих слів.

– Вільному воля... – повторив удруге. – Тобі ніхто не боронить спробувати.

Юхим аж загарчав від гніву, а тоді сплюнув на землю і рішуче закрокував по дорозі. Та чим ближче наближався він до проходу в скелях, тим грізніше шуміла внизу вода, і тим густішим ставав град каміння, що знову посипався з підніжжя Сторожа. А сама глиба наче застогнала і виразно хитнулася. Не витримавши, нервового напруження вовкулака спершу сповільнив крок, а потім злякано позадкував і відступив. Одразу ж усе стихло.

Захар не проронив й слова.

– А мені можна спробувати? – поцікавився Найда.

– Я вже казав, – здвигнув плечима Захар. – Спробувати вільно кожному. Хочеш? Йди...

Найда глянув на суворе обличчя гірського ватага і сховав посмішку. Навіщо сердити і ображати господарів непоштивим ставленням до того, у що вони вірують. Сторож, так Сторож...

Легко торкнувши коня острогами, він повільним кроком став наближатися до того місця, де скеля вже починала сердитися на Юхима, і ... нічого не трапилося. Найда зробив ще кілька кроків. Сторож продовжував байдуже бовваніти над проходом, непорушний, як і решта скель навколо. Ще мить, і парубок опинився у долині. Потім розвернувся і спрямував коня  назад. Жоден камінчик не зрушився зі свого місця.

Юхим люто скубнув себе за мочку вуха.

– Що ж, – мовив неохоче. – Схоже, й справді нема іншої ради, як обійти боком вашого вартового. Не відаю, що такого могла вчинити йому моя Богиня, але сподіваюся, що ненависть заслужена.  Бо інакше, чого я маю мучитися? Згода, провадьте в обхід.

– Не так хутко... – становчим жестом спинив його мову тухольський ватаг. – Оскільки ти немилий Сторожеві, то й нам не надто квапиться приймати тебе як гостя.

Юхим мало повітрям не захлинувся від образи.

– Хіба, що цей парубок й справді потребує тебе...

– Потребую, батьку, – поквапився підтвердити Найда. – Без Юхима я не доберуся до Морени...

– Ну, це ще не аж так напевно... А окрім того?

Найда непевно пересмикнув плечима.

Захар кивнув.

– Добре... Поки що відпочивай, слуга Морени. Мій син Максим скоро приєднається до тебе і покаже іншу стежину. За коней не турбуйся. Коли ти доберешся до нас, вони будуть напоєні, розсідлані і пастимуться на хорошій траві.

З тими словами ватаг повернувся і зник за зрізом скелі. А вовкулака залишився наодинці з непідкупним Сторожем.

Ситна їжа, а найголовніше, гаряча юшка, за якою парубок скучив у дорозі, навівала сон. Все, подане на стіл для почастунку гостя, смакувало Найді, і кожній виставленій страві юнак віддав належну данину, але найсмачнішою господарям вдалася саме юшка. Густа, пахуча. От на неї він і налягав найбільше.

Захар сидів за столом навпроти і не поспішав з бесідою, чекаючи доки ратник насититься. Уклін, переданий йому од воєводи Дмитрія, означав, що розмова буде серйозна, і ватаг не хотів перемежовувати її плямканням та сьорбанням. Захар пам’ятав воєводу. Пам’ятав як чоловіка розумного і доброго воїна. Звісно, як боярин, той не був надто вдоволений їхнім самоврядуванням, волів би мати тухольську громаду в міцнішому кулаці. Для чого Данило Романович і прислав Тугара Вовка. Але збираючи данину, Дмитрій не вимагав зайвого, не користувався силою, аби дістати ще щось понад належне. Тож воїна, який привіз од нього уклін, треба було прийняти належно і уважно вислухати.

Нарешті Найда втомлено відсунувся від стола і обперся плечима об стінку.

– От спасибі, – мовив щиро. – Тепер можна знову днів зо три поститися.

Захар кивнув легко, мовляв, дякую за добрі слова, але ця дрібниця не варта й слів. І поцікавився:

– Що ще, окрім уклону, велів передати мені Галицький воєвода?

– Київський...

– Як?

– Київський. Дмитрій тепер Київський воєвода. Князь Данило Романович доручив йому оборону Києва, – пояснив Найда. – А просив він, аби ви допомогли мені розшукати дорогу в замок Морени.

– Морена... – промовив тихо старець. – Богиня Долі і Часу. Давня Богиня... Навіть у наших горах, де з роками все міняється значно повільніше, ніж у долинах, уже мало хто згадує про Морену, Велеса, Перуна... Чому ж Дмитрій послав тебе до неї?...

– Саме через Перуна.

Захар зачудовано покрутив головою, а тоді підвівся з-за стола.

– Ходімо, юначе. Раз розмова йде про Богів, то й місце для неї повинно бути відповідне.

Найда хоч і здивувався трохи, та виду не подав. Зрештою, він у гостях і повинен шанувати волю господаря. Особливо, якщо тому стільки літ. А Захар тим часом попровадив його геть з села...

Ось по хиткому підвісному мості вони вже перебралися на інший берег стримини. Небавом уже й заглибилися в лісову хащу... А Захар все ще не збавляв кроку. І якось, зненацька, раптово, вони вихопилися на поляну, посеред якої стояв великий, потемнілий од літ ідол. З товстої, в чоловічий обхват, дубової колоди вправною рукою було вирізьблено голову велета. Обличчя в нього було суворе, брови насуплені, вуста стулені, а погляд грізний і водночас насмішкуватий. Хоча, все це могло просто видатися парубкові від несподіванки, або й зробитися само, через тріщинки в деревині, що утворилися од віку.

– Ну, ось і Перун, – урочисто промовив старий Беркут і шанобливо поклонився ідолу. – Це його давнє капище... Хто й зна, скільки поколіннь наших пращурів приходило сюди, аби віддати шану Громовержцеві Карпатських Гір.

Найда мимоволі, відчуваючи якусь внутрішню потребу, шанобливо вклонився й собі.

– Мислю, не пошкодить, якщо Перун сам послухає, що ми про нього говорити будемо?

Парубок ще раз глянув на суворе обличчя Бога і хоч не знайшовся що відповісти, вважав за краще забратися звідси якнайдалі.

– Тим більше, тобі корисно буде, – додав Захар. – Звикай з богами розмовляти. У замку Морени їх буде досить...

Чесно кажучи, парубок був вже не так певен, що йому хочеться туди потрапити.

– Тепер можеш розповідати усе... – промовив ще за мить Захар. – І чому воєвода Дмитро хоче, щоб я вказав тобі дорогу до Богині? І чому ти подорожуєш у супроводі вовкулаки? І до чого тут Перун?

– Вовкулаки? – перепитав Найда. – Але звідки вам відомо, що Юхим перекидень?

– Кого ж іще міг розпізнати в ньому Сторож? – відказав Захар просто. – Ну, починай... Ми слухаємо.

Парубок ще раз зиркнув на похмурого ідола з золотим волоссям та срібними вусами, і сам незчувся як слово по слові переповів ватагові тухольців усе, що пережив за останні дні. І про перекидня, і про коня, і навіть про Руженку...

– Монголи, – мовив замислено Захар, коли юнак нарешті скінчив оповідь. – Отже, Морена таки не відступилася свого... Що ж, її можна зрозуміти. Довге чекання набридає і Богам. Тим більше, коли в твоїй конюшні стоїть отаке.

– Так ви вірите, що він існує, той кінь? – вигукнув Найда.

– Чи вірю? Смішне запитання для того, хто бачив Пегаса на власні очі... Але чому Морена хоче, щоб ти прийшов до неї сам? Адже викрадення Ружі – не що інше, як приманка. Якщо вона боїться, що ти якимось чином зумієш перешкодити її планам, то чому стримує перекидня? Проста цікавість? Бажання подивитися зблизька на того, хто може вчинити наперекір її волі? Що ж... Можливий і такий варіант... Врешті-решт, за сутністю своєю вона лише жінка. Хоч і безсмертна... – Захар надовго замислився.

Так надовго, що Найда вже вирішив, що той забув про нього і по-старечому задрімав. Але Захар не спав...

– Нам обом не минути її люті... Та я все ж допоможу тобі. Кінь Перуна не повинен дістатися монголам. Тут нічого вибирати... Я не вірю, що тобі вдасться привести Пегаса для Данила Галицького, та й, поклавши руку на серце, не бажав би цього. Бо жоден правитель не достоїн такого коня. На мою думку, його міг би осідлати лише воїн з чистим серцем, а серед можновладців таких немає. Але спробувати можна... Яким чином ти цього досягнеш, не відаю, але сподіваюся, що сили, які посилають тебе, зможуть дати пораду. Вертаймося... День поспішає до вечора, а мені треба ще показати тобі вершину, в якій сховано замок і навчити літати...

Захар говорив дедалі тихіше, наче звертався не до парубка, а до власних думок. То ж останні слова Найда ледве розчув і вирішив, що мабуть йому це причулося...

Дорога назад чомусь завше значно коротша. От і тепер, не встиг ще Найда обмислити усього почутого, як вони вже вийшли з лісу. І одразу побачили, що за час їхньої відсутності щось трапилося. Бо люди в селищі метушилися, наче мурахи в потривоженій купі.

– Що діється? – зупинив першого ж підлітка, що пробігав повз них.

Хлоп’я спинилося на мить і, важко сапаючи, витиснуло з себе, з усіх сил вдаючи поважність:

– Монголи! Сторожа донесла: великий загін, в денному переході від села. А монгольський табір уже над Опором!..

Розділ одинадцятий

Замок Морени.  Руські Карпати Літо року 6749-го

«Що може бути краснішим за наші Карпати, особливо влітку, та ще й з висоти пташиного лету?»

Потерпаючи зі страху і незвички, очікуючи в будь-яку мить нападу, Найда трохи покружляв над розсіченою вершиною і обережно опустився на майданчик перед дверима.

З того часу, як тут вперше побував молодий Беркут, минуло близько семи десятків літ і зим, але дотепер нічого не змінилося. Все ті ж, потемнілі від віку модринові двері, куті позеленілою міддю. Хіба що ще темніші, і ще зеленішою. Ті ж самісінькі двійко вікон, засклених гірським кришталем. Лиш кедри перетворилися вже на справжніх гігантів. А одного з них уже навіть зламав навпіл котрийсь із грізних, несамовитих шквалів, які час од часу полюбляють шарпати верхів’я гір.

Але, якщо для Захара, котрого вела за руку чарівна жінка, після не менш чарівної ночі, все видавалося милим та цікавим, то Найді, що готувався до смертельного двобою, усе виглядало цілком інакше...

Прості двері у замок скидалися на пащеку жахливої потвори, а темні дошки навіювали думку про кров невинних жертв, якими вони буцімто просякли. Кришталеві шиби дивилися на нього, чомусь, крижаними очима мерця...

Найда струснув головою, проганяючи геть думки, що забирали останні крихти волі, і щоб повернути собі мужність, спробував викликати в уяві миле обличчя Руженки. Сумне і заплакане... Вдалося одразу. Тож парубок хутко зодягнувся у принесену в кігтях одежу і рішуче ступнув до входу у замок. І одразу ж відскочив назад, хапаючись за меч...

Замшілі зовні двері з голосним рипом широко прочинилися... Але замість вороже налаштованих песиголовців, назустріч Найді випурхнуло близько дюжини пустотливих повітруль і закружляло навколо нього у веселому танку. Слідом за чарівними, барвисто зодягненими тендітними дівчатами, що, звабливо посміхаючись та вихиляючись тонкими станами, грайливо оточили парубка тісним хороводом, назовні випхалося двійко приземкуватих гномів. Ці мовчки шанобливо вклонилися і розступилися вбоки, наче давали дорогу, водночас ненав’язливо пропонуючи гостеві увійти.

Найда повагався ще мить, але пригадав, що, зрештою, саме для цього й вибрався з Галича. Він рішуче розсунув повітруль, що так і приснули од нього на всі боки, заливаючись дзвінким сміхом, і ступнув через поріг. Там його переймила інша пара гномів, які, низько схиляючись, повели його за собою далі.

Зала, в якій Морена вирішила прийняти Найду, так і сліпила очі од надміру діамантів, золота і кришталю. Здавалося, досить було б запалити однісіньку свічку, і безліч разів повторений у дзеркалах, вітражах, кубках і решті посуду, а також у вилискуючих латах і щитах, мечах та алебардах, промінець мав би осяяти залу не згірш за денне світло. Тут же горіло не менше сотні чомусь невидимих свічок. І світло їх разило очі з гостротою списа.

Якщо пишністю тронної зали Богиня хотіла вразити і приголомшити парубка, то досягла лиш того, що він мимохіть одразу ж заплющив повіки і не побачив, як вона з’явилася на ажурному, різьбленому з червоного дерева, троні просто з повітря. Тим самим ефект було втрачено, бо коли Найда розплющив повіки, Богиня вже сиділа там, і парубок навіть не здогадався, що ще лише мить тому, на троні нікого не було.

– Хто ти? – голос Морени пролунав тихо, але од холодного тону, яким вона задала це просте питання, згасла не одна дюжина свічок.

– Той, кого ти хотіла бачити, – надміру спокійно відказав Найда.

Як у тому страшному сні, переступивши грань страху, воїн збагнув, що далі немає вже нічого, і як тоді, відчув себе значно впевненіше. Богиня, звісно, – супротивник дуже серйозний, але раз вона його й досі не вбила, то або він і справді їй для чогось важливого потрібен, або вона не в змозі це зробити. Але у будь-якому випадку завше залишається можливість поторгуватися. І, якщо пощастить, то й не без зиску.

– Я? – Морена все ще продовжувала вдавати нерозуміння, не помічаючи, що Доля давно вже втрутилася поміж ними. – Ти самовільно з’являєшся у мій замок, і замість того щоб ввічливо назватися, смієш зухвало казати, що я тебе сюди запрошувала? Це нечувано!

– Що до того, аби назвати себе, перепрошую... – ввічливо вклонився парубок. – Просто я не думав, що всевідаючим Богам необхідні такі дрібниці... Справжніх батьків і імені свого я не знаю... А названі нарекли Найдою... Бо знайшли мене на санях, після того, як відігнали вовчу зграю. Щодо запрошення... Думаю, якщо слуга провадить когось у дім своєї господині, то можна сподіватися – він робить це не без її відома.

– Слуга? – Морена вже збагнула, що вибрала невірний тон, і що таким чином нічого від парубка не доб’ється, але вперто продовжувала тієї самої. – Кого з моїх слуг ти маєш на увазі? І де він?

– Власне, що він, а не вона... – посміхнувся Найда. – Вовкулака Юхим вів мене сюди. Але залишився біля Запалої Долини. Сторож не пустив його далі. Тож мені довелося вже самому... Щоб запрошення не змарнувати.

– Ти так палав од нетерпіння потрапити до мене в гості? З якої ж такої потреби?

Але Найді вже обридла ця гра. Можливо, літ через десять, маючи перед собою вродливу жінку і ніде не поспішаючи, він й отримав би насолоду від бесіди.  Лишень не зараз... Ні, тепер у парубка на це не було ніякого бажання. Та й часу... Монголи, Руженка, Кінь...

– Ось що, Богине, облишимо порожні балачки. Хотіла ти мене бачити чи ні, але я тут. Тож поговоримо про речі більш важливі. Або накажи спровадити мене геть...

Почувши таке Морена навіть подалася трішки вперед і вираз холодного, байдужого презирства зник з її обличчя.

– Ви, люди, робитеся дедалі нахабніші...

– Сміливіші.

– Безцеремонніші...

– Наполегливіші.

– Помовч! Цікаво, це од невіри в могутність Богів, чи просто життя стало настільки важким, що вам нічого втрачати? Я навіть не відаю, сердитися мені, чи навпаки – одобрювати.

– Спробуй останнє, – відказав Найда, шанобливо кланяючись, аби загладити різкість сказаного. – Розсердитися і покарати мене ти встигнеш завжди. Я ж у твоєму замку. В твоїй владі...

Морена зробила вигляд, що думає.

– Згода. Покарати я й справді ще встигну. І це в будь-якому випадку. Інакше нахабство стане традицією... – вона зробила паузу, даючи зрозуміти, що на цей раз уже говорить цілком серйозно. – А тепер почни від початку. І так, щоб мені хотілося слухати!

Цей уклін вже швидше нагадував кивок на знак згоди.

– Було б дурістю з мого боку намагатися щось приховати од тебе, о Богине. Але з чого почати?

– З найважливішого...

– Кінь... Мене прислав мій князь Данило Галицький, аби знайти і привести до нього коня Перуна. – Найда замовк поглядаючи яке враження справлять на Морену його слова.

– Продовжуй.

– Як стало відомо, цей кінь знаходиться у твоїх конюшнях.

– Звідки стало відомо?

– З легенд, переказів... – здвигнув плечима Найда. – Мені воєвода не пояснював. Я лиш простий ратник. Наказано податися за конем – і я тут. А далі – не мого розуму справа.

– Князь міг би й сам потурбуватися. Не велика цяця... – пхикнула Богиня. – Чи вклонитись мені – для нього надто принизливо? Ось, що я тобі скажу: коли він такий гордий, то нехай ще походить пішки!

– Князь – християнин. А за нашою вірою, вибач, – тебе немає...

– Ну, якщо навіть мене немає, – розвела руками Морена. – То коня, й поготів.

Найда зрозумів, що перебрав міри.

– Вибач іще раз за необдумані слова, але в тому, що люди забули Давніх богів, вашої вини не менше.

– Цікаво?

– Монголи плюндрують нашу землю, руйнують храми... Де ж ваша поміч?

– Вони руйнують не наші храми. Наші – знищили ви самі. Чого ж дивуєтеся, що, відмовившись від нас, не маєте помочі? Твій князь оно просить коня. А що ми отримаємо взамін?

– Любов людей! – гарячково вигукнув Найда. – Якщо ми переможемо монголів завдяки Перуновому коневі, то клянуся честю, усі довідаються про це. І тоді не залишиться такого поселення, де б люди не поставили твого чи Перунового ідола.

– Солодкі слова, – зітхнула Морена. – І швидше за все, словами й залишаться. Вдячність швидкоплинна. Та й жреці Єдиного не дозволять вам. Раз взяту владу ніхто не віддає з охотою. Ні, це не підходить... Кінь виконає своє призначення. Але твої слова я пам’ятатиму. Як скінчиться оце все, ми ще повернемося до нашої розмови.

Найда глибоко зітхнув.

– Стережися Богине... Вдячність людська й справді буває короткою, зате ненависть...

– Що?!

Морена схопилася на ноги і рвучким жестом випростала перед собою руки, цілячись розчепіреними пальцями в обличчя парубка. Оглушливо гримнуло... Мигнула блискавиця. В останню мить богиня трішки повернулася вбік, і на Найду лиш дмухнуло жаром. А у гридниці запахло, як після грози...

Богиня знову опустилася на сидіння трону, а парубок лиш розгублено покліпував.

– Отже, ти стверджуєш, що Єдиний справедливіший за Богів Давніх, так?

Найда вирішив за краще промовчати, хоча погляду не відвів.

– О, свята наївність, – розсміялася незлобливо Морена, що вже трохи відвела душу. – Як легко вам можна морочити голову.

– До чого тут морочення, – таки нестерпів парубок. – Хіба ж не ви провадите у наш край монголів?

– Не у ваш, а через ваш... Це найперше. По-друге, монголи однаково давно  поглядають на захід, бо Піднебесна імперія вже покірна їм і не дає вволити хижацькі інстинкти. А далі – океан. Який їм не здолати. Тож, як не сего десятиліття, то наступного, як не з внуком Чингіз-хана, то з правнуком, але орда однаково прийшла б сюди. Бо саме тут дрімає та нагулює жирок їх здобич. А вовк не може замінитися на вівчарку, яка слухняно чекатиме на тельбухи і кістки від зарізаного барана.

Найда хотів було щось сказати, але Морена владним жестом зупинила його. Тепер вона говорила серйозно і вимагала послуху.

– Окрім того, яке звинувачення можеш закидати тим, у кого більшість з вас, особливо молодь, просто не вірить. Нас нема... Що ж, образно кажучи, хата й справді горить. Але не наша хата, і не ми її запалювали. Ви вклоняєтеся Єдиному, хай він вас і рятує. Доки буде відсиджуватися? Та як би він виставив супроти Батия полки виключно зі своїх служителів, то вже цього було б достатньо, аби заперти орду навіки за Воротами Народів. Але йому байдужі ваші страждання. Більше того, він відбирає мужність у воїнів обіцянкою прийняти в Рай лише тих, хто страждав... Страждав! А не боровся...

По обличчі Найди Морена бачила, що він не згідний з її словами і хоче заперечити, але не давала себе зупинити.

– І на останок. Щодо нашої безсердечності і намагання повернути свою владу і колишню силу, заливши світ ріками сліз і крові. Чи ж не розповідається в Старому Завіті, як ваш добрий боженька спершу вигнав людей з Раю, лише через те, що вони насмілилися вкрасти в його саду яблуко? Та якби батьки виганяли з рідної домівки кожну дитину, що осмілилася порушити якусь заборону, то чи були б взагалі в людських оселях діти? А Содом і Гомора? Два міста, не менші за Галич, спалені вщент небесним вогнем через якісь гріхи? У Галичі теж є розпусниці, п’яниці, злодії, убивці, шахраї. Але що б ти сказав, якби через них мали загинути усі галичани? Невже у тих містах не було чистих душ? Бодай дітей?... Немовлят... Врешті-решт, ще ненароджених. Що скажеш?

Тепер Найда чомусь не поспішав озиватися.

– Ну, і на сам кінець – Потоп! Чи ти вже забув, що одного разу Бог Єдиний уже знищив цілу країну? Помилувавши одного лиш праведника. Смію зауважити, що після Батия людей залишиться значно більше. То що, будемо порівнювати далі? Ми, Давні Боги завше були до вас справедливими. Винуватих карали, але особисто, не через рідних і близьких. Вбив як тать, порушив клятву – відповідай, але сам. І ніякого сьомого коліна...

З кожним її словом парубок дедалі більше хилив голову.

– У тебе щира душа і мужнє серце, – озвалася Богиня знову, через якийсь час спільного мовчання. – І лиш тому, я все це говорю. Не перетворивши тебе на купку попелу і нерозвіявши вітром, ще коли ти ширяв орлом. І з тієї ж причини дам тобі пораду... Не пхайся в справи, у котрих нічого не розумієш. Хіба дітлахи встрявають у суперечку дорослих? Відпущених вам літ замало для того, аби розрізнити бодай власну нить у хитросплетінні Всесвіту. А не судити про все мереживо... – вона трохи помовчала, замислившись. – У тобі є щось від молодого Захара, і тому я, напевно, відпущу тебе живого. І кохану поверну...

Очі у Найди мимоволі зблиснули радістю.

– Але не просто так. Навіть у ваших казках треба виконати певні умови. То чому ні? І сам про політику забудеш, і мене заодно розважиш.

– Я готовий.

– Не поспішай. Сьогодні відпочинь. Наберися сил. Охолонь думками. А назавтра, як повернеться Перун, – розпочнемо забаву.

Морена клацнула пальцями, і двійко, хоч і низькорослих, зате ширших од Найди в плечах, через те, практично, квадратних гнома стало по обидва боки від парубка. На рамені у кожного лежала важка залізна палиця. І скидалося на те, що ці хлопці вміють ними користуватися.

– Проведіть дорогого гостя у його кімнату.

Не відаючи, що може ще вчинити, чи бодай сказати, Найда лиш мовчки вклонився.

– Тобі ж раджу добре застановитися над усім почутим. Можливо, нове рішення зможе поліпшити в подальшому твоє  життя. Та й не лише твоє.

– А як же... – Найда хотів ще спитати про Руженку, але на троні вже нікого не було, а вартові приступили ближче.

– Біда з вами... ведіть, – скорився неминучому парубок. – І сподіваюся, що у вас не лише бесідою частують. Бо ще з досвіта макової росинки в роті не мав.

– Не турбуйся, – глухим баском озвався один з печерних жителів. – Усе буде як годиться. Певно, ти мав припасти до душі нашій хазяйці, бо...

Але другий гном, що замикав стрій, багатозначно кахикнув, тож перший затнувся на півслові. І не обзивався більше  до самих дверей в  опочивальню.

– Тут тобі велено чекати, поки покличуть. Вийти не намагайся. Двері слухаються лише Морену. І без її згоди, не впустять і не випустять нікого. Бракуватиме чогось, гукни. Кому треба – почує. Якщо дозволено – зробить...

З тими словами гноми легко підштовхнули Найду до завішаної важкою оксамитовою шторою арки. Той мимохіть витягнув перед собою руки, аби відштовхнути її. Але завіса зробилася прозорою. Пропустила крізь себе парубка і щільно зімкнулася у нього за плечима.

Найда лежав навзнак на великому, м’якому ложі, встеленому медвежими шкурами, заклавши руки за голову і, крізь дрімоту, що вперто стуляла йому повіки, намагався позбиратися з думками.

Найперше виявилося, що Морена все ж справді існує, і він зміг потрапити у її замок. Далі – був тут, очевидно, і кінь, через якого усе заколотилося. А значить – і пов’язані з ним сподівання могли справдитися... Тобто воїн, який його осідлає, мав стати непереможним полководцем.

І, наприкінці – найважливіше: Богиня пообіцяла відпустити його живого разом з коханою!А раз так, то Руженка й справді жива і має бути десь неподалік... Шкода, що Морена так швидко зникла, і він не мав змоги трохи розпитати про неї. Певно, на ці питання богиня відповідала б охочіше. І не так сердито.

Щоправда, попереду ще мали бути якісь випробування, але Найда навіть не морочив собі тим голову. Що такого можна вигадати, аби застати зненацька воїна? Хоче богиня побавитися його коштом? Нехай! Аби лиш усе закінчилося звільненням Руженки!

– Ех,– потягнувся парубок, – побачити б її ще хоч на мить, а там нехай діється воля божа. Або бодай поговорити з кимось, хто знає щось про неї. Даремно я не взяв з собою Митрія. Він хутко б усе вивідав у всієї тутешньої дрібноти...

Найда вибурмотів усе те собі під вуса і... рвучко сів, не знаючи чи вірити власним очам. Біля самої завіси, що закривала вхід у його опочивальню, стояла Руженка. Трохи незвична в чудернацькій, напівпрозорій, надміру барвистій одежі повітруль. Але така ж рідна, така ж мила і така ж бажана, як звикле.

– Ружо! – скрикнув Найда і в одну мить зіскочив з ложа на долівку, допав жінку і замкнув у тісних обіймах. – Ти?!

Руженка таємниче приклала палець до уст, наче закликаючи до збереження тиші. Але парубок не звертав уваги на жести. Він упав перед нею на коліна і заходився нестямно вкривати її всю поцілунками. Не перебираючи при цьому де тіло коханої, а де всього лиш звабна матерія.

Потім підхопив жінку на руки і поніс до ложа. Вона й не боронилася. Навпаки, радо притискала його обличчя до своїх грудей і ніжно пестила пальчиками розкуйовджене волосся на голові парубка...

...Трохи згодом, заспокоєні і стомлені, вони сиділи за столом. З гобелена, на якому було майстерно виткано пейзаж за шибою, лилося чародійське світло, наче зі справжнього вікна. І у тому світлі жінка видавалася ще прекраснішою, чарівнішою і загадковішою.

Найда наповнив келихи і з подякою в голосі щиро проказав:

– Я й сам не знав, що так за тобою скучив. Спасибі Морені, що дозволила прийти тобі сюди.

– Морені? – жінка зневажливо пхикнула. – Вона й не знає, що я тут.

– Не знає? – здивувався парубок.

– Звісно, – підтвердила Руженка і підозріло глянула на парубка. – А що?

Найда пересмикнув плечима, несподівано відчувши, як по спині війнуло крижаним холодом.

– Але ж ця завіса, окрім богині нікого не пропустить. То як ти змогла увійти?

– От базіки! – сердито промовила жінка, і з розмаху гепнула кришталевий кубок на стіл, аж розплескалося вино. – Хоч язики усім повідрізай...

Здивований такими незвичними для уст коханої словами, Найда пильніше придивився Руженці і з жахом відмітив, як крізь неї поволі проступають риси Морени.

Вірно розтлумачивши розгубленість в очах парубка, богиня весело розсміялася і перестала прикидатися.

– Удалий вийшов жарт, еге ж?

– Але, але... навіщо? – вибелькотів Найда.

– Ну, причин аж кілька, – спокійно відказала Морена, вибираючи з таці найбільше гроно винограду. – Найперш, мені було цікаво дізнатися наскільки ти кохаєш свою, чи то пак, Юхимову Ружу. І мушу визнати – тут усе без обману. Потім, я ж казала, що хочу розважитися. А прийди я сюди як богиня? Була б купа переживань, нервувань і жодного задоволення. І нарешті – це був мій каприз, – богиня говорила спокійно, продовжуючи методично відскубувати від грона по виноградинці і вкидати їх до рота. Через те її голос робився то гучним і становчим, то спадав до тихого інтимного мурмотіння. – А можеш мені повірити, що жіноча примха – це достатньо серйозний привід для будь-чого...

Пригадавши, як поводився, парубок відчув, що у нього червоніє навіть потилиця.

– Ну, ну, не соромся. Усе було чудесно. Навіть заздрю... Але, може, для богині ми вигадаємо ще щось? – і вона так грайливо повела очима, що Найда аж ... сахнувся.

– Та ж я... Воно то так... Не думав... А Руженка...

Він хотів пояснити, що не може забавлятися з Мореною, в той час, як навіть не певен долі Руженки. Що кохає лише її. Що запропоноване богинею, і чим вони властиво вже займалися, є зрадою по відношенні до Руженки. І як би він хоч трохи здогадувався, кого насправді тримав у обіймах, то ніколи б не посмів. Ні – не те, що не посмів, просто вважав би підлістю, вчинком негідним і безчесним. По відношенню до власного кохання. Але, як звикле буває в таку мить, голос відмовився коритися йому, думки плуталися, і парубок лиш «акав» та «якав».

Проте, з його розгубленості, навіть перестраху, що відобразився не лише в очах, а й усій поведінці парубка, Морена усе зрозуміла сама. Правда, не зовсім так, як Найді хотілося б.

– Угу, – протягнула замислено і холодно. – Бачу, що для мене самої у тебе нічого хорошого не знайдеться. Що ж, так мені й треба... Розмріялася... Сплутала зорі, відбиті в калюжі, з тими, що виблискують на небі. Нехай... Одежі з чужого плеча ніколи не носила. Про те, що було, забудь, як про дурний жарт. А щодо розваг, то повір, вони ще далеко не закінчилися. Боги слів на вітер не кидають.

Захолонувши не так од сказаного, як од самого тону, парубок простягнув руки і спробував ще все залагодити:

– Благаю, не сердися! Можливо, у Богів це по-іншому, але у людей життя надто коротке, щоб мати час на зміну почуттів. Ми вже якщо кохаємо, то до смерті, якщо...

– Не сумніваюся, – перервала його промову Морена. – І невдовзі спробую в тому пересвідчитися.

І показуючи усім виглядом, що не бажає більше й миті залишатися поруч з ним, богиня підвелася і велично рушила до виходу.

– Богине! Зглянься!

У голосі парубка забриніла така мольба, що Морена мимоволі затрималася.

– Ну? – кинула впівоберта, все ще демонструючи своє презирство, але вже трішки зацікавленіше і лагідніше.

– За образу – карай, але благаю, скажи: Руженка й справді жива? – від надміру почуттів у Найди сів голос, і останні слова він мало не вихрипів.

Багато чого сподівалася почути Морена. Починаючи від слізних перепросин і завірянь, що вона зле зрозуміла його слова, до запопадливого цілування ніг і намагання затягнути її назад на ложе. Але ім’я «суперниці» пролунало для богині небесним громом. Вона аж отетеріла на мить. А тоді щось схоже на співчуття і розуміння з’явилося в її очах.

– Жива, – відказала коротко. – Але ще не твоя. Боги Давні не такі лицеміри, як Єдиний. Але і їм треба зуміти довести, що у тебе на цю жінку більше прав, ніж у того, хто гроші платив. І кому вона у храмі присягала. До речі, цілком добровільно... Тож, хто зна, що там з вашим коханням було б, якби я випадково Юхима чоловічою неміччю не покарала... – і побачивши іскру непевності в очах парубка, додала. – Ото ж бо й воно... – і щезла.

Арена була не надто великою. Кроків десять у попереку. Округле заглиблення, навколо якого на зручних, м’яких фотелях, або й так, розмістилися глядачі. Досить багато, бо аж рябіло в очах од пістрявих одеж. Але Найда бачив лише трьох. Знайому йому Морену. Високого, могутньої статури чоловіка, з волоссям, наче грозова хмара, а обличчям – блідим, як сполох блискавиці. І могутнього сивоголового старця з довгими вусами та бородою, що виблискували позолотою.

– Ну от і прийшла мить, воїне, коли ти зможеш перед лицем богів виявити доблесть і довести свою правоту. А попри все це ще й розважити, – мовила повагом Морена.

Найда мовчав і лиш уважно приглядався старому, пригадуючи де він міг зовсім недавно бачити його обличчя. Суворе, розумне, але водночас якесь байдуже. Наче все те, що відбувалося навколо, цікавило Бога не більше, ніж могутній океан міг зацікавитися тріскою, принесеною якоюсь із рік, що впадають у його води.

– «Перун!» – здогад прийшов зненацька, але Найда одразу був певен, що не помиляється. Різьбяр, що робив ідола, мусив сам бачити Бога, настільки вправно було передано його руками риси Перуна.

– Тричі ми випробовуватимемо тебе, – продовжувала Морена. – І якщо вийдеш звитяжцем – повернешся додому, як я й обіцяла – живий і з коханою...

– А Кінь?!

Морена затнулася. Перун здивовано звів брови. А Чорний Бог несподівано весело розреготався.

– Зух! Покажи себе ще в ратній справі і матимеш мене на своєму боці.

– Про Пегаса й мови бути не може, – серйозно відказала Морена  – Але оскільки ти маєш велике бажання спробувати спинити монголів, ми дамо тобі нагоду відзначитися. Зараз у Запалій Долині тухольська громада намагається заступити дорогу туменам Пети і Бурунди, яких Батий послав за Конем. Ми, звісно, могли б втрутитися і в одну мить закінчити битву на користь орди, тим більше, що монголи прямують у мій замок на запрошення Перуна. Я навіть особисто попереджала про це тухольського ватага Захара Беркута і веліла йому пропустити ординців крізь Долину. На жаль, він не захотів мене послухати. Так от... Ми могли б втрутитися, але там, – вона тицьнула пальцем униз, мов на арену, – гине все-таки трохи і наш народ. Є серед них і ті, що ще пам’ятають про Богів Давніх. Тому покладаємося на Долю... Нехай усе станеться згідно з волею Того, хто може нас розсудити.

Морена трохи помовчала, переводячи подих, і продовжила.

– Традиціям Священного Суду – літ не менше, ніж історії самого людства. Тож нехай доля розсудить і тепер. Ти станеш до двобою з монгольським воїном. Переможеш – орда в долині над Опором буде знищена впень... Переможе монгол – загине уся тухольська громада.

– А якщо я не погоджуся?

– Пізно. Ти сам обрав свою дорогу. Відмова від двобою прирівнюється до програшу. Значить, смерть тухольцям і прощавай Ружена. То як? – і здалося Найді, що в очах богині зблиснуло щось схоже на єхидство. Мовляв, ну що? Не хотів по-моєму, то спробуй тепер по-своєму...

Найда здвигнув плечима.

– Як нема ради, то мус. Давайте супротивника... Ну, і зброю... Якщо лиш ви не замислили мене голіруч супроти монгола виставити.

– Жодних «якщо», – озвався Чорнобог. – Все честь по честі. Озирнися.

Найда вчинив, як було сказано, і побачив позад себе щось схоже на неглибоку нішу, в якій на кількох полицях була розкладена різноманітна зброя і лицарський риштунок.

– Підбери собі по руці, що хочеш. А ми тим часом пошукаємо для тебе супротивника.

І поки Найда вибирав зброю, з Велесового наказу перед Богами розгорнулося чародійське дзеркало...

...Монгольський табір був рокладений у величезному чотирикутнику і обкопаний глибоким ровом. На кожній стороні цього чотирикутника була дюжина входів, біля яких постійно стояла варта. Матися на бачності – таким було воєнне правило монголів. Вартові постійно перегукувалися поміж собою, а кожного, хто наближався до табору і не подавав гасла, готові були привітати десятком гострих стріл. З-поміж воїнів, поставлених на варту, один ординець вирізнявся навдивовиж богатирською статурою і особливо лютим виглядом...

– Оцей, мабуть, згодиться? – промовив запитливо Велес і, отримавши згідливий кивок від Перуна, клацнув пальцями.

У ту ж мить дзеркало щезло, а на арені опинився здоровезний ординець. На обличчі його відбивався вираз розгубленості, але очі палали рішучістю і злобою. Рука, що стискала важкого списа, аж побіліла від зусилля, а круглий, обтянутий кінською шкірою, плетений з верболозу щит вмить був закинений за спину, прикриваючи його ззаду.

– Вітання воїнові любого нам онука Тимуджина, – озвався по-монгольському Перун. – У Саїн-хана славні богатирі. І це кажу я – Сульде, бо вельми задоволений з тебе.

Почувши священне для кожного монгола ім’я, велет упав на коліна, склав перед собою зброю і торкнувся чолом долівки.

– Встань. Назви себе.

– Десятник Керим, о Духу Війни!

– Славне ім’я! І я дам тобі змогу прославитися у віках. Усі воїни пітнітимуть од заздрощів, почувши його, а жінки в юртах розповідатимуть дітям легенди про твій подвиг.

– Наказуй, і я умру біля твоїх ніг, – радісно відказав ординець.

– Умирати якраз не треба! Перед тобою руський воїн. Якщо зможеш його вбити, Бурунда-бегадир зможе пройти коротким шляхом усі Карпати, не витративши жодного воїна. А ти сам триматимеш стремено священного коня, коли в його сідло сідатиме Саїн-хан.

З дивовижною для такого дужого тіла прудкістю і зручністю, монгол, якось по-зміїному вивернувся і блискавично метнув короткого списа в Найду, котрий не сподівався нападу, оскільки ні слова не розумів по-монгольськи і не міг втямити, про що мова.

Мабуть сутичка б на цьому й завершилася, коли б не щаслива випадковість. Щось вжалило парубка в ногу, і він нагнувся водночас з прицільним кидком... Зі свистом спис мигнув у Найди над головою і вп’явся в стінку арени з такою силою, що аж тріснула груба соснова дошка.

На свій прикрий промах монгол зреагував диким ревом і кинувся до Найди, наче розлючений тур, шалено вимахуючи кривим мечем. Але на цей раз ратник уже був напоготові.

Найда спритно ухилився од вістря, що мигнуло в повітрі, відступив крок убік і різонув навздогін своїм мечем по широкій спині ворога. Удар був не надто сильний, але розпоров шкіряну безрукавку над поясницею достатньо глибоко, щоб черкнути лезом і по живому тілу. Проте, ординець наче й не помітив нічого. Ступивши ще кілька кроків за інерцією далі, він розвернувся і рушив на Найду вже повільніше. Прикриваючись щитом і виставивши лише кінчик меча.

Тепер і парубок змінив тактику. Позаяк монгол, що став обережнішим, втратив переваги, які давала йому більша маса тіла, ратник сміливо подався йому назустріч. Коли ворогів розділяло менше двох кроків, блискавичним рухом тицьнув вістрям меча в очі ординця, примусивши того мимохіть підняти щит, закриваючи тим собі поле зору. А сам впав на одне коліно і наніс ковзний ріжучий удар по опорній нозі монгола, мітячи в сухожилля під коліном. Але той певно вже стикався з цим прийомом, бо встиг відстрибнути і навіть черконути своїм мечем по шишаку шолома Найди. А тоді рішуче відкинув щита і напав, високо піднявши криве залізо над головою.

Найда тримав удар, ступившии маленький крок праворуч, а свій меч підставив так, що рука монгола не стріла на своєму шляху твердої опори, а лише направляючу. І велет мимоволі подався всім тілом уперед слідом за мечем, що виривався з його долоні.

Ріжучий удар Найди був наче легке погладжування, але йшов знизу вверх, навпроти руху ворога і зачіпав по дорозі зап’ястя лівої руки, щоку та око. Не смертельно, але достатньо болzче... Кров заюшила обличчя ординця. Він якось непевно сіпнувся і вайлувато повернувся до супротивника, прикриваючись мечем. Хоч завдані йому рани були досить небезпечні, ординець ще міг затамувати біль і продовжити поєдинок, якби Найда дав йому на це трохи часу. Але княжий ратник був уже доволі розлючений, щоб нарешті почати сприймати все всерйоз. Тому, не спиняючи кругового руху свого меча, різко вдарив зверху в незахищене ліве стегно суперника, намагаючись зачепити лезом жилу або сухожилля. І це йому вдалося... Потім ступив півкроку назад і вбік. А коли монгол, стікаючи кров’ю з перебитої артерії, був вимушений впасти на коліна, рубанув уже з усієї сили по підставленій під удар, незахищеній обладунками шиї...

Ординець востаннє захарчав, скинув рвучко вперед і вгору, наче до молитви, м’язисті але безпорадні руки і безвольно розпростерся долілиць, на весь гіганський зріст.

Морена схопилася зі свого місця і зробила такий рух, наче хотіла кинутися на арену і спробувати підняти ординця, аби примусити його битися далі.

– Усе чесно, – тихо, але значуще промовив Велес. – Ніяких чарів, я пильнував. Сили не втручалися.

– Доля, – тільки й вимовив Перун. – Схоже, що з Конем трохи доведеться зачекати...

Він важко звівся, наче чоловік, стомлений цілоденною працею, а тоді ще додав:

– Повідомте Батия через ворожбита, щоб вислав інший загін на пошуки... – і... зник.

Слідом за ним, не вимовивши слова, щезла й Морена. Лише Велес, добродушно усміхаючись, проказав, звертаючись до переможця:

– Шкода, що такі воїни гинуть групками, замість того аби, об’єднавшись у військо, розбити монголів ущент. Іди, відпочивай... Сьогодні ти добре показав себе. Не дай маху й завтра...

Потім, приглянувшись уважно, додав:

– Схоже, щось запитати хочеш?

– Так, пане...

– То я слухаю.

– Чи й справді тухольці переможуть?

– Можеш не сумніватися. А зрештою, подивися сам – заслужив... Без тебе їм було б значно сутужніше. Незважаючи навіть на допомогу Короля Гір.

Велес зробив якийсь невловимий чудернацький рух обома руками, і перед Найдою зависло те саме чародійське дзеркало, крізь яке боги перед тим вибирали йому суперника для поєдинку. Але наскільки ж одмінною була картина, яку ратник побачив у ньому, від попередньої.

...Монгольське військо стояло довгими рядами, по кістки у воді, сумне і безрадне. Бо хоч яка мілка була вода, але та її маса, що вже вкрила всю долину, таїла в собі непереборну небезпеку. І те розумів кожен ординець, певно уперше за весь похід перестрівши силу, котру не мав змоги здолати ні власною доблестю, ні послухом командирові, ні вірою в непереможного Бату-хана...

– Ну, що? – поцікавився невдовзі Чорнобог. – Усе чесно? Без обману?

У голосі бога Найда вловив насмішкуваті інтонації і щиро відказав:

– Я й не сумнівався. Пощо могутнім Богам обдурювати якогось смертного? Простіше вбити... Але завше приємно бачити діло своїх рук.

– Добре, – схвально усміхнувся Велес. – Схоже – що й розуму тобі не бракує. Вважай, одну справу ти вже виконав. Бо хоч князь твій Перунового коня і не допаде, та й Батиєві, поки що, на Пегасі не їздити. Тепер мусиш ще для себе постаратися. Завтрашнє випробування вже суто Руженки стосується. Але не думай, що воно легшим од того буде. Навіть незважаючи на мою симпатію. Бо щастя, як ти сам знаєш, треба заслужити...

Спав чи не спав Найда сю ніч, але вона минула.

Після ситної вечері, а також пам’ятаючи про можливі випробовування, воїн ранком з’їв лише шматок добре пропеченого м’яса і запив його кількома ковтками джерельної води. А невдовзі, без жодного попередження, Найда знову опинився на арені.

Глядачів було не менше, ніж першого разу. Лиш залишалося порожнім крісло Перуна. Не любив споглядати гладіаторські бої: надивився їх вволю ще будучи Юпітером.

– Учорашнє випробування ти пройшов із честю, – поважно почала Морена. – Та, облишимо на якийсь час справи громадські: пригадай-но, що привело тебе сюди...

Богиня поворушила пальцями, і неподалік трону Перуна (все ще порожнього) виник м’який фотель, сидячи у якому, дрімала Руженка. Тіло жінки було цілком розслаблене, голівка похилена на рамено. Очі заплющені, а уста – трішки привідкриті. І, як здалося Найді зі свого місця, вона навіть посміхалася крізь сон.

– Оскільки вам з Юхимом миром однаково не розійтися, ми вирішили дати можливість завершити спір у нашій присутності. А чому б і ні? Зрештою, скільки існує світ, самці влаштовують турніри через самок...

Юхим з’явився на арені швидше, ніж Богиня завершила промову. І та не роблячи жодної паузи, продовжила уже для нього:

– Переможець у двобою отримає жінку, яка любитиме його до скону. Найда – молодий і озброєний. Юхим – вовкулака. Тож нехай щастя буде на боці достойнішого! Ага, мало не забула... Додатковою нагородою для Юхима буде відновлення його чоловічих можливостей, ще й з відсотками, як і було обіцяно. А для Найди... Гм? Що б такого запропонувати, молодому парубкові?

– Я думаю, – додав замислено Велес, підморгуючи ратникові, – що посаг удовиці буде достатньою винагородою і для найвибагливішого. А наш клопіт: подбати, аби ніхто не запідозрив його у вбивстві. Адже вони разом виїхали з Галича, і не надто приязно.

– Спишемо на монголів, – відмахнулася Морена. – У такий час чиясь смерть нікого не здивує...

– Без поважних свідків однаково підозра залишиться. Що ж то за охоронець, що сам зумів вижити, а патрона втратив? – не погодився з нею Чорнобог. – Треба буде запоручитися словом Захара Беркута... Думаю, при потребі ти зумієш пояснити ватагові, чим він завдячує княжому дружинникові. Разом з усією тухольською громадою.

Боги продовжували впівголоса обговорювати деталі, а Юхим тим часом злісно примружився і кинув крізь зуби:

– От і все. Прийшов час платити... Давно я чекав нагоди, коли зможу задушити тебе своїми руками. Умові нашій кінець. Бо обидва ми в замку, і Руженка – теж.

Найда, не озиваючись, видобув меча.

Він знав з ким має справу і пригадав сон. Усе починалося майже як тоді. Він знову опинився сам на сам із потворою. Тільки тоді був зимовий ліс, а тепер – арена. І  чиясь кров мала скропити долівку на втіху безсмертних. Але не було на те ради... Його життя, майбутнє Руженки, усе, про що мріяв, було зараз на вістрі його меча і залежало лише від вправно нанесеного удару.

Юхим беркицьнувся через голову, і навпроти парубка лаштувалася до стрибка страхітлива потвора.

Пам’ятаючи зі сну про силу і спритність вовкулаки, воїн став поволі задкувати, маючи надію, що як тільки потвора стрибне, він ще встигне вперти руків’я меча в стіну, та отже використає масу ворога супроти нього самого.

І коли б Найда мав справу лише зі звіром, то прийом приніс би йому успіх: стрибнувши вперед, вовк настромився б на вістря сам. Але у цієї потвори був розум людини. Тому вона не стала стрибати, а шкірячи страшні ікла у єхидній посмішці, поволі наближалася до ратника.

– Усе, хлопче... – прогарчав ще Юхим. – Прощавай. Я передам при нагоді Руженці, що вмираючи, ти пам’ятав про неї.

Найда не втримався, і з усієї сили опустив меча на голову потвори. Але перекидень був значно спритнішим. Зграбним і невловимо швидким для людського ока рухом він відхилився. А коли меч уп’явся в долівку, коротким ударом передньої лапи вибив його з рук воїна.

Другим ударом вовкулака повалив Найду з ніг. І страхітлива пащека розімкнулася над обличчям парубка, засліплюючи того смертельним блиском білосніжних ікол. В останню мить він ще встиг краєм ока помітити Руженку, яка продовжувала міцно спати у своєму фотелі обабіч арени і навіть не підозрювала, що там відбувається, бо й далі посміхалася. А потім...

А потім підвівся і здивовано втупився у цуценя, що злобно гарчало і несамовито смикало його за рукав свити.

Не менш здивованими були й глядачі.

– Що у тебе за пазухою? – першою оговталася Морена. – Вийми і кинь сюди!

Найда дістав шворку з хрестиком і насиленим на ній річковим камінчиком, якого отримав на пам’ять від лісових людей.

«Стане в пригоді...» – пригадав слова Марічки.

Котрийсь із гномів уже давно передав усе богині, і та здивовано крутила дивовижний амулет у руках.

– Жодних чар... – промовила розгублено. – Може, Єдиний?

– Ні, – твердо запевнив Велес, – я б відчув.

Найда нахилився і взяв цуценя на руки. Те одразу ж цапнуло людину за палець. Боляче, до крові. А тоді вискнуло і завертіло хвостиком.

– Убий його, – наказала Морена.

Воїн здивовано подивився на богиню.

– Згідно умови арену покине лише один з вас. Якщо ти не вб’єш Юхима, я поверну йому попередній вигляд, і тобі доведеться знову мати справу з перекиднем. Ми не можемо вважати тебе переможцем, доки Юхим живий.

Найда перевів погляд зі суворого обличчя Морени на цуценя, що метеляло тоненьким хвостиком і жалібно повискувало. Замислився на мить, а тоді твердо відказав:

– Нехай.  Я у вашій волі... Але жінок і дітей не вбивав ніколи. Навіть собачих...

– Облиш, – озвався зі свого трону Перун, який невідомо й коли об’явився там, але так, щоб чула лише Морена і Велес. – Того Юхима більше немає. І ніхто з вас не зможе перемінити це песеня у щось інше. Щось таки оберігає парубка. І моя рада – відправ його звідси якомога швидше. Справа навіть не в Єдиному. Тут щось інше… Змахнув рукою, і Найда, все ще продовжуючи тримати собача опинився у своїй опочивальні.

– І де це ми лазимо? – почувся в ту ж мить буркотливий голосочок з-під ложа, а трохи згодом звідти вибралось щось мале.

– Митрію, це ти? – витріщився від несподіванки Найда.

– Ні, моя бабуся...

– Але ж я тебе у Галичі залишив?

– Тільки до собачої буди забув припнути, – пхикнув той. – Чи то я ніг не маю, чи ходити не вмію? А ти з якого дива Юхима на руках носиш? – А за хвилю, як придивився уважніше: – Оце так?! Не знаю, як тобі таке вдалося таке утнути, але молодець... Між іншим,  як тут з вечерею? Страх як полюбляю ділитися поважними новинами і добрими враженнями за трапезою.

Найда непевно глянув на стіл, бо й сам не відав, чи не змушений буде лягати спати голодний... Але той ломився від страв і напоїв. Якою б не була Пані замку сердитою, але морити парубка голодом наміру, схоже, не мала.

– То прошу...

Але Митрій уже й сам примостився і вже тягнув до себе здоровенний кусень шинки. Поглядаючи на домовика, відчув, голод і Найда. Тож відпустив нарешті цуцика, кинув йому шматок паляниці, а сам підсів до столу.

Митрій якийсь час мовчки дивився, як парубок їсть, а тоді почав розповідь:

– Отже, новини для тебе такі. В подяку Захарові Беркуту за передану ним оковиту Гримайло сказав, як можна запопасти Коня.

Найда лише запитливо сіпнув підборіддям. Сутичка з вовкулакою знесилила парубка і викликала впрост, гм... вовчий апетит.

– Якщо вибратися з тієї зали, де арена, крізь двері, що ліворуч од тронного підвищення, то потрапим у гридницю. Там треба повернути праворуч, у середні двері. З них – у кабінет Морени. За гобеленом – сходи. Сходами зійдеш вниз... Там лише троє дверей, отож конюшню знайдеш сам. Ага, праворуч од гобелена з драконом – шафа для одежі. В ній має бути білий, гаптований сріблом, плащ з каптуром. А на дверях розвішана збруя. Накинувши собі на плечі та голову цього плаща, ти зможеш підійти до Пегаса, аби надіти йому вуздечку. З вуздечкою кінь стане слухняніший, лиш не відважся скочити йому на спину. Загинеш так само певно, якби кинувся зі скелі у безодню. Мусиш виводити його за собою кроком.

– А далі?

– Цього не відаю. Що зумів, розвідав, а далі най тримає тебе за пазухою той, хто досі допомагав.

– А з Руженкою? Морена ж іще третє якесь випробування планує.

– Пусте... Що вона може такого надзвичайного вигадати, – відмахнувся зневажливо Митрій. – Швидше за все оберне її та з десяток повітруль на щось відмінне від людської подоби, а тобі накаже впізнавати, яка з них Руженка.

– На що ж саме?

– А я знаю? Троянди, птахи якісь, рибки... Вигадає щось...

– Як же я впізнаю?

– Ну, по-перше – твоя Ружена завше тепла, навідміну від повітруль. А, по-друге, сліпим треба бути, аби серед дівчат вагітну жінку не розпізнати, – здвигнув плечима домовик.

– Ваг... яку?

– Ва-таку, – пирхнув Митрій. – Чи ти не знав, що від таких забав, як ваші з Руженкою, у сіні, жінки чомусь мають дивну звичку народжувати дітей?

– Коли? – не придумав нічого розумнішого Найда.

– Ще не скоро. Адже половину часу вона вовчицею була, а тоді дитя не росло. У замку ж eзагалі час спиняється. Думаю, вона десь на місяці четвертому. Одразу в око не впаде, але якщо придивитися, то достатньо помітно. Особливо в порівнянні з повітрулями.

Морена стояла на балконі і годувала кри[тами зграйку білосніжних голубів. Найда, з собачам на руках, похмуро стояв осторонь і чекав, коли Богиня нарешті зволить звернути на нього увагу. Ось уже з годину минуло? як привели його сюди гноми-охоронці, а Морена й словом не обмовилася. Наче й не помічала парубка.

– Ну, як? – озвалася несподівано та. – Вибрав?

– Що? – не второпав Найда.

– Не що, а кого... Руженку.

Той лиш головою покрутив од зачудування.

– Ти ж нічого не казала.

– Міг би й сам здогадатися. Раз так сильно кохаєш. А тепер уже й нема коли замислюватися. Час, оно, – вона кивнула в бік великої клепсидри, у верхній частині якої плескалася на денці рідина, – вже закінчується. А за умов гри, ти мав лише одну годину на роздуми. Доведеться твоїй коханій ще трохи у мене пожити. Століття-друге...

Голуби, яким Богиня перестала кидати крихти, нарешті чинно повсідалися на поруччя балкона і заходилися чистити пір’я.

Води залишилося заледве кілька крапель...

І тоді, пригадавши слова Митрія, Найда тицьнув пальцем у того птаха, що видався йому найтлустішим.

– Ось вона! Вгадав?

Але відповіді не мусив чекати, бо в ту ж мить перед ним стала, здивовано кліпаючи очима, Руженка, а Морена, невдоволено скривившись, рвучко відвернулася і забралася з балкона геть. Програвати ніхто не любить, а надто боги. Ще й простим смертним...

– Найдо! Ти? – скрикнула жінка, і вони кинулися в обійми одне одному.

Руженка недовірливо розглядала срібного птаха з великою короною у вигляді чаші на голові. З короткої розповіді Найди вона вже трохи розуміла, про що йдеться, але сприймала усе як дивне сновидіння. Адже з тієї зимової ночі, коли Чорнобог накинув на жінку вовчу шкіру, вона не жила, а марила. Дні у Юхимовій хаті, ночі у темному лісі... Дивний замок, повітрулі, гноми, боги... Усе це було одним безконечним сном. Страшним, але цікавим. Побачивши перед собою Найду, Руженка спершу було вирішила, що нарешті прокинулася, але як з’ясувалося, її радість виявилася передчасною. Сновидіння продовжувалося...

Зодягнений у чудернацький плащ, схожий на рясу митрополита, Найда возився з вуздечкою біля коня, що шляхетною статтю і білосніжною мастю був достойний лише боярина, або навіть самого князя.

Відповідаючи на поцілунки парубка, Руженка чула, як він оповідав їй щось про Перуна, Велеса, Морену, Князя Данила, тисяцького Дмитрія і хана Батия. Щось про тухольську громаду і битву в Долині. Але все те було таке далеке, що жінка надто й не вслухалася в його слова. Їй було добре в його обіймах, а решта – не жіночого розуму справа. Лиш зачувши ім’я Юхима, Руженка стрепенулася, та не второпавши до чого тут песеня, перестала вслухатися в решту.

– Ну, от і все, – мовив Найда, виводячи коня. – Знати б лишень, що далі?

– А нічого, – почула Руженка владний жіночий голос і озирнулася.

На сходах, що вели вгору, стояла богиня з її сновидінь.

– Далі нічого не може бути, Найдо, навіть не намагайся. Якби я відала, що Захар усе оповів тобі, то не допустила б цього. Надто багато надій пов’язано у нас з Пегасом, щоб я дозволила тобі віддати його Єдиному. З ним самим я, може, й не дала б собі ради, але особисто тобі зараз не допоможе ні амулет, ні жодна невідома сила. Тому, або ти відпускаєш вуздечку, або стаєш мертвим. І то негайно! Я й до трьох лічити не стану... Ну!

Найда розтиснув пальці і відступив убік.

– Добре, – похвалила Морена. – Слухався б так одразу, може б уже ніжився зі своєю милою вдома, у Галичі... Під периною, чи з огляду на літо, на сіновалі... І пам’ятай, з цієї миті я вже облишила жартувати і розважатися. Ти впакувався у справи надто серйозні, аби сподіватися на помилування. Бери свою Ружену і йди в конюшню.

Найда мовчки скорився.

Морена увійшла слідом за ними. І ніхто не звернув увагу на те, як, залишений на власну волю, Пегас, м’яко ступаючи по встеленій мохом долівці, підійшов до Чаші і став спрагло пити.

– Бачиш двері? – вказала просто.

– Так.

– Це вихід із замку. Я обіцяла відпустити вас. Слова свого дотримаю. Ідіть... А далі нехай опікується вами той, хто направив сюди...

Найда встиг ще помітити злорадний усміх на устах богині, але вже не марнував часу на роздуми. А просто взяв Руженку за руку і вийшов за двері. Вийшов і остовпів... Бо опинився на вузесенькому скельному виступі. І над головою в нього була стрімка кам’яна стіна, що підіймалася кудись безконечно ввись, а під ногами – бездонна прірва. Обернувся назад – гладка скеля і ані сліду дверей.

– От і вір після цього комусь на слово, – пробурмотів безнадійно і важко опустився на нагрітий сонцем камінь. – Присядь, Ружо... У ногах правди нема... Якщо вона взагалі хоч десь є...

Згори щось зашурхотіло і кілька дрібних камінців, прокотившись повз них по схилу, зірвалося у прірву.

Найда задер голову – і чи примарилося йому, чи побачив насправді, але високо над ними, на краю скелі стояла сарна. Що робила вона там, як забралася, лишалося лише гадати. А ще, звідти ж, згори, повільно кружляючи, спускалися до нього два орлині пера. Найда лиш долоні наставив, а вони самі слухняно лягли в його руки. В ту ж мить сарна зробила великий стрибок вперед, у прірву і ... щезла з очей швидше, ніж парубок зумів жахнутися чи провести її поглядом. Наче розтанула в повітрі...

Заклавши руки за спину, та забувши про свій поважний вигляд, жвавим кроком Перун походжав гридницею і час од часу нервово поскубував губами довгого вуса.

– Усе вшкереберть... – бурмотів він. Спинявся, сердито зиркав на принишклу Морену і знову продовжував крокувати взад-вперед.

– І як не обертай справу, а саме ти спричинилася до того, що взамін Пегаса, самої Смерті, на котрому їздив Бог Війни, у нашій конюшні весело ірже крилате лоша... Придатний хіба що для того, аби на його спині возилися комедіанти та віршоплети.

– Як Книга й попереджала, – докинув Велес.

– Помовчав би, – огризнулася Морена, – чи я не бачила, що ти постійно їм підігрував.

– А що? – здвигнув плечима Чорнобог. – Між іншим, хороший парубок, сміливий, чесний, готовий на самопожертву. З такими людьми і богом бути приємно. Та й жіночка гарненька. До пари...

– От, от... З того б і починав. Кому що, а котові сметана.

– Тихо! – урвав Перун. – Що б ми не балакали тепер, а час у зворотньому напрямку не тече. Мусимо сприймати події як доконаний факт.

Дивно, але з його мови кудись зникла розгубленість, а натомість зазвучали нотки впевненості у власній правоті та силі.

– Тим більше, що ніякої трагедії не трапилося. Згодом Чаша наповниться новою квінтесенцією зла, і Ера Богів Давніх повернеться знову. Хто б і що б не допомагали зараз Богові Єдиному! Через вік, два, три, чи в іншому тисячолітті, але настане День, і люди знову згадають: і про Морену, і про Велеса, і про мене. Окрім того, як правило, з роками, минуле здається ще більш привабливим. І з тим новим прийдешнім поколінням, напевно, буде легше домовитися... А що для нас кілька столітть? Мить!! Коротка, як спалах наднової...

Розділ дванадцятий (Епілог)

Зима року 7509-го. с. Крилос.Галицького району.

Оксана прокинулася із якимось тривожним відчуттям. Щось було не так. Не як завжди. Забившись у куток на широкому ліжку, вона заздрісно позирала на чоловіка, що солодко хропів, не переймаючись жодними дрібницями. Його м’язисте тіло, розметавшись уві сні, займало більш ніж дві третини їхнього півтораспального ложа, залишаючи для дружини зовсім мало місця. Та для крихітної Сяні й того було аж забагато. Закоханими очима окинувши міцну статуру чоловіка, жінка відчула, що заспокоюється. Нічні страхи видалися їй геть безглуздими і смішними.

Але в цю мить на вулиці виразно заскрипів сніг під чиїмись важкими, хоч і обережними кроками.

«Ой, леле! – полохливим зайчиськом заметушилася думка. – Кого ж це несе в таку пору? І чому не гавкає Рябко?»

Кроки наближалися до ганку.

«Невже злодії? А, може, бандити?! Кажуть, їх тепер розвелося до біса. Треба будити... А якщо це хтось інший, на вулиці? А я собі зі страху вигадую? Сміятиметься... Нехай спершу піднімуться на сходи. Там четверта дошка геть розхиталася. Все Богданові прибити ніколи! Скрипить...»

Сходинка зарипіла так, що могла розбудити й мертвого. Але: чоловік спав, а собака мовчав.

«Чого ж Рябко не гавкає?... Може, все ж розбудити Богдана? Нехай, уже в двері.... – пурхали куріпками думки. – Якщо до нас, то повинні загрюкати...»

Оксана вся аж напружилася, очікуючи того тихого, або й голосного, владного пукання у двері, що мало вже залунати знадвору.

Але нічну тишу не порушував більше жоден звук.

«Що таке? Чому вони не стукають? Чого чекають? О, Господи! Невже хочуть підпалити? І Рябка вбили!»

Переполохана Оксана металася думками по всьому помешканню, а паралізоване жахом тіло навіть не ворухнулося. І тоді :

– Хр-р-р...Ху...

Сяня аж підстрибнула на подушці. А потім, не втрималася і голосно пирхнула :

– От капосний... От налякав...

А чоловік знай собі похропував, наче трактор на холостих обертах.

– Треба ж такому примаритися, – Оксана вже розмовляла на повний голос. – Кому ми потрібні... Що? Найбільші багатії у селі? Ну, звісно ж, що тепер в Україні може й знайдеться мільйон-другий, що на їх думку ми живемо, як у Христа за пазухою, але ж не менша кількість має нас за жебраків. Тільки й того, що є хліб та до хліба... Та й то лише тому, що ми бездітні. Дорогі тепер діти, – Сяня зітхнула. – Подейкують, лише за пологи треба не менше трьох сотень зелених дати... Хоча, мамо рідна! Я би все віддала, аби в цій хаті пролунав крик дитини. Ісусе Христе і Матінко Божа, Отче наш, іжи єси на небесі, да святиться ім’я твоє...

Вона ще не встигла дочитати молитву, як надворі голосно і вимогливо заплакало дитя.

Оксана вихопилася з хати як була – босонога, простоволоса, в одній батистовій сорочині...

На ганку, трохи збоку стояла велика, плетена з лози, корзина, а в ній – дригоніло на морозі немовля.

– Крихітко моя, – жінка вхопила дитинча на руки і шастнула в хату. – Знайденику мій... Найдочко...

Від зчиненого гармидеру, прокинувся чоловік. Оглянув заспаними очима хату. Затримав на якусь мить затуманений погляд на дружині, що колихала, притискаючи до грудей, гарненьке немовля. Хмикнув невиразно, сприймаючи усе за сон і обернувся на інший бік. Обличчям до стіни... Бурмочучи ледь чутно:

– Сама не спиш і мені не даєш.

А ще за мить:

– Раз ти вже встала, то хоч штори засунь. Чортів місяць витріщився, аж очі разить.

– Місяць? – перепитала здивовано Оксана, мимохіть ступнувши до вікна і аж тепер побачила, як діамантово іскриться сніг на їхньому подвір’ї од вуличного ліхтаря, двохсотсвічкова лампочка якого палахкотіла яскравіше за Вефлеємську зірку!

Та самісінька лампочка, яку сусідські дітлахи розколошматили з рогатки ще минулого літа, у жнива...

МОЖЕ І КІНЕЦЬ

Примечания

1

літосчислення ведеться від створення світу

2

(У Батиєвому війську підраховували лише загиблих монголів. Воїни інших, завойованих ними племен – кипчаків, половців, слов’ян, що були удостоєні честі першими атакувати ворога, до уваги не бралися. Прим. автора)

Content

Олег Говда
Кінь Перуна

Розділ  перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ сьомий (продовження)

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ десятий (продовження)

Розділ десятий (продовження)

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий (Епілог)

Примечания