Нік Ремені

Святі і грішні

У сильного завжди безсилий винен…

І. Крилов

Глава 1

Ще не було восьми, а перший секретар райкому партії Микола Антонович Клоков багато встиг зробити. Переговорив майже з усіма керівниками колгоспів і радгоспів, які щодня доповідали Першому, що у них відбувається в господарствах.

Незважаючи на розкриті навстіж вікна, в просторому кабінеті, стіни якого були оздоблені полірованою деревно-стружковою плитою, дим стояв коромислом. Микола Антонович, невисокого зросту, худенький чоловік з рудою шевелюрою, встиг викурити близько п'яти сигарет. Крутився в масивному чорному кріслі за великим столом, кілька разів відкривав двері в приймальню, очікував чергового. Той приходив до восьми.

Нарешті місце за столиком у приймальні зайняла завідуюча парткабінетом Олександра Іванівна Сєчкіна. Жінка за п'ятдесят, русява, струнка, любляча поговорити. Все життя — в райкомі, досконально знала порядки в апараті. Благо пережила кілька десятків перших секретарів. Скоро йде на пенсію. Багато років в апараті привчили цю жінку до старанності, чіткості, зібраності. Прийшла на чергування точно в призначений час.

Відразу з'явилася на виклик Першого. Отримала термінове завдання — розшукати головного ветлікаря району. Микола Антонович, між тим, продовжував отримувати інформацію керівників про стан справ у господарствах, посмоктуючи «Стюардесу» і обурюючись безвідповідальністю ветлікарів, з вини яких в радгоспі «Восход» пало близько ста свиней. Половина з них мали ознаки захворювання, що загрожувало перерости в епідемію.

Незважаючи на досвід (з-під землі діставала), Олександра Іванівна не знайшла головлікаря, виїхав за межі району. Заступника розшукала миттю, передала, щоб негайно з'явився до Першого.

Спочатку той намагався вішати локшину на вуха, посилатися на зайнятість. Жінка швидко поставила його на місце.

— Чи не зрозуміли, що від вас вимагається? — суворо запитала вона.

Той почав пояснювати ситуацію, в якій знаходиться служба. Мовляв, справ по горло.

— Негайно кидайте все, вас викликає Перший. Не зрозуміли?!

Поклала слухавку і з почуттям виконаного обов'язку і власної гідності доповіла секретарю про виконану роботу.

Заступнику головного лікаря знадобилося п'ять хвилин, щоб прибути в райком. Микола Антонович не витримав, вискочив в приймальню, почав крити заступника грубими словами. Тільки присутність жінки утримувало його від матів.

З йоржиком непокірного рудого волосся, маленький, рухливий, обурений, відразу поставив на місце літнього, міцно складеного ветлікаря тирадою вбивчих фраз.

Лише трохи заспокоївшись, виніс зведення, прямо в приймальні показав представнику ветеринарної служби цифри. Падіж свиней, овець, великої рогатої худоби обчислювався десятками тисяч. Не меншим був і вимушений забій. При цьому нерідко вихід м'яса викликав сміх. Якими ж повинні бути телички і бички, якщо середня вага забитої тварини становила сорок кілограмів.

— А ви знаєте, звідки береться вимушений забій!? — пхав зведення в обличчя заступника головного ветлікаря. — Це підсумки вашої роботи. Господарства змушені забивати хворих тварин, щоб не потрапили в падіж. Ви розумієте це!? Десятки тисяч загублених тварин, а ми весь район тримаємо на голодному пайку, бо не справляємося з планом державних поставок.

У Радянському Союзі було правило: район або конкретне господарство може виділити на свої потреби тільки ту продукцію, яка отримана понад план. Тобто спочатку віддай Батьківщині, а потім думай про себе. У зв'язку з тим, що сільгосппідприємства постійно не виконували завищені плани держпостачань, вони ніколи не бачили ні м'яса, ні молока. На очах селян відправлялися державі тисячі тонн продукції, якої вони не пробували.

Заступник не сперечався з першим секретарем. На його очах гинули сотні тварин, великих і маленьких, худих і вгодованих, в той час, як прилавки магазинів були порожні. Тільки за рахунок запобігання загибелі тварин можна нагодувати весь район. Але останнього по-справжньому якраз ніхто і не робив. Знав, вилає його зараз перший секретар, поїдуть ветеринари в радгосп «Схід», напишуть акт, видадуть рекомендації, попередять директора. І на цьому все. Порятунок потопаючих — справа рук самих потопаючих.

А як же будуть вести себе потопаючі, тобто свинарі радгоспу? Спокійно. Ветлікаря і головного зоотехніка навіть не позбавлять премії. Найбільше постраждає свинарка, у якої допущено падіж, але вона не в змозі виконати профілактичні заходи одна. Коло замкнулося. Ніхто не винен, нікому нічого не потрібно, а страждає весь народ.

Чому так відбувається? Тому, що все навколо радгоспне, тобто нічиє.

Відносно вимушеного забою. Там все складніше. Змушують забивати худобу різні причини, не тільки хвороби. Коли районний комітет народного контролю звинуватив одного голову, чому в колгоспі така низька вага забитої худоби, той відповів: «Та що там забивати: одні кістки та шкіра».

Відповідь викликала усмішку членів комітету. Вони, за рідкісним винятком, знали механіку цих вибоїв. Не стояли осторонь і працівники районної ветеринарної служби. Залежно від рангу отримували свій шматочок у цьому вимушеному забої. Отримували безкоштовно, в знак поваги до районного начальства.

Хто обіймав посаду вище, тому доставляли додому цілі туші, іншим — як доведеться. Потім колгоспи і радгоспи забезпечували потрібних людей, розраховуючись м'ясом і маслом за запчастини, цеглу, цемент і багато іншого.

Продукція сільського господарства роздавалася направо і наліво безкоштовно. Ось і втрачав свою вагу бичок, перетворюючись в ягня. За нього ж треба було відзвітувати! А скільки їх пішло під ніж неврахованими?! Це відомо дуже небагатьом. У цьому полягала друга причина того, що пустували прилавки. Хто зобов'язаний прийняти рішення, щоб їх наповнити, просто нічого не потребував. Ситий голодного не зрозуміє. Начальству цілком вистачало того, що йому привозили. Про це думав заступник головного ветлікаря, слухаючи обурену промову першого секретаря.

«Маленький, нудний, — думав чоловік, — від нього просто так не відбудешся. Бач, як пристав. Начебто не знаємо, що діється в господарствах. Нічого нікому не потрібно. А кукурікати, що і то не так, і то, кожен може».

— Сьогодні ж виїжджаємо в радгосп всім складом, — відповів він. — Зробимо все необхідне.

— Ви з цим не жартуйте, — сказав, уже трохи заспокоївшись, Микола Антонович. — За таке за ґрати можна потрапити.

Зібрав зі столу чергової папери, пригладив йоржик непокірного волосся, поправив краватку і, випустивши пар, вже абсолютно спокійно повернувся до кабінету.

До дев'ятої ранку напруга, як правило, спадала. Перший секретар вирішував всі термінові господарські питання, після цього займався внутрішньопартійними справами.

Зі своїх апаратників Микола Антонович не прийняв нікого, не дивлячись на те, що проривалися працівники кількох відділів. «Їду в господарства, — відповів їм. — Ніколи займатися паперовою тяганиною».

Насправді, основна причина полягала в іншому. У нього боліла голова. Вчора приїжджали хлопці з обкому. Зустріч затяглася до глибокої ночі. Вжили чималу порцію спиртного. І сьогодні він не годився в кабінетні працівники.

Ще о сьомій годині переговорив з головою колгоспу «Ювілейний» Валерієм Івановичем Скотником. З ним приймали гостей. Домовилися зустрітися в умовленому місці, щоб поснідати. Правда, поїсти можна і вдома, а ось похмелитися — справа інша.

Тому Микола Антонович часто зустрічався з відданими друзями на нейтральній території. І без свідків.

Як майбутній міліціонер, неухильно дотримувався правила: чим менше допускаєш вихід за межі твого оточення інформації, тим краще. Ніхто не повинен знати про його дії поза стінами райкому. Але, на жаль, все таємне рано чи пізно стає явним.

Відпустив шофера, вирішив ряд незначних питань, сказав технічному секретарю, який замінив чергового, де його шукати, якщо буде потрібно. Сів за кермо УАЗа. Поминай, як звали. Район великий, ніхто не перевірить першого секретаря: де знаходиться і чим займається в даний момент.

Микола Антонович народився в селянській родині. Закінчив сільськогосподарський інститут, отримав спеціальність інженера. Кілька років працював за фахом, потім — секретарем парткому, поки не висунули на посаду голови колгоспу.

Отримав її завдяки знайомим хлопцям з райкому партії. Будучи секретарем парткому, займався вирішенням «шостого» питання. Тобто організовував випивки, виконував розпорядження голови колгоспу. За пляшкою горілки вирішувалися всі проблеми, включаючи кадрові перестановки.

Головою колгоспу працював добре, господарство поліпшило всі економічні показники. Селяни теж не натішились молодим керівником. Здається, все йшло нормально. Але Микола Антонович мріяв стати міліціонером, вступити до вищого навчального закладу МВС.

У райкомі не відпустили. Тоді поїхав в обком. Там зрозуміли: цього хлопця їм не втримати. Запропонували місце інструктора в сільськогосподарському відділі. Потерся кілька років в обкомі, направили першим секретарем в райком.

Раніше цей район був одним з кращих в області. Але щось в механізмі керівництва почало буксувати, привільно себе відчули керівники господарств. Показники з кожним роком катастрофічно погіршувалися. Довелося міняти керівництво.

Микола Антонович завзято взявся за справи. Різко підрубав пияцтво. Благо в країні ширилася боротьба з ним. Звільнив майже половину голів, які втрачали своє обличчя ще в середині дня.

Поступово вводив міліцейські порядки. Це дало несподіваний результат. Багатьох налякало. Хоча після смерті Сталіна пройшло кілька десятиліть, все в країні ще трималося на страху. Завдяки йому Перший значно зміцнив дисципліну.

За допомогою фахівців проаналізував структуру сівозмін. Це дозволило зробити висновок, що в районі слабка кормова база. Сіяли в основному зернові і товарний цукровий буряк. В результаті, корів годували соломою.

Розроблялися новітні технології, переймався передовий досвід, як поліпшити приготування соломи, підвищити її поживність. Але результати, як правило, не радували. Тварини не одержували необхідного мінімуму поживних речовин. Такий корм не давав збільшення ні молока, ні м'яса.

Керівники і фахівці рекомендували всі землі зайняти під ріллю. Пасовища знищувалися. Збільшення посівних площ не давало потрібної віддачі. Хлібороби як слід не обробляли землю, своєчасно не збирали врожай.

Перший секретар зайнявся розширенням ділянок сіяних трав, кукурудзи, зеленої суміші на корм худобі влітку. Всупереч інструкціям фахівців районного агропромислового об'єднання ввів чорні пари.

Це призвело до відчутних результатів. Показники зримо поліпшувалися. Під великим тиском змусив керівників господарств очистити ферми від гною. З органічними добривами, з введенням чистих парів, працювали цілий рік.

Керівники зрозуміли цілющу силу органіки. Збільшували її обсяги за рахунок добротної підстилки. Та ж солома, яка вважалася основним кормом для худоби, тепер підвищувала вихід гною.

Істотну теоретичну і практичну допомогу отримував Микола Антонович від дружини Віри — зоотехніка за освітою.

Вона теж помітила ряд тенденцій в тваринництві, які заважали розвитку виробництва. В районі проводилась сувора установка — не допускати спаду худоби. Щоб виконати її, фахівці заборонили здавати корів. В результаті, у стаді перебувало багато корівок у віці понад десяти років. Така корова не давала ні молока, ні потомства.

З приходом Клокова почалася активна заміна стада. Йшли навіть на ризик. Відправляли на м'ясокомбінат старих тварин, замість них залишали молодих, ще не перевірених.

Згодом стадо оновилося, створився резерв теличок. Поголів'я не скоротилося, навпаки, зросло. Різко підвищилися надої.

Поступово до району поверталася колишня слава.

Територія його умовно ділилася на дві зони: більш економічно міцну і слабку, яку в народі називали арабською. Клоков здійснив низку заходів, щоб підняти на однаковий рівень економічний розвиток обох зон.

За рахунок державних капвкладень почали прокладати до економічно слабких господарств дорогу з твердим покриттям. Але Клоков не допускав близьких відносин з керівниками арабської зони. Така дружба могла мати різні неприємні наслідки. Зате з керівниками економічно міцної зони зустрічався за чаркою майже щодня.

Особливо подружився з головами колгоспів «Ювілейний» — Валерієм Івановичем Скотником і «Дружба» — Юрієм Петровичем Левандовським. Їх колгоспи знаходилися поруч. Перший разом з Левандовським навчався в інституті. Вони знали один одного. Коли Микола Антонович потрапив у район, відразу зійшовся з університетським товаришем. Спирався на нього у вирішенні всіх питань.

З приходом Клокова Скотника обрали головою колгоспу.

Левандовський познайомив першого ближче зі своїм другом. Троїстий союз остаточно зміцнився, коли голови поїхали разом з секретарем райкому відпочивати на південь. Спогади залишилися на все життя.

Все було. І жінки, і горілка, і ресторани. Правда, Левандовському на прекрасну половину не щастило. Огрядний, що страждає задишкою і, напевно, хворий на серце, Юрій Петрович не користувався їх увагою. Навіть рудий маленький Перший здавався на його тлі красенем, не кажучи вже про Скотника — стрункого брюнета.

Тоді пішли на тактичну хитрість. Одного разу Левандовський поділився з черговою корпуса горем. Не люблять його жінки. Доведеться гроші, які брав на відпочинок, відвозити додому.

Результати перевершили всі очікування. У пансіонаті виявилося досить багато жалісливих жінок. Незабаром Левандовський навіть тікав від деяких наполегливих прихильниць.

Так пролетів незабутній місяць. Він остаточно скріпив дружбу Клокова, Скотника і Левандовського.

І сьогодні Перший домовився зустрітися зі Скотником, щоб поснідати. Призначив зустріч на досить жвавій дорозі. Щоб ні в кого не виникало підозр, чим вони займаються.

Самолюбивому Скотнику довелося близько години чекати секретаря. Почав нервувати. На його смаглявому обличчі з'явилася кисла міна. Звик, що, зазвичай, чекають його. А тут все навпаки.

Його водій (перевірена людина) прямо у салоні накрив традиційний стіл з горілкою, вареним м'ясом, огірками, цибулею, яйцями і т. д. Теж нервував: їжа остигає.

Нарешті на дорогу з твердим покриттям вискочив УАЗ. Різко загальмував на іншій стороні шосейки. Перший енергійно перетнув дорогу. Простягнув маленьку, але міцну руку, голові.

Вибачився за запізнення.

— Дістали своїми питаннями, ледве вирвався, — пригладив непокірний йоржик рудого волосся.

— Нічого, — заспокоїв його Валерій Іванович, хоча до цього сильно нервував, що його змушують чекати: справ у колгоспі по вуха, та й самолюбство давало про себе знати.

— Бачу, що нервуєш, — не погодився з ним Микола Антонович, розстібаючи поли сірого костюма і зручніше влаштовуючись у салоні. — Дійсно не міг. Забодали. У радгоспі «Схід» пало близько ста свиней. Це — надзвичайна подія! І не тільки для господарства, але і для району. Ще невідомо, як зреагують на цей факт у області.

— Це ж треба! — не на жарт занепокоївся Валерій Іванович. — Нам усім може бути дуже погано, якщо станеться епідемія!

У його господарстві був великий свинокомплекс. Він злякався, як би хвороба з радгоспу «Схід» не перекинулася на їх колгосп.

— Терміново відправив ветеринарів у радгосп, хай розберуться, вживуть заходів. Епідемія може поширитися на весь район, — стурбовано промовив Микола Антонович.

— У радгоспі є свої фахівці, вони що — не знали, що твориться з поголів'ям?

— Уже зробив наганяй директору, а то уявив себе великим начальником і фахівцем. Без вказівок райкому всі питання вирішував. Ось і дострибався. А я його попереджав: будь насторожі. Адже радгосп спеціалізується на вирощуванні худоби, щільність якої найвища в районі.

— Для того і щука в річці, щоб карась не дрімав, — підтримав партійного керівника Валерій Іванович, який за кілька хвилин спілкування з Клоковим забув про вражене самолюбство, що довго довелося чекати секретаря. Зате тепер отримав можливість дізнатися з перших вуст останні новини в районі.

Чоловіки розташувалися на задньому сидінні, розділені клейонкою, на якій стояли спиртні напої і закуска. Послужливий водій за кермом час від часу запитував, що їм треба. А то і просто додавав хліба, ковбаси, м'яса.

Відкрили пляшку горілки, налили майже по повній склянці. Випили під незмінний тост «бути добру», ретельно закушували провареною яловичиною, яка ще остаточно не охолола, віддавала приємним теплом.

Чоловікам покращало. У їхніх головах знову з'явилися абстрактні думки, як і вчора, коли спиртне лилося рікою, коли майже безперебійно звучали одні і ті ж тости.

Продовжували вчорашні розмови, ділилися думками про зустріч з обкомівськими хлопцями. У країні йде перебудова. Що це? Короткочасна кампанія, яких було безліч, або дійсно очікуються якісь істотні зміни.

Адже по-старому жити не можна. Весь світ сміється. Партійні ватажки, що ні слово, то «як учив нас великий Ленін» або «як сказав Леонід Ілліч». Без вождів кроку ніхто не ступить. А на кого рівнятися, якщо той же Леонід Ілліч слова без папірця не скаже. Говорить з таким трудом, що, здається, щелепа відвалиться.

Інша річ Горбачов, приємно дивитися як легко і невимушено, без всяких там папірців спілкується з народом.

— Чесно кажучи, не розумію, до чого призведе демократія і перебудова, — сказав Клоков, відкинувшись на спинку сидіння і неквапливо закушуючи натуральними продуктами, так, щоб не забруднити костюм. — Поки йде одна балаканина. Навіть припустити не міг, що Генеральний секретар так любить базікати. А люди слухають. Розвісили вуха.

Клоков з хвилину помовчав, ретельно пережовуючи яловичину.

– І сильної руки нам вже не бачити, — промовив замислено.

— А чи потрібна вона, у нас вже є досвід — Сталін, скільки людей перемолов, скільки доль скалічив, — відповів Валерій Іванович, спрямовуючи на Першого погляд темних очей.

Клоков значно старше Скотника. Пам'ятав перші повоєнні роки, злидні і розруху, бачив, як з кожним роком поліпшувалося життя населення. У селах будувалися нові будинки, тваринницькі комплекси, машинно-тракторний парк поповнювався потужною сучасною технікою. Виріс у цій системі, бачив її недоліки, за пляшкою горілки любив критикувати начальство, але іншого ладу в державі не уявляв. Вважав, що радянська влада прийшла назавжди.

Валерій Іванович недавно починав трудовий шлях. Після закінчення сільськогосподарського інституту прийшов працювати в один з радгоспів, за допомогою тестя став заступником директора, тобто секретарем парткому. І вже під час перебування Клокова в районі його призначили головою колгоспу. Зараз тримався за посаду. Всіма силами намагався навести порядок в господарстві, хоча сам ніколи не робив чорнової роботи. Виконував установку партії: кадри вирішують все. Тому підвищував їх відповідальність за стан справ.

Сприйняв, як подарунок долі, своє сусідство з Левандовським, який знав Клокова. Через посередництво з останнім познайомився з Миколою Антоновичем ближче.

— Зате перетворив личакову, безграмотну Росію в потужну високорозвинену державу, виграв таку кровопролитну війну, — продовжив Микола Антонович.

— На кістках батьків і дідів, — додав голова. — Може тому варто перебудовуватися, щоб створити справжню демократію.

Чоловіки перестали жувати, спрямували свої погляди на лобове скло. Попереду простягалося до нескінченності сіре асфальтове полотно. По боках виднілися поля ячменю і пшениці з великими стиглими колосками, високі зелені стебла кукурудзи, острівці лісів.

Дорога чудово проглядалася. Побоюватися нічого. Поки перекушували, проїхало кілька машин. Не боялися зайвих свідків. Закривали двері автомобіля і продовжували розмовляти.

— Сталін, звичайно, не вихід, але і нинішня влада не подарунок. Крім балаканини — нічого. Навіть гірше, ведуться розмови, що в міністерствах штат роздутий, бюрократія заїла. Якщо їх розвалять, економіка країни впаде. Розвалиться, як картковий будиночок. Не відають, що творять. Наддержава не проживе без жорсткого керівництва, — продовжував свою лінію Клоков.

— Без візи московських старців навіть туалет не можна побудувати. Хіба це нормально!? — висловив своє бачення ситуації Валерій Іванович.

— У тому-то й справа, що ненормально. Це нас і губить. Сам критикував неодноразово. А віз і нині там. У країні настільки задавили ініціативу, що без вказівок зверху ніхто пальцем не поворухне. Перебудовуватися треба, але як!? Ось в чому питання, — не міг ніяк заспокоїтися Микола Антонович.

— Більше самостійності, ініціативи, повноважень на місцях.

— Ти, Валера, прожив менше мого, дечого не розумієш. Самостійність — це добре. Але не можна повністю відпускати віжки. Не тільки економіка, країна відразу розвалиться. Навіть на Заході кажуть: коли проходять вибори, демократія закінчується. Тобто до влади приходить політична сила, яка диктує свої умови. Якщо вона не справляється з обов'язками, народ обирає інших лідерів. А у нас всі диктують свої умови: секретарі союзних республік, обкомів партії, рядові комуністи. Кожен керівник хоче відчуватися на своїй території, як у своїй вотчині.

Після повторного допінгу Клоков взагалі відпустив гальма, на які він завжди натискав, щоб не бовкнути зайвого. Він твердо сказав, що не можна керівників залишати без контролю, зіп'ються, пограбують народ до ниточки.

— Я прийшов у район, коли колишній перший секретар за станом здоров'я знизив вимогливість до підлеглих. Приїжджаю в господарство до десятої ранку, з керівників і головних фахівців нікого немає. Питаю, де: ті поїхали в область, ті в сусіднє господарство, а ті — в район. Виходить — роздав наряд і цілий день вільний. З'являються тільки вечором.

Встановив контроль за одним господарством, потім — за іншим. Протягом тижня перевіряв, де хто був і що вирішував. В основному, сьорбали горілку, займалися своїми проблемами. Один голова в обід язиком не ворочав. Відразу зібрав партком, поставив питання про звільнення. Їм шкода голови, а захистити не можуть. Доведеться в райкомі відповідати. Тим більше, що я вже погодив питання про перебування голови на посаді з керівництвом обкому.

Інший не п'є, тихенький, тихенький. Благодать. Чим не приклад для наслідування? Придивився: найбільше зайнятий своєю персоною. Дітей і онуків прилаштував у місто, квартирами забезпечив. За спецшколами визначив, щоб жили не гірше міських. Сам, незважаючи на похилий вік, кілька коханок завів. А на ферму приїде, ніс верне — смердить. Доярки і скотарі не можуть туди його затягнути.

Довелося відверто переговорити з головою: або працюй нормально, або йди. Той спочатку не зрозумів. Мовляв, не для того два інститути закінчував, щоб працювати. Але від мене не так легко відбитися. Змусив крутитися на повну котушку. За його спиною багато молодих керівників і фахівців, які не дочекаються, коли їх висунуть на більш відповідальну посаду.

Клоков задумався. Він згадав, як розпрощався майже з половиною керівників. Але зате — яка благодать. Без дозволу райкому ніхто не покине територію господарства. Поїде по колгоспах, всі — на місцях, всі — крутяться, тому, що знають, — з них спитають.

Клоков відкинувся на спинку сидіння, блаженно посміхнувся. Розкинув короткі руки, розставив ноги. продовжив:

— Зараз багато говорять про авторитарний стиль управління. Начебто це пережиток минулого. Я впевнений, що без авторитарного стилю не наведемо порядку ні на підприємстві, ні в країні, ні в сім'ї. Дисципліна повинна триматися на усвідомленій необхідності, що для спільної справи ти повинен діяти так, а не інакше.

Хрущов засудив сталінізм. Знав і розумів, що це велике зло. Але країна не терпіла інакомислячих, тих, хто не хотів говорити і думати, як Микита Сергійович і його колеги. І що з цього вийшло? Горбачовщина. Говори і роби що завгодно. Але кому це потрібно? Голові колгоспу, бригадиру, механізаторові? Нікому. Втомилися від розмов. Це нічого не дає. Ми можемо розвалити таку потужну і сильну державу, соціалістичний лад. За його становлення загинули мій дід і батько.

Микола Антонович знову нагадав другу про те, що він розігнав половину керівників. Але завдяки цьому покращилися показники. Район побудував дороги з твердим покриттям до кожного колгоспу і радгоспу, з'явилися медпункти, нові будинки, аптеки, кафе, до господарств підвели воду і газ.

Голова мовчки слухав першого секретаря райкому. Йому імпонувало те, що перед ним розкривався старший за віком чоловік, перший керівник району. Його мало цікавили проблеми стилю керівництва, хоча і про це він любив поговорити.

Який керівник буде поважати себе, якщо не покаже себе на виробництві. Треба ставити на місце знахабнілих підлеглих, які знайдуть тисячі причин, щоб не виконати твою вказівку. Треба всім постійно показувати: хто є хто. Інакше тебе зітруть в порошок.

Валерій Іванович у своїй практиці використовував саме той авторитарний підхід до управління, який зараз всі засуджували: я начальник, ти — дурень, ти начальник, я — дурень.

Він прагнув до того, щоб перед ним тремтіли, тим більше беззаперечно виконували всі розпорядження. Вважав, що ніхто не принесе користі господарству більше, ніж він.

Без нього колгосп розвалиться, не виконуватиме виробничі завдання. Тому строго карав головних фахівців і керівників середньої ланки. Змушував їх працювати, а сам контролював їх діяльність. У своїх методах керівництва не відрізнявся від Клокова.

— Нам уже ніколи не побачити сильної руки, — повернувся секретар до тієї думки, з якої починав розмову. — Без неї не можна. Відпустять віжки, ті, хто біля корита, розвалять, а потім пограбують країну. У високу ідею комунізму вже ніхто не вірить, при владі одні пристосуванці. А для того, щоб добиватися успіхів при справжній демократії, потрібні патріоти своєї батьківщини і свого народу.

Випивши і щільно перекусивши, випустивши пар, чоловіки роз'їхалися в різні боки. УАЗик Першого помчав у бік районного центру. Відразу звернув на ґрунтову дорогу і, залишаючи за собою шлейф пилу, полями, лісами, тільки відомими Клокову дорогами швидко і впевнено мчав до свого дому. Останньому не хотілося сьогодні ні з ким зустрічатися. Він уже ситий був по горло різними розглядами, рішенням нерозв'язних, на перший погляд, питань, а, головне, — дуже втомленим: і від вчорашньої ночі, і від сьогоднішнього ранку.

Тому їхав додому, щоб відпочити, а потім вже з новими силами взятися за справи.

Клоков планував з'явитися в райкомі після обіду. Так організовував свою роботу секретар. Рано вставав і пізно лягав. Але зате в середині дня знаходив кілька годин, щоб відпочити. За споконвічно селянським звичаєм.

Його хвилювало, що він вимагав від керівників дисципліни і порядку, а сам з ранку теж приймав допінг. Він заспокоював себе тим, що це дозволяв собі далеко не завжди. І то лише з перевіреними друзями. Як справжній мент.

Скотников проводив поглядом болотного кольору автомобіль Першого. Коли той зник за зеленню дубового лісу, зайняв місце поруч з водієм. Дістав кілька таблеток і закинув їх в рот, почав смоктати. Японський засіб забивав спиртне. Він не соромився своїх підлеглих, не боявся, що вони скажуть, що голова з ранку випивши. Нехай думають, що хочуть. У керівника виникають різні обставини. Треба зустрітися з кимось або вирішити важливе господарське питання. Без спиртного не обійдешся. Але не хотів нікому давати привід для закидів, що голова з ранку п'яний, а їх за це карає.

Скотников не поспішав додому відпочивати. Був повний сил і здоров'я, а, найголовніше, амбіцій. Він хотів вивести свій колгосп у число кращих господарств у районі. І відчував, що йому це вдасться. У «Ювілейному» з кожним роком по зростаючій збільшувалися всі показники.

Поїздки по низовим ланкам давали можливість питати з керівників середньої ланки і головних фахівців. Зазвичай він не втручався в трудовий процес, спостерігав за тим, що відбувається, радився з рядовими колгоспниками. Вони викладали все, що відбувається. Це давало можливість наступного ранку при роздачі нарядів як слід питати з керівних працівників, підвищувало його авторитет. Не з якихось розмов і чуток, а з особистого спілкування з людьми знав він обстановку в господарстві.

Ось і сьогодні заїхав на свинокомплекс, поцікавився у чергової справами. Та відповіла, що все йде, як потрібно.

— Тварини не хворіють?

— Все в нормі. Ніяких відхилень.

По телефону переговорив з головним ветлікарем колгоспу, щоб негайно провів профілактичні заходи, особливо на тваринницькому комплексі, про обстановку з захворюваністю тварин доповів завтра вранці.

Потім відправився в бригаду, де заготовляли сіно, побував у літньому таборі однієї з тваринницьких ферм, де докладно розглянув питання надоїв і відгодівлі молодняку, на машинно-тракторному стані прискорив ремонтників, щоб активніше готували зернозбиральну техніку до жнив. Адже колос зернових з кожним днем ставав важче.

У господарстві були прекрасні види на урожай. Це розумів не тільки голова, а й усі колгоспники. По своєму багаторічному досвіду знали, що жнива ніколи не бувають легкими. Споконвіку зернові збирали вручну, а потім молотили на току. Люди перебували цілими днями в полі.

Валерій Іванович трясся по ґрунтових дорогах в УАЗі. Згадував своє раннє дитинство. Таке ж пекуче сонце, вузеньку вуличку, яка спускалася до озера, і слова сусіда діда Гришки. Мовляв, незабаром з'явиться така техніка, яка сама буде скошувати, обмолочувати вирощений урожай, зсипати зерно в мішки і вантажити на машини. Сміялися з діда, не уявляли, як це техніка може засипати зерно в мішки і навіть зав'язувати їх, вантажити в машини. Однак незабаром на вулиці з'явилося велике помаранчеве чудовисько — зернозбиральний комбайн. Хлопці не розгубилися, вчепилися ззаду за нього, щоб покататися. Потім з інтересом спостерігали, як агрегат прибирав зернові.

Голова мимоволі посміхнувся, поділився своїми спогадами з водієм.

— А тепер у нашому колгоспі більше десяти комбайнів. Правда, в основному «Ниви», «Колоси» тільки починають надходити, — зауважив той.

— Найближчим часом становище покращає. Випуск потужної сучасної техніки збільшується. Тільки професійно-технічний рівень наших комбайнерів треба підвищувати. На «Колос» встановлена автоматика, в якій наші механізатори поки слабо розбираються.

І коли у всіх колгоспників почався двогодинний обід, Валерій Іванович під'їхав до свого нового дому з білої цегли, відпустив водія. Зайшов у двір. Його радісними криками зустрів синочок Димка. Голова тут же звільнився від костюма, сорочки і краватки.

— Віднеси мамці, — сказав. — Тільки обережно, не помни. І попроси у неї рушник і мило.

Димка миттю кинувся виконувати доручення батька.

Скотник, спітнілий і в пилу, включив колонку. Підставив голову під холодний струмінь. Яке блаженство після такої спеки опинитися у владі освіжаючої прохолоди!

Помившись і повністю переодягнувшись, голова сів за обідній стіл, хоча голоду не відчував. Щоб уникнути закидів дружини, всіляко приховував, що випив. Та ні про що не здогадалася. Значить все нормально. Як і Клоков, використовував обідню перерву, щоб подрімати, набратися сил, тому що черговий робочий день міг у нього закінчитися вночі.

Глава 2

В районі інструктора РК КПРС Степана Івановича Тарасова деякі любили, а деякі, м'яко кажучи, не поважали. Працював він у несерйозному відділі пропаганди і агітації, де, за висловом орговиків, займалися балаканиною.

Степан Іванович, худий і високий, якось не тримався на ногах, прискіпливо ставився до перевірки документів, вимагав, щоб у секретарів парткомів і бюро все виконувалося відповідно до вказівок райкому.

Народився і виріс в селі Тарасове, на території якого знаходився колгосп «Ленінська іскра», де була одна з перших у країні комуна. З комунарами листувалася і спілкувалася сама Надія Костянтинівна Крупська. І ця закваска передалася Степану Івановичу. Хотів, щоб все робилося відповідно до вказівок партійних органів, вимагав суворого виконання їх рішень.

Нудним голосом, хитаючись точно молоденьке дерево на вітрі, довго наставляв секретарів, що тим порядком набридало. Тому вони спочатку спішили просто втекти від Степана Івановича, коли той з'являвся в організації. Потім, якщо перше не вдавалося, намагалися відвести інструктора подалі від справ. Тут у арсеналі кожного секретаря було багато лазівок. При високій ідейності і старанності, Степан Іванович був не проти випити і поговорити на абстрактні теми, захоплювався риболовлею і навіть жінками.

Володів і іншими властивостями. Не боявся сказати в очі правду не тільки підлеглим, а й начальству. За що йому досить часто перепадало у відповідь. Але те, що міг дозволити собі син комунара, батько якого вітався за руку з Надією Костянтинівною, не пройшло б просто так для інших.

До того ж, Тарасов серйозно хворів, мав багато дивного, а блазнів і диваків навіть деспоти-царі не карали за правду.

Степан Іванович єдиний з працівників апарату райкому заходив до першого секретаря і заявляв прямо в очі, які нехороші розмови йдуть про нього в народі.

— Не можна ж так, Миколо Антоновичу, — дорікав Першому. — Ми всі маємо слабкості, в тому числі і до жінок. Але, займаючи таку посаду, треба обмежувати себе, уникати випадкових зв'язків. А у вас у кожній парторганізації симпатія.

— Не слухай плітки, Степан Іванович, — намагався відбутися жартами Микола Антонович. — Іноді буває, я ж, як всі, жива людина. Та й ти, знаю, не святий.

— Ніяких розмов. Але не на шкоду авторитету. На вас весь район дивиться. Для тисяч людей ви святий. Як раніше ікона, на яку молилися.

— Річ у тім, що народ споконвіку звик обожнювати керівників, а царі навіть вважалися прямими намісниками Бога. А в дійсності за кожною посадою стоїть проста людина, якій нічого не чуже. Чим більше влади має, тим більш аморально поводиться, вважаючи, що їй все дозволено.

Я теж беру від життя все, що можна. Є схильність до жінок. У молоді роки вони на мене не звертали уваги — маленький, рудий. Ледве умовив одну, щоб вийшла заміж. Зараз становище докорінно змінилося. Прекрасна половина перестала звертати на мою зовнішність ніякої уваги. Липнуть, як мухи.

У той день Перший знаходився в настрої. Зручніше сів у шкіряне крісло, яке крутилось, закурив «Стюардесу». Його придбав недавно. Спочатку домігся неофіційного дозволу в обкомі партії, пославшись на болі в спині. Потім попросив Павла Яковича Меркулова, щоб дістав крісло.

Воно не гармоніювало з жорсткими дерев'яними стільцями, оббитими коричневим дерматином. Але така установка керівників партії: її працівники не повинні оточувати себе розкішшю, жити нескромно, відрізнятися від рядових трудівників. Тому в райкомі були тільки необхідні меблі, які служили десятиліттями, постійно враховувалася і списувалася лише в крайніх випадках.

Але весь світ уже сидів у зручних кріслах, космонавти виходили у відкритий космос, а райкомівські працівники, в тому числі керівні, повинні сидіти на жорстких стільцях зразка 1953 року тільки тому, що вони високої якості, ніяк не можуть розвалитися.

Клоков крутився в кріслі, радів, що подібного не могли дозволити інструктора, завідувачі відділами та навіть другий і третій секретарі.

— Ти ж знаєш, — звернувся до інструктора, — моя дружина хворіє по жіночій частині, так що можу собі дещо дозволити.

— У мене не в такій мірі, як ваша, але теж хворіє, а природа своє вимагає, — відповів Степан Іванович. — Розумію, що можна мати одну коханку, дві, три, але не в кожній парторганізації.

Клоков від душі розсміявся, струсив попіл з сигарети. Все його невелике жилаве тіло торжествувало, він навіть випнув свої непоказні груди, настільки відчув себе сильним чоловіком. Пригладив йоржик рудого волосся.

— Хочеш, скажу по секрету і відверто?

— Хочу.

— Для того, щоб мати стільки жінок, потрібні можливості і здоров'я. Якби у тебе все це було, ти, напевно, робив би так само, як я.

— Не думаю, — засумнівався Степан Іванович і відразу знітився.

Йому не вистачало ні першого, ні другого. Від багатьох зв'язків утримував страх ганьби перед жінкою. Мав слабке здоров'я, не раз звертався до друзів з проханням порадити, як збільшити чоловічу силу. Давалися різні рекомендації. Але найкориснішим Степан Іванович вважав пити пиво зі сметаною.

У місцевих закладах громадського харчування знали, раз інструктор Тарасов прийшов пити пиво, значить, в келих потрібно влити склянку сметани.

Тому Клоков жартівливо зауважив:

— Я ж пиво зі сметаною не п'ю.

У Степана Івановича остаточно зіпсувався настрій. Дійсно, він не мав таких можливостей, як перший секретар. Ні влади, ні транспорту, ні здоров'я.

Відразу припинив розмову, вийшов з кабінету, вибачившись перед Клоковим за відверті запитання.

«Отримав своє, може, заспокоїшся» — подумав Микола Антонович. Знав, що Степан Іванович сумлінний працівник, опромінився в армії і зараз серйозно хворіє, однак нудна і з дивацтвами людина. Тому прощав тому прямоту і наївність. І все ж інструктор починав йому порядком набридати.

Степан Іванович давно в райкомі. Забрали його з вчителів. До трепології звик. Вона процвітала всюди. Зрозумів це ще в юнацькі роки. На словах проголошувалося одне, а робилося зовсім інше.

Їх комуну утворили в 1924 році. Селяни дійсно добровільно об'єдналися в колективне господарство, щоб жити краще, багатше. Знаходилися під віянням нових, революційних ідей. Вважали, що влада більшовиків принесе рівність, братерство, забезпечене життя. Благо ненависних поміщиків і капіталістів знищили, змусили шукати притулок у далеких країнах, зробили такими ж жебраками і босими, як вони самі.

Перший десяток років після революції до цього і йшло. Жити стало краще, жити стало веселіше. Потім почався терор. Тюрми, розкуркулення, переслідування за кожне непродумане слово, безглузда кровопролитна війна.

Микита Сергійович засудив Сталіна, обіцяв повне процвітання, кожному за працею, за потребами вже у 1980 році. Люди до знемоги працювали десятиліттями, а зоря комунізму не розгоралася.

Не дожив до світлого майбутнього батько Степана Івановича. Постійно ходив у фуфайці і гумових чоботях. І, незважаючи на те, що життя все-таки поліпшувалася, повного процвітання не було.

Це змусило Степана Івановича відверто переговорити з батьком ще в юнацькі роки.

— Ви створили одну з перших у Радянському Союзі комуну, ти особисто вітався з Надією Костянтинівною за руку. Думали, що незабаром житимете багато і щасливо, а що вийшло насправді? Ти все життя проходив у фуфайці і гумових чоботях. Бідна мати крутиться, як білка в колесі, ні вихідних, ні прохідних, днює і ночує на фермі, а отримує копійки. Якби не підсобне господарство, не знаю, як би ми існували. Ледве зводимо кінці з кінцями, грошей тільки на хліб та на сіль.

— Нічого не скажу тобі у відповідь, синку, нічого світлого в житті ми не бачили: голод, холод, війна. Ось все, що нам дісталося. Бажаю тобі кращої долі. І, в першу чергу, зроби все, щоб втекти з села, вивчитися. Ми тебе підтримаємо.

Тоді ж розчарувався в житті. Допомогло те, що вчасно зустрівся з такою же людиною. І це врятувало. Переламав себе. Але схильність до міркувань, абстрактних думок залишилася в ньому назавжди.

Сірість буднів, прагнення всіх вирівняти перетворювали його в простого виконавця. При всьому при цьому збереглися такі якості, як обов'язковість, діловитість. Вимагав неухильного виконання установок райкому і всього їм наміченого, чим нерідко ставив себе в смішне становище. Адже секретарі парторганізацій, працівники апарату вже не сприймали серйозно багато з того, що робив районний комітет партії.

Степан Іванович з перших місяців роботи у відділі пропаганди і агітації взявся за не зовсім звичайні справи. Разом з секретарем райкому Галиною Павлівною, жінкою-фанатичкою, патріоткою свого району, розробили типові стенди наочної агітації для червоних куточків ферм і польових станів.

Тепер могли питати той мінімум, який повинен бути в кожному невеликому колективі. За допомогою райкому задумку здійснили.

Тоді пішли ще далі. Взялися за облаштування душових, саун, побутових кімнат в низових виробничих ланках. Їх підтримали пересічні трудівники.

Однак, справжнього задоволення Степан Іванович не отримав. По-людськи, хотілося зробити для людей щось більше. А він займався не тим, чим треба. Розуміла це і Галина Павлівна — висока, струнка жінка, молода, розумна і енергійна. До речі, теж з викладачів.

Останнім часом зайнялися будівництвом на селі лікарень, шкіл, об’єктів культури і побуту. Адже що виходило. На початку століття у великих селах були лікарні, а за роки радянської влади вони кудись зникли. Навіть фельдшерсько-акушерські пункти є не скрізь.

Ідею схвалив перший секретар. Для реалізації програми були потрібні сотні тисяч рублів. Частково завдяки державним коштам, а в основному за рахунок господарств велося будівництво. Повільно, але в селах і в райцентрі поверталися обличчям до соціально-побутових проблем.

Останнім часом за волею долі Степану Івановичу доручили курирувати всю антиалкогольну кампанію в районі. Тому готував основне питання на майбутнє засідання бюро райкому партії. Воно формулювалося так: «Про участь парткому колгоспу „Батьківщина“ в русі за ефективну працю і здоровий побут, в проведенні перебудови».

— Вплив місячного світла на зростання телеграфного стовпа приїхав вивчати, — зустрів Степана Івановича секретар парткому колгоспу «Батьківщина» Микола Семенович Шевельов.

Щільний, високий, зі світлим русявим волоссям, впевнений у собі і життєрадісний, Микола Семенович часто зустрічав іменитих гостей не тільки з райцентру та області. В колгосп приїжджали переймати досвід навіть зі столиці.

— Послухати казки про білого бичка, — не розгубився інструктор.

— Наш колгоспний бичок будь-які ворота проб'є — хоч білий, хоч чорний, — продовжував Микола Семенович. Він любив тему пробивних бичків і баранів.

Підготовкою питання на бюро партійні працівники сумлінно займалися всю першу половину дня. Ознайомилися з діяльністю виробничих підрозділів господарства, з дорогою для Степана Івановича «ненаглядною» агітацією, з документами. Керівникам і фахівцям дали завдання по пам'ятці, складеній інструктором, підготувати довідки. Для їх написання був виділений тижневий термін.

Степан Іванович зумів дати завдання всім. Порядком забив голову і секретарю парткому. Той шукав привід, щоб відвернути інструктора від набридлих справ. Натякав, що у сусідів прорвало греблю, риби там сила-силенна. Ніякої реакції. Тоді згадав про Віру — голову колгоспної організації боротьби за тверезість. Степан Іванович симпатизував їй.

Часто згадував красуню, і зараз була можливість познайомитися з нею ближче, добре провести час. Адже питання на бюро стосувалося боротьби з пияцтвом і алкоголізмом, а вона очолювала громадську організацію, займалася цими питаннями, як секретар сільради. Степан Іванович пропонував спочатку ознайомитися зі станом справ в колгоспі, а потім більш ретельно зайнятися сільською радою.

«Ідіот, звідки він взявся на мою голову, — подумав Микола Семенович, затягуючись біломориною, — іншим присилають нормальних хлопців, а мені доводиться мати справу з ідіотом».

Звик до «живого» керівництва, спілкування з людьми і страшенно не любив паперової роботи, вже наситився перевіркою Степана Івановича. Сидів і думав, як же позбутися настирливого інструктора. Той, в свою чергу, не піднімав голови від паперів, ретельно їх вивчаючи. Лише зрідка робив секретарю зауваження.

Микола Семенович курив другу цигарку, зводив високе чоло в потолок, а виходу не знаходив. Інструктор міцно «прилип» до паперів, здається, його від них не відірвати. Але справжньому російському Богатирю, так прозивали секретаря в колгоспі, по плечу будь-яка фортеця. Не докурив другу цигарку, розім'яв у попільничці.

Взяв великою рукою слухавку, набрав номер третьої бригади, де парторганізацію очолював старий комуніст Іван Іванович Руднєв.

– Іване Івановичу, у тебе з документами все в порядку, а то нас інструктор перевіряє, готує питання на бюро.

— Коли там документами займатися, жнива на носі, а вам подавай документи, — відповів той.

— Тоді негайно під'їжджай до нас, будемо розбиратися.

Шевельов зустрів Руднєва в коридорі з проханням виручити. Дістав його Степан Іванович документами.

Іван Іванович мав за плечима багатий досвід господарської та партійної роботи.

Десятки років трудився в райцентрі. Притому, був прикладом для інших. Постраждав через прямий характер, не навчився обходити гострі кути.

Направили секретарем парткому в колгосп. І тут показав себе. Не знав ні вихідних, ні прохідних. Не без його активної участі голова колгоспу «Батьківщина» отримав високу урядову нагороду. Але в господарські справи не вникав. Більше займався постачанням. Дружив з першим секретарем обкому партії, знав усіх впливових осіб не тільки в обласному центрі, а й у столиці. Часто зустрічався з міністром сільського господарства, що дозволяло отримувати колгоспу понад ліміти техніку, мінеральні добрива, фінансування тощо.

Господарству виділили кошти для будівництва експериментального селища. Десь за п'ять років на центральній садибі виросли багатоповерхові будинки. І умови життя трудівників сільського господарства нічим не відрізнялися від міських. Хоча ці трудівники не рвалися в упорядковані квартири, жили в індивідуальних будинках.

Голова днями, а то й тижнями не з'являвся в колгоспі. Поступово перетворився на головного постачальника господарства. За нього тягнув Руднєв. Щодня вранці роздавав наряди, розставляв техніку і людей, вирішував, що необхідно зробити в першу чергу, що — у другу. Організовував соціальні та культурно-масові заходи. Загалом, виконував обов'язки і секретаря парткому, і голови.

І коли керівнику вручили орден Леніна і Зірку Героя Соціалістичної Праці, це образило Івана Івановича та багатьох колгоспників. Вони визнавали заслуги голови, але знали, що основну лямку тягнув саме Руднєв. Перебував з ними з ранку до ночі.

Висловили свої претензії голові. Той відповів: «Незамінних людей немає. І без Руднєва обійдемося». Таке ставлення до його особистості образило Івана Івановича. Незважаючи на вмовляння голови, пішов. Спочатку кілька років працював рядовим колгоспником. За нарядом, з вилками. Потім очолив бригаду. Через деякий час вона перетворилася на передову в районі.

Колгосп, між тим, став втрачати свої позиції, незважаючи на вже створену, кращу в області, матеріально-технічну базу. Голові довелося замість однієї ввести дві посади заступників, звільнити від господарських справ секретаря парткому.

Сміливість вчинків, прямота і різкість суджень Івана Івановича зробили цю людину легендарною. Він єдиний в районі міг сказати начальству будь-якого рангу неприємну правду, виступити в досить різких тонах на будь-якій трибуні.

За це довелося заплатити. Спочатку теплим місцем та упорядкованою квартирою в райцентрі, потім посадою секретаря парткому.

Під час його перебування на останній посаді в колгосп приїхав секретар обкому з ідеології. Зимівля худоби проходила, як завжди, важко. У господарстві зуміли організуватися, домагалися найвищих у районі надоїв. Але секретар не забув висловити керівні вказівки. У грубій формі відчитав колгоспного колегу за погану наочну агітацію.

Слухав, слухав Іван Іванович, та не стримався.

— Ви хочете корів паперами нагодувати?!

Гість змішався, не очікував різкого запитання, не знайшов потрібної відповіді.

— Не на папери треба дивитися, а на удої, — відповів сам собі Іван Іванович під дружний сміх доярок.

Така зухвала поведінка секретаря парткому образила обласного начальника. Розпорядився, щоб Івана Івановича звільнили з роботи.

Через тиждень на позачерговому засіданні бюро райкому партії розглянули питання про ідеологічне забезпечення зимівлі худоби в колгоспі «Батьківщина». Іван Іванович і тут не розгубився, дав урок районним чиновникам. Як не крутили, не вертіли члени бюро, змогли натягнути тільки на сувору догану із занесенням в облікову картку.

Ось такий життєвий шлях пройшов колгоспний бригадир. Незважаючи на роки і негаразди, які довелося пережити, Іван Іванович не позбувся оптимізму. Відразу відгукнувся на прохання секретаря парткому.

— Степан Іванович, здрастуй! — міцно стиснув руку інструкторові. Без натяків приступив до головного, про що його просив Шевельов, — сушиш голову паперами і ще не обідав.

— Ні-і, — зізнався інструктор, майже не відриваючись від документів.

— Та облиш їх. Думаєш, якщо більше буде паперів, стане менше алкоголіків? Або самогону менше вип'ємо на душу населення?!

Сказане дійшло до Степана Івановича. Відірвав погляд від столу, спробував щось заперечити співрозмовнику. І не зміг. Лише посміхнувся.

— Правда, Степане Івановичу, — активно підтримав розмову Микола Семенович. — Друга половина дня, а ми ще не їли.

— Багато чого ще залишилося невивченим, — заперечив інструктор.

— Справи не по паперах треба вивчати, а в спілкуванні з людьми, — гнув своє Іван Іванович. — Так партія вчить.

Остання пропозиція була вирішальною. Інструктор не міг йти проти лінії партії. І, зрозуміло, здався. Секретар парткому одразу повеселішав, подзвонив своєму водієві, щоб під'їхав.

Руднєв сприйняв згоду інструктора як належне. За своє життя брав участь у багатьох перевірках. Вони незмінно закінчувалися обідами, приємним проводженням часу. Керівники господарств і секретарі парткомів настільки звикли до них, що чекали перевірок або просто гостей з району або області, щоб мати офіційний привід випити і закусити за громадські гроші.

Знадобилося зовсім небагато часу, щоб вирішити питання, де обідати: в їдальні або в лісі. Одноголосно прийняли другий варіант. І хвилин через двадцять УАЗик секретаря парткому від'їхав від чотириповерхової будівлі правління колгоспу, а ще через кілька хвилин вже стояв на лісовій галявині. Там пахло квітами, різнотрав'ям, хвоєю, дубом, всім тим світом природи, який оточував учасників обіду.

На розстелену на траві плівку водій поставив каструлі з гарячою картоплею і м'ясом, розклав ретельно вимиті огірки, редиску, цибулю, дістав трилітрову банку з квасом.

Останніми лягли на «скатертину-самобранку» кілька пляшок зі спиртним.

— Що будеш пити? — запитав Микола Семенович, звертаючись в основному до інструктора. — Самогон чи горілку?

Секретар парткому поклав на «скатертину-самобранку» кілька пляшок самогону та горілки «Столична».

— А як же зона тверезості?! — не втримався Степан Іванович.

— Зона — за колючим дротом, а у нас колгосп, — засміявся Іван Іванович.

Чоловіки зняли взуття, розташувалися навколо «скатертини-самобранки». Високий, кремезний Микола Семенович навіть сорочку зняв, оголивши біле тіло з русявим волоссям на грудях.

Трохи вище середнього зросту, з червоним, засмаглим обличчям, в робочому одязі, тому що приїхав прямо з поля, Іван Іванович звично відкоркував пляшку «Столичної».

Степан Іванович боявся забруднити одяг. Тому присів на травичку з максимальною обережністю, попередньо підстеливши газетку, чим викликав зауваження Руднєва.

— Наскільки знаю, комунари землі не боялися, а ось їхні діти спілкуються з нею тільки через газетку. Роззуйся ти, роздягнись, поспілкуйся з природою. Не завжди надається така можливість.

Лише тоді Степан Іванович зняв туфлі, опустив худе тіло на зелену травичку і відчув себе розкутим. Як в дитинстві, коли купався в ставку, ходив у ліс за ягодами і грибами і не забивав собі голову рішеннями партії і уряду.

Коли оголосили бій пияцтву та алкоголізму, обком партії вирішив провести експеримент: зробити пару районів зоною тверезості. У їх число потрапив Медвенський район. Степан Іванович брав безпосередню участь у черговій кампанії, яка розгорталася в країні. На рівні інструктора курирував усі заходи в районі. З його допомогою підготували спеціальний розворот у районній газеті, провели збори громадян, де одноголосно проголосували «за»: повністю заборонили продавати спиртне.

Степан Іванович відчув, що відбувається щось не те, на самому початку кампанії. Не можна забороняти людям робити те, що вони хочуть, не можна відразу, одним розчерком пера, заборонити їм вживати спиртне. Тому говорив спочатку секретарю Галині Павлівні, а потім Першому, щоб не забороняли продаж сухих вин і пива. До його думки не прислухалися.

Тоді виступив з цією пропозицією на сході громадян в присутності представника обкому. Його виступ на сході отримав різку критику. Вирішили викорінити зло, щоб навіть не пахло ні вином, ні пивом, не кажучи вже про горілку.

Результати таких зборів, на яких був присутній в основному партійно-господарський актив, не забарилися. Розквітло самогоноваріння, на особистих і службових машинах поїхали гінці до обласного центру і в сусідні райони.

У райкомі і обкомі цього не помічали і готувалися до поширення досвіду…

— Мабуть, почнемо з казенки, — запропонував Іван Іванович.

Під одвічний тост «бути добру» випили по чарці прозорої рідини. Запили різким хлібним квасом.

– І як її, прокляту, п'ють, — зауважив Микола Семенович, одним ковтком спорожнивши счарку. — Гидота гидотою.

— Тепер не всім це вдається. Говорив на сході, щоб дозволили продавати сухе вино і пиво. Не прислухалися, — зауважив Степан Іванович.

— Бачу, не минути тобі, Степан, моєї долі, — сказав Іван Іванович, звично розправляючись зі шматком м'яса. Його засмагле обличчя світилося від задоволення.

— Чому це?

— До наївності ти прямий і настирливий. Вроді мене. Інакомислення тобі не пробачать. Твій єдиний виступ «проти» на сході громадян, та ще в присутності представника обкому, переповнив чашу терпіння. Чує моє серце. Зламають тобі шию. Направлять куди-небудь. Після некоректного (виступив один проти думки всіх і хто — працівник апарату!) заяви на сході громадян Степан Іванович і сам помітив: ставлення до нього змінилося.

На наступний день до кабінету зайшла (не викликала, сама зайшла) Галина Павлівна, як завжди, зібрана, врівноважена. Зупинилася в дверях. У приміщенні дим стояв коромислом. Не дивлячись на відкриту навстіж кватирку, воно не встигало провітрюватися.

— Скільки можна говорити, щоб курили на вулиці, — зробила зауваження третій секретар.

— Якщо не курити, квіти зав'януть, їм потрібен вуглекислий газ, — намагався відбутися жартами один з інструкторів.

— Миттю на вулицю! — притупнула ногою Галина Павлівна.

Хлопці вискочили з кабінету. Залишився один Степан Іванович, який не курив. Галина Павлівна прикрила за собою двері.

— Микола Антонович незадоволений тобою. Це вже серйозно, — кинула докір інструктору.

— Теж герой. Поліз грудьми на амбразуру. Не можна бути таким наївним, намагатися змінити те, що вирішено наверху.

— А хіба не наївно відрізати відразу все, без чого раніше не обходилися, — несміливо заперечив інструктор. — Припустимо, влітку не можу без пива. У спеку почну воду пити. Чим більше п'ю, тим більше хочеться. Піт струмком тече. Келих пива втамовує спрагу на кілька годин. І сухе вино втамовує. Його морякам дають, які працюють в жарких широтах.

Чим більше говорив інструктор, тим дужчав його голос, тим сумнішим ставало обличчя третього секретаря.

— Це — одне, — продовжував інструктор. — Інше. Заборонили всі спиртні напої. Відразу район стане зоною тверезості?! Нічого подібного. Почнуть пити самогон, одеколони, туалетну воду та іншу гидоту. І третє. Після сходу громадян районне та обласне начальство обмили цю справу.

— Стьопа, ти не розумієш простих речей, — відповіла йому секретар. — Боротьба з пияцтвом в першу чергу передбачає алкоголіків, а не нормальних людей.

— Тоді виходить: в нашому районі живуть одні алкоголіки?

Галина Павлівна не знайшла відповіді зухвалому інструктору. Покинула кабінет. Її туфлі на високих підборах спочатку застукали по підлозі першого поверху, а потім по сходах на другий.

Після розмови з нею Степан Іванович не став нав'язувати оточуючим свою думку, але не змінив переконань. Вище партійне керівництво району (за винятком Галини Павлівни) стало дивитися на нього взагалі, як на білу ворону. Таких не терплять. Степан Іванович прекрасно знав, що чекає товаришів, які зарвалися. Якщо залітали, така можливість була у багатьох, звільнялися без права надання роботи. Доводилося йти на уклін Першому, просити, щоб дав можливість зайняти вже підшукане вакантне містечко.

Другу групу людей, яким в офіційному порядку не можна нічого поставити в провину, але неугодних, направляли на різну незначну господарську чи партійну роботу.

Зовсім недавно поїхала у віддалене село другий секретар райкому комсомолу Соня. Першому подобалася, але не далася. Більше того, дозволяла необережні висловлювання на його адресу.

Незабаром вийшла заміж за заступника начальника одного з підприємств. Його викликав Перший і запропонував місце секретаря парткому в колгоспі.

— Попрацюй, потрись з людьми, ми тебе обов'язково заберемо назад, — щедро обіцяв йому Микола Антонович.

Цей механізм обіцянок, які швидко забуваються, прекрасно вивчив Степан Іванович. Тому давно вже вибудував свою лінію, якщо йому запропонують щось подібне.

— Далі Кушки не пошлють, менше взводу не дадуть, — відповів інструктор. — Плювати на них. Перебудова на дворі. Нового Сталіна вже не буде.

— Знаєш, не дуже-то приємно доживати свої дні в Гнилому або Скудному, які відрізані від усього живого світу. Ні дороги нормальної, ні води в будинку, ні газу, — зауважив Іван Іванович.

— Нікуди не збираюся їхати, мені і в райцентрі непогано, — відповів йому інструктор.

— Не поїдеш — полетиш з роботи. Ти ще не «дістав» Першого. Спеціально підпоять і відвезуть до буцегарні. Це буде приводом, щоб позбутися тебе.

— Не ті часи, Іван Іванович. Це вам дісталося сповна. Зараз демократія, перебудова, — відповів йому впевнено інструктор.

— Ти так думаєш? Подивися уважніше, що у нас відбувається. Інакомислення в країні, як і раніше, не терплять. Як і раніше, враховується при визначенні поведінки людей: якщо ти не друг, то ворог.

— А чому так? — запитав інструктор.

— Тому, що культ особи Сталіна засудили, а систему, створену ним, не зруйнували, — пояснив Іван Іванович.

— Не може бути, десятиліття пройшли, — не погодився з ним Микола Семенович.

— Може. Сталіна немає, а справа його живе. Ті ж самі закони, ті ж самі постанови партії і уряду. Все працює, як і десятки років тому. Тільки трохи відпустили гайки, — пояснив йому Іван Іванович.

— Напевно, тут ви, Іване Івановичу, все-таки перегинаєте, — продовжував відстоювати свою точку зору секретар парткому.

— Ти подивися уважніше папери в своєму столі. Обов'язково знайдеш там кілька постанов 1953 року. Як поширювалися рішення сталінського часу, так і переписуються. Так робиться і все інше, — продовжував доводити Шєвельову старий партійний працівник.

— Ми тільки на словах засуджуємо Сталіна, але в дійсності використовуємо його прийоми, — погодився Степан Іванович. — Може Горбачов нам допоможе повністю позбутися вождя.

— Дійсно, мені недавно довелося користуватися постановою сталінських часів, — згадав Микола Семенович. — Готував заходи з проведення травневих свят. Щоб не забивати собі голову, дістав з сейфа пачку постанов. Потрібна датувалася 1953 роком. Зі спокійною совістю її переписав.

Така практика була поширена у партійних працівників і районного рівня. Навіщо винаходити велосипед, якщо заходи повторюються з року в рік. Дістав стару постанову, переписав її. Щось додав, щось викреслив. І документ готовий.

— Тоді про яку перебудову ми говоримо, — зробив висновок Іван Іванович. — Значно легше управляти людьми за допомогою страху, а не переконання. Залякати, посадити, розстріляти.

— Ось тому Михайло Сергійович і закликає нас покінчити зі старим, — висловив свою точку зору інструктор.

Миколі Семеновичу приїлися ці розмови. Він з розумним виглядом спробував їх перевести на іншу тему.

— А правда, що інструкторів зараз КДБ перевіряє? — запитав секретар парткому у Степана Івановича.

— Тільки кажуть, але не перевіряють, — відразу переключився на іншу тему Степан Іванович. — КДБ займається перевіркою завідувачів і вище.

— Неприємна це річ, — продовжив розмову Руднєв. — Пам'ятаю, як мене після війни тягали. З'ясовували, чому дружина перебувала на окупованій території, чим вона там займалася. Не дай бог, вам пережити таке. Начебто ми всі свої люди. Але перед тобою сидить звичайний слідчий, у якого вже є установка і шиті білими нитками звинувачення, що ти в чомусь винен перед державою і своїм народом.

Іван Іванович на хвилину задумався, не втримався, заплакав. Витер грубої рукою сльозу.

— У чому був винен я?! У чому була винна моя дружина, що не змогла виїхати з окупованої території?! На фронті все було ясно. Є друг, є ворог. Або ти його, або він тебе. А тут якась страшна пелена, зіткана з допитів, підозр і звинувачень. Принижують тебе, ставлять ні в що. Начебто і не людина ти, а політично неблагонадійна істота. Такого приниження, панічного страху не відчував навіть на фронті. Слава Богу, що вам не довелося пережити таке.

– І нам дістається, — сказав Степан Іванович. — Тільки в менших розмірах. Не з такою жорстокістю. Якщо ти інакше мислиш, ніж в ЦК, значить ти ворог. Можуть вислати з країни або в психлікарню відправити. Я сказав на сході, що не можна розчерком пера покінчити з пияцтвом. І відразу став неугодний партійному керівництву. Я б міг промовчати. Аби мене не діставали. Та пропади вона пропадом, ця боротьба з пияцтвом і алкоголізмом, але хтось повинен зупинити цю дурість. Якщо не я, то хто?! Або ми країна дурнів!?

— Стьопа! — сказав Іван Іванович, — я дуже радий, що ти за свої переконання не потрапиш до в'язниці, тебе не згноять на Соловках. Найбільше, що ти можеш за це отримати, тебе можуть вигнати з роботи. Це — не так страшно!

— Пам'ятаєте Воловікова, приємний такий у спілкуванні чоловік, — згадав Микола Семенович. — Його призначили завідувачем відділом райкому. Місяць пропрацював — звільнили. Виявляється, перевірку не пройшов. Це так на нього вплинуло, що виїхав з району. Це ж знущання над людиною.

— Скільки знущань, принижень довелося пережити нашому поколінню! — додав Іван Іванович. — Створять завісу секретності, напустять туману на людину — політично ненадійний. І все тут. Варто тільки йому сказати хоч слово не так, як диктує партія.

— Страх і насильство — основні методи керівництва нашої партії, — погодився з ним Степан Іванович. — Не можеш працювати — навчимо, не хочеш — примусимо! Може, Михайло Сергійович введе економічну зацікавленість. Щоб кожен комуніст і безпартійний трудівник поступав за своїми переконаннями.

Поступово розмова перейшла на інші теми. У хід пішли жарти, анекдоти, розповіді про різні пригоди.

Потім мова знову зайшла про серйозне — про колгоспи, про те, що люди бідно живуть, десятиліттями працюють в очікуванні раю, чи не краще вести справу поодинці.

— По-моєму, колгоспам треба дати свободу, — сказав Іван Іванович. — І все буде нормально. Ви ж тільки подивіться. У нас все забирають за копійки. Йде справжнісінький грабіж. А якби людям дали свободу — з ким працювати, як працювати, продавати чи не продавати свою продукцію, якщо продавати, то за яку ціну, — життя селян докорінно б змінилося.

Підготовка питання на бюро закінчилася пізно ввечері. Трохи тепленького відвезли Степана Івановича додому.

На наступний день інструктор порився в столах і дійсно знайшов кілька датованих 1953 роком постанов. Іван Іванович мав рацію. Їх переписували, злегка підробивши. Показав постанови Галині Павлівні. Вона дуже здивувалася. Зі смерті Сталіна пройшли десятиліття, а працівники апарату, виявляється, діють в тому ж стилі.

– Інакше й не може бути, — поділився своїми думками Степан Іванович. — Ми засудили культ особи Сталіна, але не зруйнували створену ним систему.

Галина Павлівна забрала папери, відразу вирушила до Першого. Той не змусив себе довго чекати. Вже через півгодини зібрав нараду.

— У країні йде перебудова, а ми працюємо по-старому. Це ж треба дійти до такого — використовувати матеріали ще 1953 року.

— Ми постійно чистимо столи, — спробувала заперечити завідуюча загальним відділом Марія Кузьмівна, чим викликала обурення Першого.

— Виходить, я вигадую?! Оце постанови, які зберігаються у відділі пропаганди і агітації. Вірніше, не постанови, а проекти, тобто, вони без печаток. А якби були печатки, ви, Марія Кузьмівна, вже тут не сиділи б.

Перший доручив комісії під керівництвом завідувача оргвідділом Биконова перевірити всі столи працівників апарату. Вийшов досить багатий улов. Зі столів витягли кілька десятків постанов та інших документів.

— Марія Кузьмівна, під вашу особисту відповідальність, — передав документи завідуючій загальним відділом Перший. — Негайно запросіть технічку, нехай у присутності свідків спалить папери до єдиного, а то наші працівники ще розберуть назад. Знаю їх. Не хочуть думати головою, переписують з пустого в порожнє.

Степан Іванович несподівано вніс нове в роботу райкому і партійних органів всієї області. Перший про те, що сталося, розповів одному з працівників обкому партії, перевірка паперів пройшла не тільки у всіх райкомах, але і в первинних партійних організаціях.

Глава 3

Степан Іванович вирішив особисто побувати на безалкогольному весіллі в колгоспі «Батьківщина», щоб переконатися в правильності політики партії. Захід проводили спеціально для бюро, запросили журналістів з районного та обласного центрів, щоб показати, як у нових умовах поєднують свої долі молоді трудівники села. У кращому в районі будинку культури прямо в просторому фойє накрили столи. Святкову атмосферу створювали численні плакати з жартівливими побажаннями молодим, які частково закривали оригінали картин радянських художників.

Грав вокально-інструментальний ансамбль. Оператор обласного телебачення разом з режисером детально знімали все, що відбувається. І паперові плакати, і картини, і ошатних гостей, яким не давали спокою постійні спалахи фотоапаратів.

Столи валилися від страв. Холодні закуски, салати, мінеральна вода і навіть кілька пляшок шампанського. Гостей зустрічали молоді — передовий механізатор Шурик і вихователь дитячого садка Валя. Приймали подарунки і запрошували гостей до зали.

Степан Іванович давно не заходив до будинку культури. З минулого року, коли проводили районну нараду з виборів до місцевих рад. Тоді заблукав у численних кімнатах і коридорах. Ледве знайшов вихід.

У нього закрутилася голова і від дзеркал, і від плакатів і картин, і від натертої до блиску паркетної підлоги. Установа культури мала зал для глядачів, бібліотеку, буфет, не кажучи вже про численні приміщеннях для занять в різних гуртках і секціях, для зберігання інструменту, костюмів та іншого.

До Степана Івановича підійшов Микола Семенович, який відповідав за проведення безалкогольного весілля. Господарство і сільська рада брали на себе всі витрати. Тому батьки молодих погодилися на такий захід.

— Як? — запитав інструктора.

— Вищий пілотаж, як говорили у нас у частині.

— Ото ж бо й воно, — посміхнувся Шевельов. — Фірма віників не в'яже.

Не встигли перекинутися парою слів, як підбіг оператор обласного телебачення, довго й захоплено знімав їх з секретарем в різних ракурсах. Степану Івановичу стало незручно, коли молода людина навіть лягла на підлогу, щоб вловити мить. Микола Семенович звик до камер, поводився абсолютно вільно і спокійно. Знав, телевізійники все одно виберуть потрібні картинки і покажуть його в найкращому вигляді.

Камеру змінив мікрофон. Дівчина з обласного радіо просила висловити Степана Івановича свою думку про подію. Він не міг відмовити юній особі, розповів про нові традиції та обряди, про те, що в районі затверджується тверезий спосіб життя.

Микола Семенович доповнив інтерв'ю прикладами.

Гості зайняли місця за столами. Інструктор сів поруч з секретарем парткому. Біля них — голова колгоспної організації боротьби за тверезість, розкішна блондинка Віра Іванівна. Саме до неї небайдужий Тарасов. І секретар парткому зробив все, щоб наблизити жінку до нього.

Підсіла до інструктора, розуміючи, що може вирішити для колгоспу і сільської ради відразу кілька проблем. Від них просто відстануть, а в кращому випадку узагальнять досвід, зроблять символом боротьби за тверезість. Як свого часу зробили героя з Олександра Матросова, який своїм тілом прикрив амбразуру, Зої Космодем'янської, Павлика Морозова і багатьох інших.

Вона не давала нудьгувати інструкторові, питала, як в районі йде перебудова, боротьба за тверезість і що в діяльності відділу пропаганди і агітації є зараз головним.

Висока, струнка, з копицею білого волосся на голові, вела себе вільно і незалежно, тому що вважала себе чарівною жінкою, якій чоловіки повинні беззаперечно підкорятися.

Високий, але худий і надто розсіяний, Степан Іванович виглядав на її тлі хлюпиком, відірваним від реалій життя чоловіком. Викликав негативні розмови серед місцевого населення.

— Що він за нею бігає? Що він з нею робитиме? — дивувалися механізатори. — Їй потрібен Російський Богатир, Микола Семенович, той відразу її приборкає.

Тарасов цього не розумів, цілком серйозно відповідав на питання Віри Іванівни, які та спеціально задавала йому, щоб перевірити, що за чоловік. Абсолютний нуль — вирішила відразу. З такого нічого не візьмеш.

Степан Іванович перебував на вершині бажань. При кожній зустрічі не відводив від блондинки очей. Вважав її царицею, володаркою, не розумів, чому вона не одружена в колективі, де переважають чоловіки.

Особливо подобалася йому кругла попа, кулаків десять-дванадцять завширшки.

— Ось це жінка! — прошепотів він на вухо Миколі Семеновичу.

Тим часом ведучі робили свою справу. Запропонували випити за здоров'я молодих. Присутні наповнили чашки шампанським.

Тост зі спиртним викликав невдоволення Степана Івановича.

— Невже не придумали нічого краще. Рушники, учасників художньої самодіяльності в костюмах, щоб виконали на честь молодят пісню. Видно, творча думка працівників культури господарства у вас не на висоті, — зробив він зауваження секретарю парткому.

— Заспокойся, будуть тобі і самодіяльні артисти, — відповів йому Шевельов.

Тамада продовжував:

— Між першою і другою — перерва невеличка, прошу наповнити ваші келихи… тобто чашки.

Гості наповнили чашки мінеральною водою, дружно почаркувались за здоров'я молодих.

Степан Іванович розцвів. Не чекав такого ентузіазму і подумав, що, по суті, спиртні напої не грають в організації дозвілля ніякої ролі. Все залежить від настрою і від організаторів торжества. Ось люди випили по чашці шампанського і води і веселяться, відпочивають. Значить, можна обійтися без вина і горілки!

Ведучі, невисокий чоловік з густим крученим волоссям і повна русява жінка, оголосили перерву. Люди поспішили встати з-за столів, а Степан Іванович попросив Миколу Семеновича налити йому чашечку міцного чаю, що той із задоволенням зробив.

Танцювали лише ведучі, Микола Семенович з Вірою Іванівною та молоді. Решта гостей розійшлася по великому залу і величезній кількості допоміжних приміщень. У фойє сиділи на кріслах, розташованих уздовж стін, нудьгуючі учасники торжества, в основному жінки.

Інструктор попивав чайок, а Микола Семенович з Вірою Іванівною продовжували танцювати. Цій парі багато від душі заздрили. Високий, міцної статури Шевельов зі світлим русявим волоссям і пекуча струнка блондинка, яка випромінювала красу, свіжість, здоров'я, трималися невимушено і легко.

— Пристав до мене з цим інструктором, — висловлювала кавалеру дама. — Подивися на нього, без вітру хитає. А жінку подавай. Що він з нею робитиме!? Нудний тип. Звідки тільки такі беруться? Чи перші комунари всі з-за рогу прибиті?

— На бюро нам з тобою доведеться разом відповідь тримати, і від того, як викладе факти цей прибитий, залежить багато чого. Тому тобі треба напоїти його і спокусити.

— Звідки він взявся на мою голову. Якщо спокушати, то справжнього чоловіка, як ти, а не розмазню.

— Як тільки приїде в колгосп, відразу про тебе питає. Попка йому твоя дуже подобається. В захопленні від неї. Чекає не дочекається, щоб виміряти, скільки вона кулаків.

— Кавалер знайшовся. Терпіти таких не можу. Давай краще познайомимо його з бібліотекаркою Світланою. У неї теж зсув по фазі. Думаю, підійдуть один одному. Бачиш, сидить з нудьгуючим виглядом біля стіни, мріє про щось високе, про прибитого лицаря з райцентру.

— А як же ти? Він хоче тебе, а не Свєту.

— Фігу йому. Зроблю так, що перехоче.

— Зробиш?! — засумнівався секретар парткому.

— Елементарно.

— Тоді йдемо обмиємо.

— У нас сухий закон.

— Для кого сухий, а для кого мокрий.

Микола Семенович взяв під руку даму, і вони важно попрямували в один із кабінетів, де вже юрмилися мужики, в тому числі журналісти. Спочатку ті насторожилися, але Микола Семенович їх швидко заспокоїв.

— Не відразу Москва будувалася. Весілля є весілля, його грали зі спиртним десятки, сотні років…

Неабияк підкріпившись спиртним і їжею, секретар парткому і голова колгоспної організації боротьби за тверезість пішли на переговори зі Світланою.

Та сиділа разом з такими ж нудьгуючим жінками і про щось з ними розмовляла.

Віра Іванівна повела її за собою, вони з Миколою Семеновичем без особливих зусиль виконали задумане. Сказали, що інструктор цікавився нею. Це призвело на Світлану велике враження.

– Інструктор?! — перепитала вона. — Мною? Не може бути!

— Може, — відповів Микола Семенович. — Ви така чарівна, така інтелігентна, начитана, що вами неможливо не захопитися.

— Світланка, вперед, — підтримала його Віра Іванівна, — йдемо тебе з ним познайомлю.

Через кілька хвилин Степан Іванович уже танцював зі Світланою. Вони дуже захоплено розмовляли на втіху секретарю парткому і голові колгоспної організації боротьби за тверезість.

Цілий вечір Микола Семенович і Віра Іванівна не відходили одне від одного. З кожним танцем все сильніше притискалися тілами, а секретар парткому відверто задивлявся на повні груди своєї дами, які майже не приховувало глибоке декольте.

Дружина Миколи Семеновича не пішла на весілля, сиділа вдома з маленькою дитиною. Знав, що завтра їй прямо з ранку доповідатимуть про захоплення, але вже полетів у прірву. Хотів близькості з незаміжньою жінкою, чому та абсолютно не пручалася, так як любила справжніх чоловіків, яким, на її думку, був секретар парткому.

Коли гості знову сіли за стіл, Світлана зайняла місце поруч зі Степаном Івановичем, потіснивши Віру Іванівну.

— Хоч у неї попка всього п'ять-шість кулаків, не те, що у Віри Іванівни, — ділився враженнями інструктор з секретарем, — але яка вона розумна, начитана, які замріяні у неї очі, а кучері. Ні, вона не гірше Віри.

— А ти Віра, Віра, — підтримав його Микола Семенович. — Свєта — дивовижна жінка, цукерка, пальчики оближеш.

Інструктор захопився маленькою чорненькою бібліотекаркою і, здається, нічого не помічав навколо. Не чув, що ведучі кілька разів запрошували гостей за стіл, але ті не поспішали зайняти місця. Лише після втручання молодих неохоче повернулися в фойє. Степан Іванович продовжував захоплено розмовляти зі Світланою, ділячись своїми враженнями від прочитаних вітчизняних і зарубіжних романів.

Після перерви гості стали значно розв'язніше і веселіше. Охоче проголошували відверті тости, з півслова підтримували ведучих, брали участь в різних конкурсах, розіграшах. Все частіше відлучалися в підсобні приміщення, їх мова ставала підозріло гучною, здавалося, що протягом вечора вони втрачали слух.

Один з чоловіків чомусь впав зі стільця. Сусідам довелося його піднімати, тому що сам встати не міг.

Степан Іванович перервав розмову на півслові, відірвав погляд від дами, уважно подивився в сторону чоловіка. Став копирсатися виделкою в тарілці з холодцем, спостерігаючи за тим, що відбувається. Потім повернувся до Миколи Семеновича.

— Не розумію, що з ним. Начебто і не хворий… так себе ведуть тільки п'яні люди.

Секретар парткому відклав виделку, зробив кілька ковтків мінералки.

— Мабуть, хворіє. Що з ним, не знаю, — обережно відповів, намагаючись перевести розмову на іншу тему.

Сірі невиразні очі інструктора відразу зробилися квадратними, відвисла щелепа. Оголилися великі рівні зуби.

— З тобою неможливо розмовляти! — нарешті промовив.

— Чому? — зробив безневинну пику секретар парткому, струснувши русявим волоссям.

— Горілкою несе. Ось це безалкогольне весілля! Ось тобі і чайок, і кава. Ось тобі і здоровий спосіб життя.

— Степан Іванович, — пішла в наступ Віра Іванівна. — Це він посадив пляму на костюм, довелося протирати спиртом.

— Не дихайте на мене, — замахав довгими руками інструктор. — І це жінка, і це голова колгоспної організації боротьби за тверезість. Світлана, як ви тільки з нею поруч сидите, ви, непитуща, інтелігентна жінка. Від неї спиртним за версту несе.

Куди зникли симпатії до красуні-блондинки, інструктор не приховував свого обурення. Хіба можна так безвідповідально поводитися цим двом керівникам, які повинні служити прикладом для простих колгоспників.

— Степане Івановичу, не беріть близько до серця, все-таки весілля, люди розслабляються, — намагалася заспокоїти представника райцентру Свєта.

— Бачу, як розслабляються, на ногах не тримаються, — відповів інструктор.

Всі замовкли. Навіть Світлана не порушувала тиші заумними розмовами. Лише час від часу закоханими очима стріляла в Степана Івановича і швидко поправляла мініатюрною ручкою чорні кучерики, намагалася вибачитися за неприємні речі, які відбувалися на торжестві.

Вона дійсно вела здоровий спосіб життя, не брала в рот спиртного. Але не засуджувала помірно питущих людей, для яких алкоголь — один із способів розслабитися, повеселитися.

Нарешті Микола Семенович порушив тишу.

— Розумієш, — звернувся до інструктора, — не можна одним махом покінчити зі шкідливими звичками. Москва не відразу будувалась. Пригубили по стопці-другій, що тут такого.

— Бачу, як пригубили. Що на бюро доповідати? Брехати? Все хорошо, прекрасная маркиза.

— Навіщо брехати, — втрутилася Віра Іванівна. — Подивіться на столи! Де ви бачите спиртне? Що нам — експерта запрошувати, щоб визначив, хто випив, хто ні. Люди веселяться, відпочивають. У сім'ї не без виродка, — подивилася в сторону чоловіка, який задрімав, поклавши голову в тарілку з салатом.

— Не можна відриватися від мас, — зауважив Микола Семенович. — Весілля є весілля. Люди прийшли розслабитися, відпочити. Не йди проти лінії партії. Не відривайся від мас.

— Це ви йдете проти лінії партії, яка оголосила бій пияцтву, — ніяк не міг заспокоїтися Степан Іванович.

Місцеві все-таки вмовили інструктора зайти в один із кабінетів, де стіл був накритий ще за старими традиціями — зі спиртним. Степана Івановича покоробило.

— По маленькій, — запропонував Микола Семенович. — І Світлана просить, хоча не п'є.

«Маленька» закінчилася тим, що Степана Івановича розкрутили по повній котушці. Довго блював у туалеті, чим викликав велике здивування Свєти.

— Як, інструктор райкому партії, така відповідальна людина, докотився до такого, втратив над собою контроль?! — говорила вона.

— Світланка, ти не помітила, що витаєш у хмарах, — повчала її гучним голосом Віра Іванівна. — Людина по суті своїй — тварина. Чим вища посада, тим більше гріхів. Пили до неподобства царі, а зараз так же роблять секретарі різних рівнів.

— Віро Іванівно, вони ж святі, на них весь район, вся область дивляться, — виблискувала чорними очима Свєта. — Кому ж тоді наслідувати, з кого брати приклад?

— Нам, мені і Миколі Семеновичу, треба наслідувати. Бачиш, які ми життєрадісні, красиві, задоволені, — сміялась Віра Іванівна. — А ти зі своєю святістю доживеш до старості, зігнешся, засохнеш і підеш на той світ.

Світлана відвернулася від непомірно веселої жінки, темні очі зволожились. Смаглявою щокою прокотилася сльоза. Втекла з весілля. У дуже засмучена побрела самотньо додому, де на неї чекала мати-пенсіонерка.

По дорозі самотню, слабку і беззахисну Світлану розібрало, вона заридала. Від образи, від безпорадності. Дійсно, чого чекати від принца з райцентру, чоловіка на одну ніч. Адже у нього, і він цього не приховував, є дружина і син. Що ж, брати приклад з Віри Іванівни, яка у відкриту крутить любов з одруженим чоловіком!?

Знову голосно заплакала. І як не намагалася, не могла вгамувати сліз.

Степан Іванович, між тим, повністю відключився. Його завантажили в службовий автомобіль Миколи Семеновича. Вірний шофер секретаря парткому підвіз інструктора до самого дому, відніс на другий поверх, притулив до дверей і подзвонив. Коли вона відкрилася, пішов, сумлінно виконавши доручення секретаря парткому.

Безалкогольне весілля тривало майже до ранку. Коли представник райкому і журналісти поїхали, все остаточно увійшло в своє русло. За основні столи винесли все спиртне. Ніхто не контролював, хто скільки випив, що робив. Співали, танцювали, лаялися, пили, освідчувалися в любові і ненависті.

Коли на дворі стало видно, гості своїми силами добиралися до осель. Їх хода супроводжувалася гучними піснями, танцями, лайкою, все залишалося таким, як і багато десятиліть до цього.

Глава 4

На наступний день Степан Іванович хворів, а тут дружина замучила виховними заходами і питаннями, чим же відрізняється безалкогольне весілля від звичайного. На роботу вийшов в огидному настрої. Яскраво світило сонце. Давало знати про себе спекотне літо. У неділю городяни відпочивали, за неписаним правилом, навіть у цей день відповідальні працівники на кілька годин з'являлися в райкомі. Степан Іванович готував основне питання на бюро. Тут вже нікуди не дінешся.

Його запросила до себе Галина Павлівна. Інструктор піднімався сходами на другий поверх, йшов як на страту. Нудило, боліла голова, трохи навіть штормило. Притримувався за дерев'яні, відполіровані перила. Відчував себе настільки слабо, що, здавалося, зараз звалиться зі сходів.

Степан Іванович служив в авіації. Як і багато однополчан, нехтував правилами та приписами. Опромінився. Тепер це давало знати. Часто відчував себе погано, хворів.

Лікарі попереджали, що його очікують проблеми з дітьми. Але, на щастя, дружина піднесла подарунок — сина.

Зайшов до приймальні, в просторе приміщення з єдиним столиком з телефоном. Тут зазвичай сиділа секретар-друкарка, а в неробочий час — черговий. У приймальні знаходилися двері кабінетів першого, другого і третього секретарів.

Степан Іванович привітався з черговим і повернув ліворуч. Відкрив оббиту штучним, під шкіру, матеріалом двері. Навіть до секретарів, зазвичай, не стукав. Якщо не доповідали про його прихід, заходив до кабінету, лише потім питав дозволу. Так зробив і на цей раз.

— Можна?

— Не тільки можна, а й потрібно, — відповіла Галина Павлівна.

Степан Іванович поспішив зайняти місце на стільці біля стіни, а не за столиком біля столу секретаря.

Жінка встала, сіла поруч з ним.

— Все ясно, можеш не доповідати, — сказала. — Безалкогольне весілля пройшло традиційно. До тебе підсадили молоденьку дівчину, щоб легше уламати на спиртне. І пішло, і поїхало. Тобі не до бюро.

У зв'язку з вихідним Галина Павлівна була одягнена в тонке бавовняне плаття, що нагадувало халат.

У робочі дні носила ретельно підігнані, строгі костюми і сукні, переважно чорного і сірого кольорів.

Її кабінет набагато менше кабінету першого секретаря, але майже копіював його. Тільки стіни не з відполірованої до блиску деревно-стружкової плити, покриті шпалерами. Не було у третього секретаря і крісла. Сиділа вона на жорсткому дерев'яному стільці зразка 1953 року.

— Чому? — відповів інструктор, намагаючись приховати тремтіння в довгих руках. — Все побачив зсередини, як є насправді.

Їхні стосунки з Галиною Павлівною будувалися на дружніх засадах. Жодного разу вона не підвищила на нього голос. Не давила, не загрожувала. Прислухалася до думки підлеглих, але якщо приймала рішення і давала завдання, вимагала неухильного його виконання.

Степан Іванович розумів, що секретар зажадає конкретної відповіді на раніше поставлене запитання.

— Що на бюро будемо доповідати, який досвід узагальнювати? — запитала спокійно.

— Ще не вирішив. Скажу тільки одне — узагальнювати нічого.

— Розглядаємо стан справ у передовому господарстві, голова якого — друг першого секретаря обкому партії, член бюро райкому, постійно спілкується з міністром сільського господарства країни. За задумом обкому партії цей орденоносний колгосп повинен стати прикладом для всієї області. А узагальнювати-то, виходить, і нічого. Все як у інших.

— Так воно і є.

— Не знаю, що робити. У райкомі і обкомі про тебе склалася погана думка. Незадоволені тобою, особливо після виступу на районному сході.

— Що хочете, те й робіть. І так вже забрехався — далі нікуди. Всю країну втягнули в комедію, тому що Генеральний секретар вирішив боротися за тверезий спосіб життя.

— Все в порядку речей. Країна спивається. Бюджет району тримається на спиртному. Оголосили зону тверезості, залишилися без бюджетних надходжень. Але ми не повинні будувати своє благополуччя на нещасті інших! Нещодавно приїхала в одну з бригад колгоспу імені Ворошилова. Там заготовляли зелені корми. Не побачила жодного тверезого обличчя. Більшість — п'яні. Ти розумієш?!

Галина Павлівна поклала ногу на ногу, оголивши круті коліна, по-домашньому зручно і невимушено затиснула на них долоні рук. Повернула до інструктора молоде, в ластовинні обличчя, чекаючи від Степана Івановича відповіді.

— Немає реальної боротьби з пияцтвом і алкоголізмом, все в черговий раз перетворили в пропагандистську кампанію. Люди як пили, так і продовжують пити. Треба ставити реальні завдання, а не вирубувати за вказівками зверху по всій країні виноградники. З цього нічого не вийде.

— Відкладемо дискусії на потім. Зараз перед нами — конкретна ціль. Узагальнити досвід роботи колгоспу. Іншого не дано. Твій обов'язок — знайти кілька позитивних фактів, а потім вказати на недоліки. Невже це складно!?

— Ні! — погодився з нею інструктор.

– Їдь в колгосп «Батьківщина», тільки не похмелитися. По крихтах збирай весь позитивний досвід. На бюро буде присутній представник обкому партії, швидше за все, наш шеф — завідувач відділом пропаганди і агітації. У разі чого — не допоможу.

Галина Павлівна зайняла звичне місце за столом, даючи зрозуміти, що розмову закінчено.

Степан Іванович зателефонував до колгоспу «Батьківщина» з проханням, щоб Шевельов надіслав машину. Секретаря парткому не виявилося на місці. Чергова запропонувала зв'язати його з головою.

— Давайте!

— Слухаю! — пролунав у слухавці утробний голос.

Степан Іванович привітався з головою, пояснив ситуацію.

— Немає в мене машини, — відповів утробний голос. — Зламалася.

Але від Степана Івановича навіть члену бюро райкому, Герою Соціалістичної Праці не так легко позбавитися. Довів, яке значення має розгляд питання на бюро. Голова, нарешті, здався і прохрипів:

— Пристав, як банний лист. Зараз пришлю особисту машину. Жди.

Через деякий час до кабінету інструктора зайшов стрункий підтягнутий чоловік з чорним довгим волоссям на прізвисько Махно. Нестор привітався зі Степаном Івановичем, як зі старим знайомим. І в районі, і далеко за його межами знали водія і особистого охоронця Героя Соціалістичної Праці, голови колгоспу «Батьківщина» Павла Яковича Меркулова.

Степан Іванович відкрив шкіряну папку з документами. Ще раз перевірив: чи все на місці. Боявся щось забути. Закрив кабінет на замок і заквапився слідом за водієм. На площі, прямо у двоповерхової будівлі райкому, у скверика, поруч з пам'ятником Леніну, на нього чекала чорна «Волга».

Інструктор сів поруч з водієм. ГАЗ-24 з місця набрала швидкість. Степана Івановича втиснуло в м'яку спинку сидіння. Давно він не відчував себе так зручно і комфортно. Навіть розслабився, незважаючи на неприємну розмову з Галиною Павлівною.

Незабаром заходив у чотириповерхове приміщення правління колгоспу. Секретар-друкарка голови працювала. Друкувала якийсь документ. Двері кабінету шефа були відкриті. Не встиг Степан Іванович зробити Ліді пару компліментів, як його запросив до себе голова.

— Заходь, інструктор! — промовив.

Степан Іванович переступив поріг кабінету. Просторого, який був обставлений дерев'яними меблями, з килимовими доріжками на підлозі. За столом з натурального дерева, на чорному кріслі, що оберталося, сидів невисокий огрядний чоловік у білій, з короткими рукавами, сорочці.

Обличчям нагадував Леоніда Ілліча Брежнєва. Такі ж густі чорні брови, витягнуте, в глибоких зморшках обличчя. Правда, на відміну від колишнього Генерального секретаря походив на Колобка з казки. Що в довжину, що в ширину.

— Знаєш, мені глибоко наплювати — чи буде райком узагальнювати досвід по господарству, чи буде викривати недоліки, — продовжив голова розмову, розпочату по телефону. — Це зробить на мою репутацію такий же вплив, як місячне світло на зростання телеграфного стовпа.

— Секретарям райкому таку б позицію, — намагався згладити протиріччя Степан Іванович. — А то другий тиждень ізводять себе і мене.

— Звичайна мишача метушня, прикривають дупи, а ми як пили, так і будемо пити. Головне, голови не пропивати.

– І я про те кажу. З пияцтвом і алкоголізмом треба вести реальну боротьбу, а не рапортувати про успіхи.

— Наша репутація в іншому, — продовжив думку голова. — У колгоспі «Батьківщина» отримують більше трьох тонн молока від корови на рік, по п'ятдесят центнерів зерна з гектара, по шістсот — буряка. Завдяки чому ми досягли таких результатів? Завдяки дисципліні, тверезому способу життя. Ось на чому ти повинен сконцентрувати увагу.

Павло Якович встав з крісла, маленький, кругленький, вже в роках, але спокійний і впевнений у собі. Підійшов до дерев’яної стінки, витягнув з ніші коробок, дістав з нього товсту кубинську сигару.

— Будеш? — запитав Степана Івановича.

— Не курю.

Взяв зі столу запальничку, прикурив, розслаблено відкинувся на спинку крісла.

«Точно як у першого секретаря» — подумав інструктор.

— Що дивишся? — здогадався про його думки голова. — І Першому таке підігнав. Тепер другий проходу не дає, хоче собі. Дуже зручне крісло, благодать, особливо для людей похилого віку, на зразок мене.

Степан Іванович давно не палив. Після служби в армії, тому що лікарі суворо попередили: якщо хочеш жити, не кури і не пий. З першим покінчив досить швидко, а з другим ніяк не вдається зав'язати. Інструктор вловлював аромат кубинської сигари. Йому і самому захотілося затягнутися хоч разок, зловити кайф. Але все-таки придушив бажання. «Потім не зупинишся» — подумав.

— Ліда! — покликав, між тим, голова секретарку.

— Слухаю, Павло Якович, — зайшла до кабінету усміхнена молода жінка.

У темно-зеленому костюмі, в лакованих туфельках, з рум'янцем на круглих щоках, з модною короткою зачіскою.

— Посидь з нами. Сьогодні неділя як-ніяк.

Ліда покірно присіла. Рум'янець покрив все її кругле обличчя.

Голова обережно, щоб не згасла, поклав сигару в попільничку. Відкрив масивний сейф. На верхній його полиці стояв невеликий дубовий бочонок з краником.

— Наточи коньячку, — сказав Ліді і пояснив інструктору. — Це мені будівельники-вірмени підігнали.

Ліда соромилася присутності представника райкому, намагалася все перевести на жарт.

— Наточи! Не соромся Степана. Я ще з його батьком дружив. Хороший був мужик, але на комуні дах у нього поїхав. А Степан — мій колега, в повітряних військах служив. Правда, не брав уроки льотної майстерності у Кожедуба, як я, але чесно виконав свій обов'язок.

Ліда звичними рухами налила чашку коньяку. Павло Якович дістав копчену свинячу вирізку. Порізав на дрібні шматочки, потім наповнив три чарки.

Першою думкою Степана Івановича було бігти з кабінету, в кращому випадку, відмовитися від випивки. Подивився на голову і підняв чарку. Хіба можна відмовити ветерану війни, бойовому льотчику, Герою Соціалістичної Праці.

— За ваше здоров'я!

— За наше здоров'я! — поправив інструктора голова і звичним рухом відправив вміст чарки в рот.

Степан Іванович теж випив, закушував жорстким, але поживним натуральним м'ясом.

Ліда гріла чарку в руках.

— Ліда, пий! — наказав голова.

— Що ви, Павло Якович! Чоловік і так лає, що напідпитку додому приходжу.

— А ти передай йому, що ні зерна, ні м'яса не випишу, раз так себе веде.

Ліда ще більше зашарілася і випила чарку до дна.

— Мені б переговорити з Миколою Семеновичем, зустрітися ще з деякими людьми, — відвернув увагу голови від Ліди інструктор.

— Вам є про що говорити, — прохрипів Павло Якович, продовжуючи палити. — За вчорашнє безалкогольне весілля доповіли. Як тебе ніякого додому відвезли, як Микола у Віри заночував. Сьогодні його дружина всі вікна і меблі у неї перебила. Довелося терміново викликати столярів. Зараз у них аврал. Вставляють вікна, відновлюють меблі. Микола з ними. Така поведінка не прикрашає секретаря парткому. Село сміється. Та що поробиш… Чого в житті не буває. Сам теж не святий. Давай ще по одній і біжи куди хочеш.

Степану Івановичу відкрили кабінет секретаря парткому, чергова зв'язала з Миколою Семеновичем.

— Степане Івановичу, підходь, полікуємося. Світлану викличемо. Віра тут. Поїдемо кудись, розслабимося. Набридло все гірше гіркої редьки.

— Мене вже Галина Павлівна полікувала.

— Щось серйозне?

— Прочитала мораль. Сказала, що начальство незадоволене мною, можу полетіти з роботи.

— Ха-ха. Якщо б ти чув, яку мораль мені дружина прочитала. Хоч розлучайся. Це ж треба. Не втримався вчора, зайшов до Віри кави попити, та заночував. Вранці прокинувся від звуку розбитого скла. Не встигли одягнутися з Вірою, і дружина тут як тут. Ти б бачив, що діялося!? У будинку живого місця не залишилося. Що значить село. Тепер ось відновлюємо. Нарізаємо скло, чинимо меблі. Вірі Іванівні погано. Злягла.

— Безалкогольне весілля пройшло, як завжди, — відразу назвав причину негараздів інструктор. — Якби не пили, все б було нормально.

— Стьопа, приходь. Розвіємося.

— Не можу. Бюро.

— До речі, була Світлана, сказала, що любить тебе, що на все згодна. Коли можеш зустрітися?

Степан Іванович задумався. Вчора здавалося, що смаглява інтелігентна Свєта — ангел небесний, готовий йти з нею на край світу, але сьогодні на тверезу голову згадав про дружину і сина. Тому відповів:

– Іншим разом. Дістали з цим бюро. Не знаю, як пережити.

— А як же Свєта? Вчора не думав про бюро. Прикидав, скільки кулаків у неї попка.

— Вистачить! І без цього нудно. Хоч вішайся.

— Життя тече крізь пальці. Хто не курить і не п'є, жінок не любить, той здоровеньким помре. Але згадувати-то йому буде нічого.

При цих словах щось сколихнулося в душі інструктора. При іншому розкладі справ не упустив би можливості побути зі Світланою. Але сьогодні складалася дуже серйозна ситуація. Буквально через кілька днів на бюро слухається питання про досвід роботи в колгоспі «Батьківщина» по боротьбі з пияцтвом і алкоголізмом, а що доповідати!?

— Підходь, розслабимося, а підготовка до бюро від нас нікуди не дінеться.

— Соромно людям в очі дивитися, формально боремося зі злом, а самі нажерлися, як свині.

— У гріхах ми всі, як трава в росі, а якщо ти святий, ти мені не брат і навіть не сусід.

— Не маю часу, треба зустрітися з Руднєвим, з іншими людьми.

— Я тобі потрібен?

— Постараюся обійтися без тебе.

— Дій!

Степан Іванович попросив відшукати Івана Івановича Руднєва.

Чергова викликала бригадира і через деякий час важкий чорний «Дніпро» вже стояв біля будівлі правління колгоспу.

У приміщення зайшов добре знайомий і шанований інструктором з червоним обличчям чоловік у роках. Кремезний, невисокий на зріст, він, здається, вріс в підлогу, настільки міцно тримався на ногах.

Не встигли привітатися, як у кабінет заскочила Ліда.

— Павло Якович до себе запрошує.

— Кого? — запитав інструктор.

— Обох.

Чоловіки зайшли до голови, той вивчав якісь документи.

— Здрастуй, Рудньов, — привітався з бригадиром.

У прізвищі Івана Івановича голова робив наголос не на першому, а на другому складі. І, не дивлячись на численні зауваження, не змінював своєї вимови.

— Як там працюють агрегати з проріджування цукрових буряків? Електроніка не підводить? — поцікавився голова у бригадира.

— Творять чудеса. Перед цим обробили посіви гербіцидами. На полях жодного бур'яну, — відповів задоволений Іван Іванович.

— А до цього сотні жінок стояли літерою «г» на плантаціях ціле літо, — пояснив голова інструктору. — Міністр виділив для господарства два імпортних агрегати, щоб пройшли перевірку на полях нашої країни. Потім збираються закуповувати оптом.

Степан Іванович знав проблеми з вирощуванням цукрових буряків. На полях стояли літерою «г» не тільки жінки, а й чоловіки. Колективи всіх організацій райцентру обробляли посіви буряка. Доводилося завдання і до райкому. Тому і Степан Іванович виїжджав на поля господарств, разом з жінками полов буряки. У спекотні літні дні доводилося пролити багато солоного поту, щоб отримати солодкий цукор.

— Про агрегати нікому ні слова, — попередив голова інструктора. — Про них знають лічені особи. Не проговорися газетярам, а то рознесуть не тільки по району, а й по області. Замучать розпитуваннями.

— Нічого не чув, нічого не знаю, — запевнив його інструктор.

— Дивись мені, язик у тебе великий.

— Не треба, Павле Яковичу. Я — не хлопчик.

– Іване Івановичу, провези інструктора полями і фермами, покажи, що ми не з вітряними млинами боремося. Скрізь дисципліна і порядок. А то він не знає, що на бюро доповідати.

Вийшли з будівлі правління колгоспу на вулицю. Поки бригадир заводив мотоцикл, інструктор мимоволі замилувався компактним селищем. У ньому переважали невеликі двоповерхові будиночки з червоної цегли. Як правило, на двох господарів. До будиночків примикали ділянки землі. На них знаходилися сади з плодовими деревами і кущами, квітами, а далі — городи з картоплею, помідорами, огірками та іншими овочами.

Всі будинки газифіковані, вулиці, тротуари і навіть невеликі доріжки — заасфальтовані. Ось що значить експериментальне селище. Райцентр впорядкований гірше.

Інструктор сів у мотоцикл. Одів на голову шолом. Іван Іванович звично натиснув кілька разів на важіль. Двигун заробив легко і ритмічно. Водій увімкнув зчеплення, мотоцикл рвонув з місця.

Іван Іванович показав інструкторові тваринницький комплекс. Його недавно побудували для утримання свиней. Там панували порядок і чистота. Свинарі ходили в білих халатах. Більшість процесів механізували.

Такий же порядок і чистоту побачили в літньому таборі для великої рогатої худоби. Закінчилося обіднє доїння, яке проводилося механізовано. Доярки відправляли молоко на сепаратор, щоб потім здати на маслозавод. Тварини ліниво поїдали зелену масу, розкладену по годівницях.

Ще більше враження справили на Степана Івановича поля. Кукурудза в зріст людини, густа і буйна зелена суміш з кукурудзи і соняшнику. Нею підгодовували тварин влітку, закладали на силос на зиму. Особливо вразили Степана Івановича пшениця і цукровий буряк. Доводилося бувати у всіх господарствах району, але такого щедрого врожаю не бачив.

На завершення Іван Іванович запропонував заїхати на пасіку. Інструктор відчув, чим може обернутися таке відвідування. Зазвичай, там проводилися неофіційні заходи. А сьогодні пити вже не хотів. Треба братися за розум.

Пасіка перебувала на узліссі, на галявині, яка спускалася до невеликого ставка. Поруч з вуликами стояв пересувний вагончик. Іван Іванович підрулив прямо до нього. Зупинився. Їх відразу обсіли бджоли. Бригадир не звертав на крилатих трудівниць абсолютно ніякої уваги. Інструктор закрив обличчя і поспішив сховатися у вагончику.

Їх зустрів бджоляр Петя, худий літній чоловік з чорним довгим волоссям і бородою. Чимось нагадував письменника Солженіцина. І ходив, точно Олександр Ісаєвич.

Руднєв розповів інструктору, що у Петі кілька років тому померла дружина. Залишився зовсім один. Кинув будинок, подався в ченці. У минулому році повернувся в село, працює на пасіці.

Чоловіки привіталися з бджолярем. Петя відразу зрозумів, що від нього вимагається. Взяв літровий пластмасовий кухоль. Відкрив прикриту одягом флягу. Зачерпнув там рідини. Запросив за невеликий столик. Дістав дві склянки. Сам не вживав. Запропонував гостям. Чоловіки випили по склянці медовухи.

— А свіженького медку можна? — запитав Іван Іванович.

— В цьому році ще не пробував, — підтримав його Степан Іванович.

— На все Божа воля, зараз принесу.

Петя вийшов з вагончика, незабаром повернувся з цілою рамкою з запечатаними стільниками.

Відрізав кілька шматочків, поклав на тарілку. З них повільно сповзала тягуча рідина.

— Квітковий, — пояснив Петя.

— Чудо! — захопився інструктор медом, боячись забруднити сорочку.

— Сидіти у вагончику при такій природі — злочин, — зауважив Петя. — Навколо Божа благодать.

— Бджіл боїться, — показав на інструктора бригадир.

— Давайте спустимося ближче до ставка, там вони не чіпають, — запропонував Петя.

Виніс гостям на природу трилітрову банку медовухи, тарілку з медом, підстелив старе покривало.

Але, дивна річ, після меду медовуха чомусь не пішла. Від неї відмовився не тільки інструктор, але і бригадир.

Над ними гули бджоли, але не набридали. Одні з крилатих трудівниць летіли за кормом, інші поверталися з видобутком по одному і тому ж шляху. Небо було синім і безхмарним, як і тисячу років тому. Степану Івановичу здалося, що він в раю, що ніякі бюро його не дістануть, що він вільний і нікому не підлеглий, що його життя і повинно йти тільки таким чином. У поєднанні з природою, під одвічний і заспокійливий гул.

— Гречка цвіте, — пояснив гостям бджоляр, погладжуючи чорну довгу бороду. — Бджоли збирають нектар.

Іван Іванович зняв куртку, робочі черевики. Весь розслабився, розтягнувся на траві, заклав руки за голову. Вдихав аромат різнотрав'я.

— Божа благодать, — не втомлювався повторювати Петя.

З боку ставка, на курній ґрунтовій дорозі з'явився темно-зелений УАЗ. Всі відразу взнали автомобіль секретаря парткому. З машини вийшов водій партійного лідера — чоловік років п'ятдесяти. Поклав на травичку целофановий пакет з випивкою і закускою.

— З весілля, випийте за здоров'я нареченого і нареченої.

Ніхто з трьох чоловіків не ворухнувся.

Інструктор обурився на таку увагу, знають же, сухий закон, навіть тут дістали з горілкою.

— Потрібен їм ваш сухий закон, у них відбулася в житті така важлива подія, а ви зі своїм сухим законом, — спокійно промовив Іван Іванович.

Водій дістав з пакета пляшку «Столичної».

— Та це й не молоді зовсім, — продовжив бригадир. — Це з запасів Миколи Семеновича. Звідки взятися «Столичній» у молодих. У кращому випадку «Андроповську» б дістали. Давай, Стьопа, пригубимо.

— Не хочу. Завтра нас збирає Галина Павлівна.

— Тоді і я не хочу. Після каші нема паші — кажуть наші друзі-українці. Після меду горілка не йде.

Водій, між тим, розклав закуску, опустився на покривало.

— Ти з нами? — запитав Руднєв.

— Так. Голова і Семенович наказали після всього відвезти інструктора додому.

Степан Іванович вкотре розповів бригадиру про ситуацію, яка складалася в районі і країні, просив дати ради, що робити.

— Мені здається, що ніхто по-справжньому не бореться з пияцтвом і алкоголізмом, — сказав стурбовано він.

— Все, як раніше, Микиті Сергійовичу свита доповідала про величезні успіхи по вирощуванню кукурудзи, ця тема не сходила з газетних шпальт, з передач радіо і телебачення. Пізніше Леоніду Іллічу водили по вухах, як його любить простий народ, які у нього величезні заслуги перед ним. Зараз відбувається те ж саме. Свита намагається довести Михайлу Сергійовичу, що з пияцтвом у країні покінчено. А все починалося з Йосипа Віссаріоновича. Це йому пестили слух рапортами про величезні перемоги в країні, тобто говорили те, що він хотів почути, — зробив невеличкий екскурс в історію Іван Іванович.

— Вирубали виноградники, створили тисячні черги біля нечисленних горілчаних магазинів, розвели самогоноваріння, чоловіки п'ють різну отруту. Хіба можна назвати цю дикість нормально організованою кампанією!? Це знущання над людьми. Так я розцінюю нинішню боротьбу за тверезий спосіб життя, — поскаржився старому партійному працівникові інструктор.

— Не переможними рапортами треба займатися, а реальними справами. Ти вже дещо бачив. Подивися на поле нашої бригади, трохи далі за ставком, — вказав інструкторові товстим пальцем бригадир.

Степан Іванович побачив чорне поле з горами гною. Воно виглядало дивним в той час, коли навколо буяла зелень, дозрівали зернові.

— Це наші чисті пари. Скрізь гори гною. Очистили від нього найбільший в районі тваринницький комплекс. Найближчим часом внесемо гній, щоб на наступний рік поля порадували хліборобів. А що відбувається в більшості господарств? Там сумлінно перевертають виснажену землю, сподіваючись на чудо — високий урожай. Цього ніколи не буде. Керівники і фахівці під тиском місцевої влади займаються самообманом. А на цих полях, які перед тобою, в наступному році отримаємо високий урожай.

Іван Іванович заклав руки за голову, майже потонув у різнотрав'ї. Притиснувся до землі-годувальниці. Розкинув ноги. Темно-карі очі Івана Івановича дивилися в бездонне небо. Запилене обличчя ветерана було спокійно і зосереджено.

— Пияцтво завдає величезної шкоди. Але проводити весілля за чашкою чаю з ментальністю та звичаями нашого народу, це, вибач мене, справжнісінька дурість, — сказав він трохи згодом.

— Був учора на весіллі, — зауважив Степан Іванович, — знаю. На столах чай, а гості язиками не ворочають.

— Тобто замість реальних заходів на рівні всієї країни займаємося обманом, щоб доповісти дорогому і коханому Генеральному секретарю: з пияцтвом — покінчено. Дійсно, тільки в нашому селі не працює більше третини працездатного населення. Люди спилися, опустилися на дно, але з ними ніхто не працює, нікому вони не потрібні. Крадуть, гонять самогон і торгують ним. Так і живуть, — сказав Іван Іванович. — Треба поцікавитися, чому не працюють, за рахунок чого живуть. Тоді в сільській раді проясниться обстановка. Без гучних слів, по-діловому розібратися в цьому питанні, а потім прийняти конкретні заходи.

— Я до цього закликаю районне начальство. Але замість копіткої роботи з населенням вони хочуть гучних, миттєвих перемог, — погодився з ним інструктор.

— Вони хочуть прокукарікати в ЦК КПРС: ваші вказівки виконані! Ми домоглися повної і безповоротної перемоги над цим злом. А там — трава не рости, — додав Іван Іванович.

— Що мені в цій ситуації робити? — запитав інструктор у ветерана. — Прикинутися дурником: рапортувати про перемоги. Або сказати все, що я думаю?

— Це залежить тільки від тебе. Який вибір ти зробиш, — відповів йому Іван Іванович. — Я визначився давно. Говорив і буду говорити те, що думаю. Вже тут, на посаді бригадира, мені пропонували роботу керівника і в районному центрі, і в обласному, головою колгоспу. Але я нікуди не пішов, знаючи свій характер. Тут я можу говорити що завгодно і кому завгодно. Мене нікуди не зашлють. Хіба що розжалують в рядові колгоспники.

— Що робити мені в моєму становищі? — Не відставав від ветерана інструктор.

— Розумієш, твоя співдоповідь на бюро райкому абсолютно нічого не змінить. Раз обком хоче узагальнити досвід нашого господарства, він це зробить. Якщо ти спробуєш сказати правду, що відбувається в дійсності з пияцтвом і алкоголізмом, ти зробиш шкоду тільки собі. Тебе чекає моя доля, — відповів йому Іван Іванович.

— Тому мені треба доповісти на бюро, що у вашому господарстві з пияцтвом покінчено? — запитав у нього інструктор.

— Так і говори. Ти ще молодий. Рано в заслання відправлятися. Треба сина вивчити, ввечері сходити куди-небудь відпочити з дружиною. Сокиру обухом не переб'єш, — ось і все, що я думаю з цього приводу.

Чоловіки надовго задумались. З цієї мовчанки їх вивів бджоляр. Погладив руками бороду і запитав:

— Приготуємо юшки? У мене сіті стоять. З Божою допомогою рибки зловимо.

— Давай юшку, — підтримав його Іван Іванович.

— А я хочу половити рибу, — загорівся ідеєю Степан Іванович.

Спустилися до ставка. У кущах стояла стара плоскодонка. Вона вміщала лише двох осіб. Івану Івановичу довелося залишитися на березі.

Петя взяв коряве весло, відштовхнувся від берега. Трохи проплив, понишпорив їм у воді і незабаром неквапливо підняв полотно сіті-лісківки. Подав її Степану Івановичу.

— Доводилося вивільняти рибу з сітки?

— Рідко, — зізнався Степан Іванович.

— Нічого страшного. Не поспішай і не панікуй. Бог тобі допоможе.

Степан Іванович трохи натягнув сітку, відразу відчув биття риби. У ньому загорівся азарт. Все навколо перестало існувати для нього, крім сіті і риби.

Тягнув одностінку на себе. І вже бачив великого коропа — кілограма на півтора, і відчував його силу, коли рибина водила сітку з одного боку в інший, невблаганно наближалася до човна.

— Не натягуй полотно, — попередив його Петя. — Дай рибі свободу маневру.

Куди там. Степан Іванович щосили тягнув полотно на себе. Ось риба піднялася з води і, здавалося, зараз звалиться в човен. Степан Іванович для надійності спробував взяти її за зябра.

Відчувши смертельну небезпеку, короп рвонув, з усього розмаху вдарив рибалку по обличчю. Той упав на дно човна і впустив рибу. Ще одного удару вистачило коропу, щоб розірвати тонке полотно і вирватися на волю.

Петя засмутився, але не подавав виду.

— Нічого, — заспокоював інструктора. — На риболовлі всяко буває. Бог дасть, з таком не залишимося.

Бригадир не приховував своїх емоцій. Іван Іванович лаяв інструктора останніми словами, дорікав:

— Якщо не можеш витягнути рибину, треба було сидіти на березі!

— Ще є сітки, з Божою поміччю все одно що-небудь зловимо, — заспокоював його бджоляр.

Підчепив веслом чергову сітку і спокійно поплив по полотну, орієнтуючись по невеликих поплавцях. Незабаром стало ясно, що і в цій снасті є улов. Спокійно підплив до риби. Застиг біля неї, потім легко закинув рибину в човен. Вона билася в передсмертних судорогах. Могла розірвати полотно, вискочити з плоскодонки. Петя швидко виплутав коропа, поклав у сумку.

— Кілограма два-три є, — визначив на око вагу, — для юшки досить. Нормальне порося.

Іван Іванович почистив товстого жирного коропа. Степан Іванович назбирав дров — сухих гілок. І незабаром вони їли духмяну юшку, яка пахла димом, травами водойми. Навіть водій, який побував на весіллі, не відмовився від їжі.

Риболовля відволікла Степана Івановича від невеселих думок. Але куди від них подінешся, якщо бюро насувається невідворотно.

На наступний день, тобто в понеділок, знову постав перед секретарем. На цей раз не за викликом, проходила чергова нарада. Галина Павлівна оглянула його з голови до ніг, щоб переконатися, що вчора інструктор не повторив позавчорашнього дня. Той був тверезий як скельце, без будь-яких слідів похмілля.

— Доповідай обстановку, Степан Іванович, — сказала жінка.

— Склалося позитивне враження. У господарстві порядок, дисципліна, всі люди трудяться. Як в рільництві, так і в тваринництві — відмінні результати. З колгоспом «Батьківщина» нікого поставити поряд не тільки в районі, але й в області.

— А як з досвідом?

— Формально, краще не придумаєш, безліч заходів провели. А в дійсності нічого не змінилося.

— Знову на амбразуру лізеш.

— Це моя особиста думка.

— Можеш залишити її при собі.

— Щоб доповідати на бюро про позитивні зміни, їх треба побачити. У колгоспі «Батьківщина» не відбулося жодних змін.

Галина Павлівна довго сиділа мовчки. Переварювала інформацію. У кабінеті стояла гробова тиша. Ніхто з працівників відділу не виказував жодних емоцій. Люди боялися втручатися в конфлікт.

— Тобі все-таки доведеться шукати іншу роботу, правдолюб, — нарешті не витримала жінка.

— Висловив свою думку, а доповім, як ви хочете, — відповів інструктор.

– Іди з моїх очей, щоб не бачила і не чула тебе. Ще раз подумай про своє майбутнє.

Степан Іванович спустився в кабінет на перший поверх, а Галина Павлівна деякий час продовжувала нараду, а потім пішла до Першого, щоб доповісти про хід підготовки на бюро. Об'єктивно розповіла йому про ситуацію, яка склалася. Перший не приховував свого обурення і не соромився у виразах.

— Мені цей комунар вже набрид. Якщо ви не можете знайти на нього управу, то давайте щось робити разом. Це ж треба дійти до такого. Весь район на вуха поставили, провели таку величезну роботу, щоб отримати позитивну оцінку обкому партії. А якийсь інструктор стверджує, що в районі нічого не робиться в цьому напрямку.

Галина Павлівна довго не говорила йому нічого у відповідь. Але потім зважилася відверто висловити свою думку і промовила:

— На жаль, якщо дивитися в корінь проблеми, то він має рацію. На районному рівні ми провели ряд формальних заходів. Заборонили продавати спиртні напої. Але люди як пили, так і продовжують пити. Значить, наші зусилля не дають очікуваного результату.

– І ви туди ж! — обурився Клоков.

— Кажу, що є. Наше населення нишпорить по обласному центру, по сусіднім районам в пошуках спиртного. За даними РВВС, різко зросло самогоноваріння.

— Що ви пропонуєте? Піти проти лінії партії? Сказати, що з пияцтвом не треба боротися? І що зараз робиться, це дурість?!

— Навіщо ж. Давайте внесемо реальні пропозиції, які можуть привести до зменшення вживання спиртного. Це буде не запаморочення від уявних успіхів, а реальна робота. І, я впевнена, вона дасть позитивні результати.

— Ваші пропозиції. Тільки конкретно.

— В першу чергу по кожному господарству скласти списки людей працездатного віку, які не працюють, але займаються продажем самогону, п'ють. Розглянути їх поведінку на сходах громадян, вжити до них заходів впливу відповідно до нашого законодавства.

— Не маємо часу оцінювати обстановку, розробляти ще якісь заходи, переглядати те, що вже зроблено, — не витримав Перший. — Від нас чекають результатів вже сьогодні. Про зону тверезості в нашому районі повідомлено в ЦК. І якщо ми тут будемо щось вигадувати своє, обком зробить оргвисновки не тільки по вас з інструктором, а й по мені. Ви хочете працювати?!

— Хочу працювати і приносити якусь реальну користь району.

— А я не хочу користі району?!

— В цьому ніхто не сумнівається.

— Тоді зберіться силами, доведіть справу до кінця. Заспокойте цього комунара. Ми повинні дати обкому партії той результат, на який він розраховує.

— Але коли ми по-справжньому займемося боротьбою з пияцтвом?! Воно завдає району величезної шкоди. Чому через людей, що опустилися, повинні страждати трудові колективи, діти алкоголіків і п'яниць, сусіди, родичі? Давайте оздоровимо суспільство.

— Давайте не будемо забігати наперед. Давайте виконаємо те, що від нас вимагають.

Перший закурив сигарету. Мабуть, заспокоюючи себе, щоб не нагрубити жінці. Якби перед ним був чоловік, він, напевно б, говорив зовсім іншим тоном.

Галина Павлівна вискочила з кабінету…

Микола Антонович думав про те, що не тільки інструктор, але і секретар райкому, як діти малі. Вони серйозно вірять в антиалкогольну кампанію. Нещодавно приїжджали хлопці з обкому. Вони квасили з ними до ночі. Ніхто в обкомі не вірить у сухий закон. Обкомівські працівники вважають, що це чергова гучна кампанія ЦК КПРС. Вона глибоко не продумана і спрямована тільки на те, щоб доповісти генеральному секретарю: з пияцтвом покінчено, Михайло Сергійович.

На місцях не проводиться ніякої серйозної роботи по оздоровленню суспільства. Робиться тільки видимість активної боротьби з пияцтвом…

Степана Івановича цікавило, як же розкажуть про безалкогольне весілля місцеві засоби масової інформації. Обласне телебачення зробило з матеріалу цукерку: чайники, чашки, веселі обличчя гостей. Чим не безалкогольне весілля?! Правда залишилася за кадром.

Те ж саме відбулося і з районною газетою. Коли Степан Іванович зателефонував авторові статті з докорами, що він розповів не всю правду, той відповів:

– Ідеального нічого не буває, але репортаж зроблений з безалкогольного весілля.

Глава 5

В кінці дня Миколі Першому (так звали Клокова в керівних колах) зателефонував Микола Другий — голова райради Микола Павлович Петренко. Рослий, повний чоловік, любитель випивок, неквапливих розмов і, при всьому при тому, різних видів боротьби. Благо володів незвичайною силою.

Микола другий запрошував секретаря райкому партії на п'янку. Нещодавно повернувся з облвиконкому, де отримав перехідний червоний прапор за успіхи в роботі.

Микола Перший повідомив, що незабаром виїжджає в господарства і докладе зусиль, щоб заїхати. Хоча зараз не до п'янок, в районі — зона тверезості.

— Перехідний червоний прапор — не аби що, його дають далеко не кожному і не завжди, — з гордістю зауважив Микола Павлович. — Потрібно обмити.

— Куди від вас дінешся. Умовив. Зв'язок — по радіо.

Перед тим, як виїхати, Клоков викликав завідувача оргвідділом Віктора Петровича Биконова. Останнім часом брав у такі поїздки зава.

Дружні зв'язки Клокова і Биконова почалися кілька років тому. Перший секретар наблизив до себе інструктора не відразу. Тому довелося докласти чимало зусиль. Їздив слідами Першого, наводив довідки про любовні пригоди, прикидав, чим може тому догодити.

Йому це вдалося. До чого прагнув, здійснилося. Одного разу Биконов начебто випадково потрапив у кампанію з Першим.

Клоков у тіні дерев вечеряв з відданими головами. Спробував прогнати зухвалого інструктора, який набрався нахабства, непомітно вклинився в кампанію.

До першої стопки не вдалося. А після третьої всі стали рівні.

Пили довго й захоплено. Микола Антонович намагався тримати в рамках свого непутящого шофера Івана. Той дістався йому у «спадок» від колишнього секретаря. Спочатку молодий хлопець не зловживав спиртним. Микола Антонович не ховався від нього, посвячував у любовні таємниці, а про випивки і говорити нема чого. Іван розслабився, випивав за кермом. А одного разу відключився.

Перший дуже образився. Не вистачало ще водія-алкоголіка. Викликав його. Пригрозив розрахунком.

— Хочеш розрахувати!? Будь ласка! Про твої пригоди не тільки в місті, в усьому районі дізнаються.

— Не дізнаються, відправимо тебе на рік на примусове лікування. Подумати над своєю поведінкою.

Крута розмова на деякий час допомогла. Іван старався з усіх сил триматися. Але Клоков боявся нахабного і ненадійного водія.

Того вечора велів не наливати Івану, не підпускати до столу. Потім втратив контроль. Іван дістався до спиртного. Клоков теж був важкий. Йому не хотілося сідати за кермо, хоча нікого не боявся, вірив, що доїде додому. У якому б стані не знаходився, завжди ставив машину в гараж. На ній — ні подряпини, ні разу не потрапляла в аварію.

Перший секретар порядком засмутився. Шофер відключився, потрібно в нетверезому стані крутити баранку. Виручив Биконов. Мав водійське посвідчення і щільну фігуру. Його однією-двома пляшками не зломили. Запропонував послуги секретарю.

Микола Антонович хотів відмовитися від пропозиції інструктора. Цього йому ще не вистачало. Але подумав, що той все бачив і знає, виглядає не дуже п'яним. Нехай довезе.

Биконов відправив Івана на заднє сидіння, сів за кермо. Клоков — поруч з ним. Прикинувся, що спить, а сам спостерігав за Биконовим. За його впевненим поглядом сірих очей, зібраністю, зосередженістю.

Машина не виляла з боку в бік, припинялася на вибоїнах. Перший остаточно заспокоївся. Цей хлопець не підведе. Усвідомлює відповідальність. Повернувся на заднє сидіння, де хропів здоровий молодий чоловік і подумав: «Звідки він взявся на мою голову. Чмо нестрижене».

Биконов розвіз секретаря і шофера по домівках, поставив машину в гараж.

З тих пір Микола Антонович майже постійно брав із собою Биконова, коли мало бути «шосте» питання. З інструктора перевів завідувачем оргвідділом, провідним в райкомі. Ось і зараз попередив, що бере в поїздку по району. У неофіційній бесіді уточнив обстановку. Райвиконком отримав перехідний червоний прапор. Микола Другий ставить могорич.

Порадилися, чи брати Івана, і вирішили: про всяк випадок — треба.

Перед тим, як приїхати на місце зустрічі, УАЗик Першого порядком поколесив по району. Люди працювали стабільно і звично, кожен займався своєю справою. Але в сім'ї не без виродка. Хтось щось намагався поцупити додому з колгоспного поля або ферми, хто вже язиком не ворочав, незважаючи на зону тверезості. Їх наздоганяла караюча рука секретаря. На цьому багато в чому трималася дисципліна в районі.

Перед Першим винувато звітували агрономи і зоотехніки, бригадири і завідуючі фермами, керівники господарств. Биконов, до того ж, зустрічався з секретарями парткомів і бюро.

У господарствах йшла заготівля кормів, худоба знаходилася в літніх таборах. Це був найвідповідальніший період в отриманні високих надоїв молока і приростів тварин. Доля планів з продажу тваринницької продукції вирішувалася саме в ці літні дні. Тому хлібороби не повинні втрачати жодної хвилини.

На їхнє щастя, стояли спекотні дні. Лише іноді, і то на нетривалий час, небо хмурилось, земля покривалася живлющою вологою. Йшли проливні дощі.

Такого року Клоков не пам'ятав давно. Травень видався дощовим. Всі культури пішли в ріст, заколосились зернові, тяглися до сонця листя цукрових буряків, які з кожним днем набирали вагу, радували око хліборобів. Весь район, починаючи від найвіддаленішого села і закінчуючи містом, жив єдиними турботами — сільським господарством. Це об'єднувало і рядового скотаря, і секретаря райкому.

Коли сонце наблизилось до горизонту, заїхали в колгосп «Ювілейний» до Валерія Івановича Скотника. Той проводив нараду з механізаторами. Потім зголосився показати поле пшениці. Пересів у машину райкомівських працівників, не приховуючи гордості, розповідав про види на врожай. Його темно-карі очі світилися радістю.

— Центнерів п'ятдесят на коло отримаємо, — хвалився секретарю.

Клокову було приємно слухати такі розмови. Не помилився він, що розігнав старих голів, дав дорогу молодим. Взяти хоча б Скотника. Нещодавно обрали керівником. Намагається нічого не упустити, повернути господарство на колишні рубежі. Адже саме в колгоспі «Ювілейний» Клоков о десятій ранку застав керівника, який спав у шкільному саду. Йому підказали колгоспники. Мовляв, з ранку готовий голова.

Під'їхали до пшеничного поля. Воно простягалося на кілька кілометрів. Радувало око високими і міцними стеблами. Перший прискіпливо оглянув посіви, не побачив на плантації жодного бур'яну.

Краї поля були обкошені, лише в деяких місцях синіли волошки. Вилізли з машини, зайшли на поле. Скотников зірвав колос пшениці, розім'яв у руках. Простягнув Клокову великі зерна.

Микола Антонович спробував на зуб.

— Воскова стиглість.

— Через пару тижнів починаємо збирання, — сказав голова.

— Треба активніше готуватися до жнив усьому району, — зауважив Клоков.

Залишок дня провели в «Ювілейному». Коли сонце сховалося за обрій і на землю опустилися сутінки, поїхали на зустріч з головою райвиконкому. Скотников не виходив з машини Першого. Час йшов непомітно. Не тільки обговорили нагальні справи, а й жартували, сміялися. Биконов, який все-таки побоювався Миколу Антоновича, і той нерідко відпускав жарти.

Клоков по радіотелефону уточнив, де знаходиться Петренко. Незабаром приїхали на лісову галявину. Там стояло близько десятка УАЗів. Посередині — на прозорій плівці, розстеленій на траві, «стіл». На самому видному місці напівлежав Микола Другий. За його спиною розвівався перехідний червоний прапор облвиконкому.

Ставив могорич Микола Другий, а в дійсності все робив Юрій Петрович Левандовський: за рахунок господарства організував і випити, і закусити. Насилу пересував масивну фігуру і важко дихав. Навіть від незначного руху його пробирав піт. Але вникав в усі дрібниці: як би що не забути, догодити начальству.

Важко жити чоловікові, який ніколи не носить взуття зі шнурками, тому що через свого живота не може їх зав'язати.

Крім Миколи Павловича тут перебували начальник міліції Євген Семенович Соколов, кілька керівників районної ланки, голів колгоспів і сільських рад, секретарів парторганізацій. З усіма чоловіки, що приїхали, привіталися за руку.

Випили по «єдиній», яка розтягнулася на десяток чарок. Кожній передував короткий тост: «бути добру!» Заговорили, перебиваючи один одного, кожен про своє. Пішли в хід солоні анекдоти і найрізноманітніші смішні історії.

Микола Другий не поступався комплекцією Биконову. Але йому не вистачало обережності і стриманості останнього. Тим більше, пишався, що саме під його керівництвом район отримав перехідний червоний прапор. Не пропускав жодної чарки, до цього порядком вжив. Тому швидко захмелів. У стані сп'яніння нерідко ставав нестерпним. Зараз його дратував начальник міліції.

– Єхидна, лягавий, чому не п'єш, смієшся над нами, — допікав правоохоронця.

Налив стакан, так що хлюпала горілка, сунув в руку.

— Пий!

— Уже випив.

— Пий разом з усіма, не сачкуй!

Той відставив склянку.

— Льоша, до мене! — крикнув Микола Другий своєму шоферу.

— Слухаю! — моментально підхопився молодий, здоровий хлопець.

— Зв'яжи його, лягавого.

Водій на секунду завмер. Зміряв поглядом начальника міліції. І не міг не виконати розпорядження шефа.

Намагався обережно зв'язати Соколова. Той пручався. За нього також заступився його водій. Вийшло звалище. Микола Другий поспішив на допомогу Льоші.

Незабаром працівників міліції зв'язали, вони безпорадно сіпалися на землі.

Микола Другий прив'язав їх до автомашини.

– Їдь! — дав команду шоферу.

Той стояв, як укопаний…

— Тобі сказали — їдь! — блиснув сірими очима.

Машина рушила.

— Швидше, швидше, — вимагав Микола Другий. — Так їм, лягавим, і треба.

Кампанія не розуміла, що відбувається. Одні сміялися над черговим жартом голови Ради, інші на те, що відбувається, не звернули увагу, треті намагалися щось заперечити.

Лише Биконов різко схопився з місця. Підбіг до автомобіля, перерізав мотузку.

— В порошок зітру! — схопився з місця Микола Другий.

Биконов нахилився до міліціонерів, дістав пістолет. Вистрілив у повітря.

— Кинь! — обурився голова райради вже без колишньої рішучості.

Постріл протверезив присутніх.

— Досить! — намагався заспокоїти розлючених чоловіків Левандовський.

— Припинити! — зірвався з місця Микола Перший. За розмовою з Валерієм Івановичем спочатку він не звернув на конфлікт уваги.

Насилу повернули в кампанію мирну атмосферу. Але святковий настрій відновити не вдалося.

— Хвате лаятися, — заспокоював всіх Скотник. — Краще поїдемо в міліцію, постріляємо в тирі.

Думка Валерія Івановича сподобалася. Ідею схвалили всі. Зустрічі в тіні дерев нерідко закінчувалися стріляниною. Так вийшло і цього разу.

— Досить пити. Краще постріляємо, — на цій думці зійшлися всі.

Порядком пом'ятий, гроза алкоголіків, хуліганів, розкрадачів і самогонників, Соколов не любив ці оргії, а після того, що сталося, взагалі втратив настрій.

Присутні намагалися згладити інцидент. Багато з них просто злякалися, представивши негативні наслідки витівки Миколи Другого.

Клоков хоч і втрачав контроль над собою, швидше за інерцією віддав розпорядження водіям, щоб їхали до тиру різними шляхами, щоб не дратувати людей.

Автомобілі попрямували до районного центру.

— Шофер за тобою, — сказав Микола Перший, саджаючи Биконова поруч з Іваном.

Сам завалився на заднє сидіння і незабаром задрімав.

У Биконова теж почали злипатися віки. Іван вів машину невпевнено, але тихо. Зазвичай «під мухою» водій любив піддати газу.

Прокинувся Биконов від сильного поштовху і жахнувся. Івана остаточно розібрало. Не впорався з керуванням. Автомобіль стрімко мчав з гірки прямо в ставок.

Биконов миттю відсторонив водія, різко натиснув педаль гальма. До кромки крутого берега залишалися лічені метри. Протягом декількох секунд Биконов відчув, що став мокрим. Солоні краплі текли по щоках. Сорочка прилипла до спини. Навіть штани на колінах стали вологими.

Оговтавшись, Іван почав віднімати у Биконова баранку. Тільки Клоков безтурботно хропів на задньому сидінні.

— Геть звідси! — Биконов виштовхав Івана з автомобіля.

Водій, розгублений, зляканий, пригнічений, але нахабний і дурний, намагався зайняти місце поруч. Віктор Петрович дав йому стусана під зад і закрив двері.

— А як же я!? — закричав Іван.

— Дійдеш, урод. Нам таких не треба. Обійдемося!

Коли доїхали до Медвенська, заїхав у двір міліції, де знаходився тир. Кампанія зменшилася, але всі були одні й ті ж.

Розбудив Клокова. Довелося пошльопати Миколу Антоновича по щоках. Перший сон — найміцніший.

Пішли в тир. На тому місці, де знаходилися мішені, стояв баран. Тварина кілька разів була поранена. Жалібно мекала. По барану вівся прицільний вогонь з декількох пістолетів.

Сухо гриміли постріли. Баран продовжував жалібно мекати.

— Хвате над твариною знущаєтесь, — сказав Микола Перший.

Взяв вільний пістолет, одним пострілом докінчив барана, чим визвав невдоволення інших стрільців.

Вони, підігріваючись залишками спиртного, переключилися на звичайні мішені.

— Досить! Розбігаємося! — скомандував Перший. — Завтра рано вставати.

Сказав неточно. На дворі було уже «сьогодні». Коротка літня ніч. Не встигли відпочити, а вже починався світанок.

Рано вранці Перший, як завжди, займався справою. Тягнув «Стюардесу» і пив міцний чай. Вікна — розкриті навстіж. Голова розвалювалася, але це не заважало Клокову працювати. Навпаки, робило його настирливіше і зліше. В першу чергу, розшукав Миколи Другого. Зрозуміло, по телефону. Той перебував у своєму кабінеті.

Дав втик, як годиться. Щоб знав, хто з них Перший, хто Другий. Серйозно попередив. Якщо надумає когось прив'язувати до машини, хай нарікає на себе.

Микола Павлович не зрозумів його.

— Кинь! Ти не хлопчик. І негайно вибачся перед Соколовим.

– І не подумаю. Соколова треба ставити на місце.

— А ти хто такий?

— Голова райвиконкому, якому підпорядковується райвідділ міліції.

— Ти не хлопчик з підворіття, а державний муж. Друга особа в районі. Надумав зводити рахунки з Соколовим. Прив'язав до машини. Якщо інформація просочиться в область, тебе притягнуть до кримінальної відповідальності.

— Не можу їх, лягавих, терпіти, — відповів Микола Другий. — Семенович даішником був, стільки нервів у молодості перепсував. Ні в казці сказати, ні пером описати. Не давав на мотоциклі на вулицю виїхати.

— Нічого не розумієш? Абсолютно нічого. Сторожем працюєш або двірником? Негайно до мене.

Викликав Соколова. Той миттю примчав до Першого. Низько вклонився секретарю, привітався з ним, витягнувся по стійці смирно.

Микола Антонович мимоволі посміхнувся. Скільки потрібно вишколу, бажання вислужитися, щоб людині в роках, з животом, тримати таку стійку.

— Слухаю вас, — пробелькотів начальник міліції.

Виглядав він пригніченим. Вчорашня подія вивела його з рівноваги. Такого приниження ніколи не відчував.

— Не стій, сідай. Розмова є. Зараз голова райвиконкому прийде. Виховувати будемо. Не розуміє поточного моменту. Що країна з алкоголізмом бореться, що досвід роботи району в цьому напрямку узагальнюється в області.

Незабаром в кабінет зайшов голова райвиконкому. Неквапливо, насилу пересувався по кабінету, немов гора йшла до Магомета. Фігурою в два рази масивніше Першого. Сунув Клокову товсту руку. Маленька долонька того повністю сховалася у великій долоні.

Микола Другий постійної мав проблеми з одягом і взуттям. Щоб підібрати костюм, іноді їздив до Москви. Тому що навіть на складах обласного центру відповідний розмір знайти не вдавалося.

Привітавшись, Микола Павлович сів за столиком, приставленим до масивного столу Клокова. На відміну від Соколова, який сидів на одному зі стільців біля стіни.

— Не розумієш, що вчора відбулося? — запитав Клоков.

— Звичайні п'яні розбірки.

— Не розумієш, що міг би скалічити або позбавити життя цієї людини, що це б уже сьогодні стало надбанням громадськості. І отримало відповідну оцінку як обкомі, так і в облвиконкомі.

— Могло б, але нічого не сталося, — невдоволено промовив Микола Павлович, а сам подумав: «шавка гавкає на слона».

Клоков з неймовірною силою вдарив по столу. Перекинулася попільничка, розкололося оргскло, яке покривало поверхню величезного столу секретаря райкому. Вибухнув гучним добірним матом. При цьому не тільки їжачок рудого волосся, а, здається, навіть одяг наїжачився. Не говорив, а вивергав слова, бризкався слиною.

Соколов мимоволі встав, витягнувся по стійці смирно.

Микола Павлович не висловлював ніяких емоцій, продовжував спідлоба спостерігати за Клоковим, кліпаючи великими сірими очима.

— Встати, коли з тобою Перший розмовляє. Бугай племінний, дубина.

Голова райвиконкому не зробив жодного руху. І нічого не відповів.

Другий удар маленького кулака Першого повністю розкришив оргскло. Розірвалися деякі папери, які лежали під ним. Недопалки розсипалися в різні боки.

— Сказав — встати! Або хочеш корівники чистити?! Миттю влаштую.

Лице Петренко покрилося дрібними краплями поту. Першим його бажанням було одним ударом кулака назавжди заспокоїти рудого крикуна, цього маленького придурка. Раз і назавжди показати йому, хто в дійсності Перший, а хто Другий. Потім подумав про наслідки. Не хотілося розлучатися зі своєю посадою, зі своїм столом, хоча ще без чорного крісла.

Насилу піднявся зі стільця.

— Струнко! Руки по швах, дебіл.

Петренко витягнув руки, намагався вигнути масивну спину.

— Каюсь, — ледве прошепотів.

— Дубина! Не кайся, вибачся перед начальником міліції.

Петренко подивився в сторону Соколова, але не зробив ні кроку.

— Сказав — вибачся!

— Вибач, Семенович!

— Потисни руку, на коліна. І не Семенович, а Євген Семенович.

Микола Павлович повільно підійшов до Соколова, потиснув руку, став на коліна.

— Ось так би і давно. А то нічого не розуміє. І моли Бога, щоб ніхто з учасників вчорашньої пиятики нас не заклав.

Клоков встав, прибрав зі столу недопалки, скло, папери. Навів порядок, закурив сигарету. Начальник міліції продовжував стояти по стійці смирно, голова райвиконкому — теж. Без дозволу Першого Петренко боявся сідати, тим більше, вийти з кабінету. Його руки і ноги дрібно тремтіли.

— Сідайте! — сказав, уже заспокоївшись, Клоков. — З вами навіть випити нормально не можна. Миколо Павловичу, обдзвони всіх учасників вчорашньої п'янки і попередь, щоб тримали язики за зубами. Часи «сухі». Якщо ми продовжуємо квасити, то треба робити це з розумом, інакше нам не працювати.

Перший мав вибуховий характер, але швидко відходив і не тримав зла. У цьому його велика перевага.

— Вибач, Павлович, погарячкував. Але і ти теж хороший: не розумію, не знаю, не хочу. Так не можна чинити голові райвиконкому. Ми з тобою в одній упряжці працюємо. Удвох відповідаємо за район.

— Так, звісно. Розумію, — відповів Микола Другий.

— Зрозумій ще одне. В душі я мент. І ніколи не дозволю знущатися над начальником міліції.

Обговоривши ще ряд конкретних питань, Клоков відпустив Петренка і Соколова. Але розбирання вчорашніх польотів тривало.

Зайшов Биконов. Розповів про історію з Іваном. І той не затримався. Тихенько протиснувся до кабінету.

— Геть! Щоб духу твого не було, — вигукнув Микола Антонович.

— За що? — несміливо запитав Іван.

— Дійти до такого! Сьогодні вже б говорили: «Перший секретар райкому допився до того, що потонув у ставку».

— Всі ж були такі, — не здавався Іван.

— За себе відповідай, — ще більше обурився Микола Антонович. — Знаєш, ким є водій першого секретаря?! Це його ординарець, охоронець. Скільки тобі говорити?! Привіз секретаря додому, поставив машину в гараж — пий, хоч залийся. Хіба тобі не дають!? Треба пляшку — бери, треба дві — бери дві. Завжди дають, тільки не пий за кермом.

— Все ж закінчилося благополучно, — гнув своє Іван.

— Геть звідси, скотина, ідіот.

Іван не поспішав йти.

— Сказав — геть, не розумієш?! Вишибайлу викликати?

Іван, нарешті, все зрозумів і поспішив піти.

Миколу Антоновича до глибини душі ображала поведінка цієї безсовісної, безвідповідальної людини. Збирався викликати завідувачку загальним відділом, щоб оформити документи на розрахунок. Але тут зателефонували з обкому. Тон розмови Першого змінився, а разом з ним і настрій. Він «остигав».

Коли поклав слухавку, звернувся за порадою до Биконова, що робити з Іваном.

— Тільки не звільняти, — висловив свою думку Биконов. — Не уявляєте, якої шкоди завдасть. Стільки пліток зведе про вас, не раді будете. Його треба тримати в руках.

— Мабуть, ти маєш рацію, — погодився з ним Перший. — Занадто багато знає.

Микола Павлович Петренко повернувся в райвиконком в огидному настрої. Його, другу особу в районі, як хлопчиська, відчитав маленький рижик. Сказав секретарці, щоб нікого не пускала до нього, приготувала каву і бутерброди.

Жінка взяла батон, копченої ковбаси. Порізала все, розклала на підносі гірку бутербродів. Поставила на стіл начальника велику темну чашку ароматної кави.

Предрік дістав з сейфа пляшку коньяку, налив гранований стакан і випив. Від серця начебто відлягло. Закушував бутербродами, запивав гарячою кавою.

Коли рідини в півлітрової чашці порядком поменшало, знову витягнув з сейфа пляшку, і вилив туди весь її вміст.

Маленькими ковтками пив каву, обличчя його багровіло. По тілу розтікається тепло.

Секретарка забрала порожній піднос, запитала:

— Миколо Павловичу, а де перехідний червоний прапор? Хоч би побачити, не так часто нас відзначає облвиконком.

— Як де? На місці, — відповів голова райвиконкому, допиваючи каву.

— У тому-то й питання, що немає…

— Нехай зайде Льошка.

Петренко не на жарт занепокоївся. Прапор перехідний, через квартал його потрібно повертати в облвиконком. Може виникнути гучний скандал.

Зайшов водій.

— Льоша, ти вчора прапор забирав?

Повний молодий чоловік почав згадувати.

— Забув. Лягаві голову забили.

— Негайно їдь у лісок, перевір, де він. Це не жарти. І без портфеля можна залишитися.

– Їду.

— Доповіси мені.

— Зрозуміло.

Микола Павлович зайнявся господарськими справами, яких — сила-силенна. До нього юрмилися люди. Всіх вислуховував і, подумавши, ухвалював рішення. Про вчорашнє звалище і сьогоднішню зустріч у секретаря райкому ніхто не знав. Все йшло своєю чергою. У Миколи Павловича покращився настрій. Начебто, хмари на небі розійшлися. Але урок Першого не забув. Нав'язливим кошмаром спливав він в його пам'яті протягом дня.

В обід приїхав Льоша. Гордо заніс перехідний червоний прапор. З кабінетів відразу висипали працівники апарату. Розгорнули полотнище, встановили на видному місці в актовому залі. Нехай всі дивляться, що Медвенський райвиконком — кращий в області.

Глава 6

В райком поскаржилася дружина завідувача відділом культури Віктора Андрійовича Гулякова. Чоловік третю добу не ночує вдома. Микола Антонович пообіцяв допомогти. Кілька разів бував c нею в інтимних стосунках, вважав своєю людиною.

Невисока на зріст, з чорним коротким волоссям, скромна безвідмовна жінка — такою знав Клоков дружину Гулякова. Завжди відгукувалася на його пропозиції. Зазвичай, зустрічалися на природі. Клоков не церемонився. Випивали тільки горілочку, причому нарівні. Після цього вона розповідала співучим голосом з аканням про батьківщину на півночі Європейської частини Росії. Секретар обожнював цей північний говір. Здавалося, не говорила, а співала. І він цей спів готовий був слухати до нескінченності.

Коли остаточно доходила до кондиції, лізла цілуватися. Знала, що у Миколи Антоновича багато коханок, але ніколи не думала і не питала про них. Уривала тільки ті хвилини і години, які діставалися двом.

Віктор Андрійович, напевно, не часто балував дружину своєю любов'ю. Приходив додому напідпитку. Влаштовував скандали або відразу лягав спати. Бідній жінці не залишалося нічого іншого, як шукати ласку і увагу на стороні.

Клокову подобалася акуратна, симпатична жінка. А чоловіка терпіти не міг. Віктор Андрійович скотився в болото. Постійно зловживав спиртним. Одного разу набрався нахабства, біг за ним з пляшкою горілки і кричав: «Давай вип'ємо, Коля!».

Перший, звичайно, дав йому «Колю». Але на роботі залишив. Тепер, коли розверталася боротьба за тверезість, таких би витівок не стерпів. На майбутньому бюро Клоков хотів покарати пару керівників, щоб знали, що район оголошений зоною тверезості.

Не став відкладати в довгий ящик обіцянку, яку дав дружині Гулякова. Доручив своїм дізнатися, де він знаходиться. Через кілька хвилин доповіли: готує народний хор Потапівського Будинку культури до Всесоюзного огляду.

«Ясно, як він там готує — посміхнувся Микола Перший. — Це ж треба дійти до такого. Третю добу не з'являється вдома. Нехай на себе нарікає. Сльози на цей раз не допоможуть».

Викликав Биконова, йому останнім часом давав найвідповідальніші доручення. Розпорядився:

— Бери машину і негайно їдь в Потапово. Гуляков у загулі, третю добу вдома не ночує. Якщо пиячить, доведеться з ним розлучитися. Підготуєш документи на бюро.

— Зробимо, — відповів Биконов.

Через кілька хвилин мчав в УАЗику в Потапово.

Біля сільського Будинку культури стояло кілька легкових автомобілів, панувало пожвавлення. Раніше в будівлі знаходилася церква. Після війни її перебудували. Биконов мимоволі замилувався білою спорудою. З високими стелями, арочними вікнами.

Від приміщення віяло вічністю. Його стіни бачили багато, долі всіх жителів села пов'язані з цією старовинною будівлею. Тут одружувалися, хрестилися, відспівували померлих, проводили свята.

Біля входу Биконова зустрів чоловік однієї з учасниць художньої самодіяльності, почав благати:

— Вікторе Петровичу, допоможіть повернути дружину в сім'ю. Дітей і господарство полишила напризволяще. То огляди, то шефські концерти з обов'язковою випивкою. Розвалюється сім'я.

Заспокоїв чоловіка. Пообіцяв зараз же навести порядок.

Працівник райкому не з чуток знав відомий не тільки в області, а й в країні хор. Його основу становили жінки. Серед них значна частина — літніх. Талановитий колектив. Кілька разів потрапляв з ним в одну кампанію після концертів. Напивалися порядком, а й відпочивали чудово.

Колектив складався роками. Пили жінки нарівні з чоловіками. Та що їм, бідним, залишалося робити. Важка робота на фермі, на полі і вдома, діти, п'яні мужики. Тільки і радість — виступити з концертом, відпочити.

Биконов поправив краватку і темно-синій, застебнутий на всі ґудзики, костюм, надав тупому і нахабному обличчю значний вигляд. Не аби хто приїхав, а завідувач оргвідділом райкому партії.

Впевненими кроками поспішив у зал для глядачів, де тривала репетиція. Хор хоч і виступав як єдине ціле, але кожен стояв, як доведеться і в чому доведеться. Всі відчували себе вільно. Панувала по-справжньому творча атмосфера. Звучали слова народної пісні. На Биконова ніхто не звернув уваги.

За підвищеним тонусом учасників художньої самодіяльності завідувач відділом безпомилково визначив: встигли випити.

До нього підбігла художній керівник будинку культури — невелика смаглява жінка з циганськими очима — Шура.

Неабияк випивши, розчервоніла, натхнена репетицією, але відчувала себе винуватою, люб'язно розмовляла з представником райкому. Щиро соромилася своєї нетверезості. Не боячись Биконова, готова була виконати за першою вказівкою будь-яке його бажання.

Шура відносилася до тих жінок, завдяки яким трималася вся художня творчість. За копійки надихала учасників художньої самодіяльності, на ентузіазмі вибивала кошти на виступи, костюми, на численні поїздки по району і області.

Биконов на мить захопився Шурою — молодою, вродливою, привабливою.

У цей момент хор зробив паузу. І тут з безлічі голосів до вух представника райкому долетіло до болю знайоме і завзяте: «І-з-з п-п-п-о л-л-л-е-й доноситися нал-л-лей.»

Мабуть, Гуляков на другому поверсі проводив свою репетицію. Биконов кинувся на звук гучного голосу.

Жінка намагалася утримати його. Однак у даній ситуації для порятунку районного начальника вже неможливо було нічого зробити.

Гуляков продовжував співати. Зав шукав його по голосу.

Відкривав одні двері, другі. Марно. Пісня звучала десь поруч, а в якому приміщенні — знайти не міг.

Нарешті, потрапив у кутову, низьку кімнату, завішану костюмами учасників художньої самодіяльності.

За маленьким переносним столиком сиділи з червоними і пітними обличчями завідувач відділом культури і голова сільської Ради.

Побачивши представника райкому партії, голова зняв з Гулякова капелюх, накрив наповнені медовухою склянки. Сам світив сивиною, не заходив у храм у головному уборі, залишив кашкет у машині.

Віктор Андрійович твердою рукою взяв капелюх назад і заспокоїв переляканого голову.

— Не бійся, це мій кореш, — сказав і звернувся до Биконова. — Заходь, Вітьок. Гостем будеш.

— Я тобі не Вітьок, — зупинився проти нього Биконов.

Невисокий на зріст, з багряним обличчям, Віктор Андрійович затанцював перед високим і широколобим завідувачем.

— Випий з нами! — подав склянку.

Биконов взяв склянку і виплеснув вміст в обличчя Гулякова.

Між ними вчасно встав голова. Боявся потрапити на килим до райкому. Краще не жартувати. Особливо в нинішні «сухі» часи. Намагався заспокоїти несподіваного гостя.

Трохи «охолонув» і Гуляков.

— Ти зав і я зав, яка між нами різниця?! — питав у гостя Віктор Андрійович.

– Їдь негайно додому і проспися, — сказав Биконов. — Ти мене зрозумів, додому. Я простежу. Завтра вранці чекаю тебе в райкомі. З'ясуємо, яка між нами різниця.

Гуляков все зрозумів.

Три дні тому приїхав у село, щоб особисто проконтролювати хід підготовки народного хору до огляду. Все йшло нормально.

Хор виступав у дусі кращих народних традицій. Дивлячись, як невимушено пританцьовують, кружляють у хороводі його учасники, Гуляков думав: ці пісні не помруть.

У числі інших не терпів виконання народних пісень професійними колективами. Абсолютна більшість їх позбавляло творчість народу життєдайної сили. Від цього пісні навіювали нудьгу, здавалися нецікавими.

І нерідко дивувався: навіщо нав'язують ці пісні. Вони — мертві, нікому не потрібні.

Від цього сільського хору божеволів. Дивлячись, як невимушено, завзято пританцьовують, кружляють у хороводі його учасники, думав: ні, не помруть народні традиції.

Це не бездарні професіонали, які намагаються приладитися під народ, під старовину. Перебував у вирі самого народу, який зумів зберегти традиції.

Пісні потапівців прийшли з посиденьок, зі справжніх народних гулянь, де ясно видно: хто є хто. Не з нинішніх свят, коли проходять біля трибуни, махають руками і кричать «Ура!».

У піснях проривалася справжня народна завзятість, життєрадісність і краса. Їх рідко кому вдається зараз відтворити.

Захоплювався концертом. Похвалив Шуру.

Після репетиції та запросила скуштувати медовухи.

— Дякую, не можу, — завагався Віктор Андрійович, хоча страшенно хотілося випити. — Дружина чекає. На город поїдемо. До того ж, за кермом.

— Спробуйте і поїдете, — підтримали Шуру подруги.

Віктора Андрійовича не довелося довго вмовляти. Швидко проміняв дружину і город на медовуху.

«Нічого, — заспокоював себе. — Пару чарок вип'ю — і додому».

Жінки запросили і голову сільради. Він на місці відповідав за підготовку хору.

Гуляков сів за кермо мікроавтобуса, посміхаючись червоним, як колір світлофора, обличчям. Місця в салоні зайняли самодіяльні артисти. Голова сів поруч з водієм.

Завідувачу відділу культури доводилося часто крутити баранку службового автомобіля самому. Водії у нього витримували не більше двох-трьох місяців. Спивалися.

Поїхали по селу понад ставком по вулиці, яка вела в дубовий ліс. Там на хуторі жило більшість учасників художньої самодіяльності.

Заїхали на галявину, що примикала впритул до городів.

Жінки кинулися по домівках, щоб через десять-двадцять хвилин повернутися з закускою. Незабаром з'явилися зелена цибуля, м'ясо, сало, яйця і інша їжа.

— Де ж медовуха? — не втримався Гуляков.

— Підемо, покажу, — взяла його під лікоть Шура.

Завела в густий чагарник. Навіть звиклий до різних несподіванок, Віктор Андрійович на секунду завмер. Прямо під відкритим небом стояла газова плита, фляга і десятилітрова банка, майже наполовину наповнена прозорою рідиною.

— Ось тобі і зона тверезості! — вигукнув Гуляков. — Тут же цілий «Самтрест!».

— А що нам робити? — відповіла йому питанням Шура. — По десять мішків цукру заробили на прополюванні буряків. Казенки в магазині не дістанеш. Доводиться курити свою. Та ти не бійся, вона не поступається магазинній.

Налила в трилітрову банку перваку. Додала туди меду.

— Медовуха готова, — сказала. — Прошу скуштувати.

Налила Віктору Андрійовичу майже повний стакан.

Віктор Андрійович відразу перекинув його в рот, зірвав сливу. Видаливши кісточку, проковтнув її і видихнув:

— Хороша!

Даремно Шура сунула йому в руку бутерброд з салом. Завідувач відділом культури після першої не закушував.

З приспівками, примовками учасники художньої самодіяльності випили по чарці. Медовуха йшла легко. Мала приємний смак. На свіжому повітрі, з доброю закускою Гуляков міг випити її багато. «Відро не вип'ю, але відіп'ю багато» — говорив, зазвичай, він у таких випадках.

Чим довше сиділи, тим веселіше ставав завідувач відділом культури. Уже не поспішав додому, забув, що обіцяв дружині, що їх ділянку з картоплею вже з'їли колорадські жуки.

Гуляння закінчилося піснями, танцями пізно вночі.

Гуляков поривався сісти за баранку, але не тут-то було. Його штормило.

Шура боялася відпускати шефа в такому стані. Регочучи, кинулася на шию. Стягнула з сидіння.

Незабаром усамітнилися в салоні автомобіля, не звертали увагу на чоловіка, який хропів поруч на траві.

Прокинулися Гуляков і Шура майже одночасно від стуку в віконце автомобіля. Це їх потривожив чоловік.

— До законного черга скоро дійде? — запитав голосом, що не віщував нічого доброго.

Потім виволік дружину з машини. Почав бити. Вона, вертка і рухома, не поступалася. Зчепившись, каталися по землі, поки не видихнулися.

Коли пристрасті трохи вщухли, прочитала мораль недолугому чоловікові і навіть пригрозила. Вічно в голові погане тримає. Вона ж начальника рятувала. Він би нізащо не доїхав додому. Розбився.

Віктор Андрійович засмутився. Що подумають дружина і діти!? Що буде з їх городом?! Але спалахнув літній ранок з зорею на півнеба. Голова знову п'яніла від свіжого повітря, настояного на дубі і всіх зростаючих тут деревах, чагарниках і травах.

Природа привела Гулякова в нормальний настрій. Навіть на потопаючому «Титаніку» звучала музика. А у нього життя тим більше не кінчається, раз на дворі суцільна зелень дерев і трав, сходить сонце, і оточують його здорові люди. Ні, не закінчується.

Незабаром з чоловіком Шури випили по чарці. Не відмовилася і господиня.

Сніданок розтягнувся до початку репетиції. У ньому взяли участь всі самодіяльні артисти. Відзначився і голова сільради. Літній, худий, хворобливого вигляду чоловік.

На другий день умовити Гулякова залишитися не складало особливих труднощів. Так як до вечора він уже був нетранспортабельним.

І ось на третій така неприємність. Події погрожували обернутися втратою портфеля. Знав же — дружина обов'язково підсуне свиню.

З такими невеселими думками повертався Гуляков додому. На незначній відстані за його мікроавтобусом їхав УАЗ Биконова.

Гуляков час від часу поглядав у дзеркало заднього виду. УАЗ не відривався, строго слідував за ним. Неприємне відчуття — бути під ковпаком райкому. Особливо, якщо в твоїй голові бушують алкогольні бурі.

Віктор Андрійович згадав, як зовсім недавно розправилися з одним з голів колгоспу. Давно знаходився на гачку у Першого. Але той ніяк не міг його підловити.

Одного разу голова без дозволу поїхав з колгоспу на цілий день. Микола Перший зрадів. Нарешті, є привід звільнити з роботи.

Але ж ні. Голова привіз довідку про хворобу. І як не кололи медиків, ті стояли твердо, врятували голову.

Але його дружина, щоб приструнити недолугого чоловіка, прийшла в райком, до Першого (знайшла до кого ходити), поскаржилася. Чоловік часто не ночує вдома, п'є, веде нездоровий спосіб життя. Треба поставити на місце, а то зіб'ється з шляху. До чого доводить людей висока посада. До обрання головою всю увагу приділяв сім'ї. І вона, і діти не могли на нього нарадуватися. А тепер більше часу проводить з подружками, які липнуть до нього, як мухи на мед.

— Сідайте за столик і напишіть все письмово, — мало не підстрибнув від радості Клоков.

Коли вона все описала і вийшла, дав розпорядження скликати членів бюро.

Терміново викликав непокірного голову, який заперечував йому, але не навів у господарстві справжнього порядку.

Протягом години на засіданні бюро ухвалили рішення: звільнити керівника колгоспу від займаної посади (незабаром на його місце призначили племінника Першого).

Дружина голови не очікувала такого повороту. Думала, що все обійдеться вихованням. Поскаржилася Миколі Антоновичу: не можна так жорстоко.

Той не став розмовляти з нею. Так і пішла засмучена.

«Моя теж хороша, — думав Гуляков про свою дружину. — Дай тільки викрутитися з цієї ситуації. Дорогу в райком відразу забудеш».

Биконов перебував у роздумах. Вирішував питання по Гулякову: здати його Клокову або взяти відповідальність на себе. Той не розуміє обстановки, нічого йому не потрібно. Домігся, щоб Гулякова призначили завідувачем відділом культури. Він не цінував цього. Плював на всіх, у тому числі на Биконова.

Нерідко в робочий час зустрічав різних гостей. Начебто і потрібних людей. Художників, артистів, музикантів, поетів тощо. Але чомусь ці зустрічі починалися вранці, а закінчувалися пізно ввечері.

Биконя згадав, як одного разу в кабінет завідувача відділом зайшли художники, які оформляли наочну агітацію в колгоспі. Гуляков всіляко сприяв, щоб вони отримали замовлення. Ті вирішили віддячити йому. Привезли ящик горілки. Віктор Андрійович телефонував друзям, просив заскочити.

У тому числі дав знати і Биконову. В обідню перерву Віктор Петрович зайшов до Гулякова і жахнувся. Там сиділо чоловік п'ять-шість. Ніхто з них не був тверезим. Віктор Андрійович намагався посадити одного за стіл, та не втримався, впав на підлогу.

Биконов взяв з собою кілька пляшок спиртного і поспішив піти, щоб не засікли рядові працівники відділу культури.

Їхав слідом за мікроавтобусом Гулякова. Переживав: як би чого не сталося. П'яний за кермом — потенційний злочинець.

Якщо Клоков дізнається про обман, йому, Биконову, буде несолодко. Не так легко заслужити довіру секретаря. Але і перед Гуляковим знаходився в неоплатному боргу.

Юнаком починав трудовий шлях майстром виробничого навчання в професійно-технічному училищі. І треба ж такому статися: у п'яному стані зґвалтував неповнолітню ученицю. Вона розповіла батькам, ті — директору, пригрозили судом.

Директор, як і весь колектив навчального закладу, намагався уникнути ганьби. Дав заступнику Гулякову завдання: будь-якими зусиллями погасити конфлікт.

Віктор Андрійович взяв активну участь у цій справі. Довелося матері Биконова продати корову, та дещо ще з живності, щоб розрахуватися за проступок сина. Інакше не минути йому лави підсудних.

Минув час. Змінилася ситуація. Тепер не Биконов залежав від Гулякова, а навпаки. Віктор Петрович намагався всіляко покривати недолугого захисника. Так вирішив і на цей раз. Але не міг не обурюватися Гуляковим. «Свиня. Справжня свиня», — думав він.

Віктор Андрійович поставив машину в гараж. Насилу дістався до дому. Влаштував скандал. Довів дружину до сліз. Висловив їй: якщо хоче, щоб полетів з роботи, нехай продовжує скаржитися.

Коли він завалився спати, подзвонила Клокову, подякувала йому, попросила, щоб не виганяв чоловіка з роботи. Інакше життя не дасть.

На наступний ранок рівно о восьмій Гуляков зайшов у кабінет до Биконова. Божевільні очі, оранжево-червоне обличчя, невпорядкований одяг видавали сліди великої пиятики. Але сьогодні він мав найважливішу перевагу перед вчорашнім днем — все-таки був тверезий. Не встиг випити, хоча відчував конкретний сушняк.

Привітався з Віктором Петровичем за руку, відразу вибачився.

Розумів: пахне смаженим. З райкомом жарти погані. Полізеш на рожен — втратиш усе.

Биконов останніми словами з півгодини виховував завідувача відділом культури. Виливши весь запас обурення, сказав уже більш миролюбно:

— Будеш так себе вести, ніщо не врятує. Злетить голова. Не розумієш, які часи!?

Потім, в присутності Гулякова, по прямому телефону доповів Першому про вчорашню поїздку. Розповів все, як було, не повідомляючи про випивку.

— Він тверезий був? — уточнив Перший.

— По-моєму, так, — відповів Биконов, і, щоб припинити подальші розпитування, додав. — Тут сидить. Поговорите?

— Де ти вештаєшся, цілодобово вдома не ночуєш, — накинувся на Гулякова Перший.

— Проводили репетиції, — ожив після такої подачі інформації той. — Готувалися до Всесоюзного огляду. Дуже відповідальний захід.

— Знаємо ваші огляди. Будь-який привід використовуєте, щоб нажертися.

— Огляд є огляд. По всякому буває.

— Поговори у мене. Нам потрібні кандидатури на бюро з пиятики, — пригрозив Перший. — Миттю оформимо документи.

— Винен. Вибачте!

— Так би відразу і сказав. А то вигадуєш казки.

Перший вилаяв завідувача відділом і відпустив з Богом.

Биконов промовив на прощання:

— Зникни звідси, щоб не бачили п'яну пику. І не з'являйся на людях.

Добре, що добре кінчається. Все повертається на круги своя.

Гуляков, дуже задоволений, спустився на перший поверх. Зайшов до кабінету до інструкторів відділу пропаганди і агітації. Там, як завжди, дим стояв коромислом. Господарі давали їжу квітам, обкурювали їх сигаретами. Лише некурящий Степан Іванович поливав горщики водичкою. Пам'ятав настанови Галини Павлівни і знав, що прийде і обов'язково перевірить, в якому стані рослини.

Гуляков попросив сигаретку. Жадібно затягнувся. Знову в колі друзів, на колишньому місці роботи. В черговий раз уникнув бюро. Нехай за пияцтво відповідають інші, у яких немає знайомства в райкомі.

Перед переведенням до відділу культури сидів у цьому кабіні. Знав хлопців, як облуплених.

Сказав без натяків:

— Підлікуватися б.

— Ми «за», але чим? — не розгубився один з інструкторів.

— Збігаєте?

— Без проблем. Тільки коньячку, щоб без запаху.

Гуляко дістав виписані під звіт на відрядження в Потапово гроші, віддав хлопцеві.

— Біжи!

— Одна нога тут, інша — там, — почав збиратися в ресторан той. У магазинах спиртне не продавали. Тільки в ресторанах, як виняток.

Віктор Андрійович засидівся в райкомі довго. Починали хлопці з коньяку, а закінчили самогоном.

Благо, знали. Перевіряти їх ніхто не стане, без особливого приводу до інструкторів секретарі не зайдуть, а завідувачі відділами — не продадуть.

До себе на роботу повідомив, що в райкомі партії. При ділі.

Глава 7

За день до бюро Микола Антонович зав'язав. В рот не брав спиртного. Не виходив з райкому і навіть зі свого кабінету. Вивчав документи, своєю поведінкою намагався показати, що є в районі все-таки людина, яка проводить тверезу політику. Однак його постійно відволікали і дратували не тільки політичними і господарськими питаннями.

Дала знати про себе завідуюча районним відділом народної освіти Ганна Іванівна. Зателефонувала:

— Коля, ти один?

— Яка різниця?! — не стримався він. — Ти ж знаєш, телефони прослуховуються. Давай коротко, що треба.

Його співрозмовниця помовчала, Напевно, збиралася думками, як більш коротко вибудувати свою пропозицію. Сказала:

— Сьогодні відкривають зміну в піонерському таборі, поїдемо вечором. Прекрасно проведемо час.

— Який табір, завтра бюро!

— З повіями погуляти у тебе завжди є час, а зі мною немає, — образилася Ганна Іванівна.

— Вибирай вирази.

— Ти мені рот не затикай. Управу відразу знайду. Бійся Бога! З молоденькими дівчатами не розминаєшся.

Миколі Антоновичу знадобилося чимало зусиль, щоб заспокоїти Ганну Іванівну. Пішла на поступки тільки тоді, коли назвав конкретний час зустрічі.

Тисячу раз пошкодував, що зв'язався з цією дурепою. Просто не міг відмовити собі в задоволенні додати до своєї численної колекції ще одну жінку.

Вона доводилася ровесницею йому, але була найстарішою коханкою секретаря. Заміжня жінка хотіла відбити Миколу Антоновича у дружини. Не приховувала своїх зв’язків від чоловіка. Навіть підкреслювала, що любить Першого.

Чоловік Ганни Іванівни працював механізатором у місцевому радгоспі. Був порядною людиною і видним чоловіком. В юнацькі роки не мав відбою від наречених. Своєю помітною зовнішністю зводив з розуму багатьох красунь.

Тому знайомі дивувалися, чому одружився на цій маленькій товстій жінці. Без нормального обличчя, без фігури. І самі собі відповідали: «Це вона на собі його одружила».

Невірність дружини доводила чоловіка до білого каління. Став пити. Одного разу мало не задушив її. Вчасно відтягнули сусіди.

Відразу після першої інтимної близькості Ганна Іванівна ввечері наступного дня зайшла в кабінет Клокова і змусила займатися любов'ю прямо на столі. Микола Антонович потім відходив цілий тиждень. Постійно здавалося, що зараз до кабінету знову зайде Ганна Іванівна, все повториться спочатку. Що про це дізнаються всі працівники апарату.

Зазвичай, ніколи не займався любов'ю в райкомі. Ретельно приховував інтимні зв'язки навіть від друзів. А тут — службовий кабінет. І хоча вже було пізно, все могло статися. І секретарі, і завідувачі відділами, і навіть деякі інструктори «косили» під Першого, намагалися показати, як посилено працюють. У будь-який час могли рватися до нього в кабінет. Він всіляко заохочував таку працьовитість. Той, хто був не в змозі поговорити з ним у робочий час, після легко потрапляв до Клокова і міг розраховувати на неофіційне ставлення.

Перший спробував дати відбій Ганні Іванівні. Куди там! Натрапив на агресивний спротив. Коли довів їй, що вона не доб'ється, щоб він розлучився з дружиною, почала вимагати у нього посади заступника голови райвиконкому або секретаря райкому партії.

Відповів, що ці вакансії на даний момент зайняті, а якщо якесь місце звільниться, — подумає.

Те, в чому дорікав його в бесіді інструктор Степан Іванович, відповідало дійсності. Майже в кожній парторганізації мав коханку.

Це стало доступним зараз, коли очолив район. В молодості жінки Клокова не любили. Дражнили — Рудий.

Прямо з перших днів роботи в районі на посаді секретаря Микола Антонович почав брати з собою у відрядження молодих спеціалісток. Перший обожнював працювати з жінками. Опускався з ними до жартів, анекдотів, поводився просто. Цим відразу завойовував симпатії прекрасної половини.

Починав з жартів і анекдотів, а до вечора вже міг потриматися за ніжку. Залежно від поведінки жінки відсилав Івана додому, а сам сідав за кермо автомобіля або вони доїжджали до райкому і розходилися додому.

Одна така молода особа, якій вдалося кілька разів побувати в інтимних стосунках із самим Першим, признавалася подругам, що для неї нині рік особливий — щасливий.

Микола Антонович мав звичку підвозити людей. Чекає людина автобус. Чекає на повороті, голосує. Добиратися додому треба за десятки кілометрів. А тут порожній УАЗ. Будь ласка, сідай.

Пасажири задоволені, хоча не знають, з ким розмовляють. Микола Антонович запитання потрібні їм підкидає. В результаті, має повне уявлення про обстановку в районі безпосередньо від рядових трудівників.

Якщо в машину сідають молоді, цікаві жінки, там розмова особлива. Жарти, анекдоти, відверті загравання. Перший не цурався простого народу. Іноді випадкові знайомства переходили в стійкі зв'язки на різних рівнях відносин. Кому просто кивав недбало, кому тиснув руку і казав «Здрастуй!», а з ким не раз виїжджав на природу.

Так познайомився з молодою вчителькою Ніною. Їхав у колгосп. Мела завірюха, УАЗ ледве просувався засніженою дорогою. Попереду — якась темна пляма. Ледве пересувається по снігу. Йде, хитається.

Зупинився, запросив у машину. В салон ввалилася вся в снігу в дублянці з капюшоном, в зимових шкіряних чоботах, русява, дуже приємна фігурою, а, особливо лицем, дівчина. Розігрілася від ходьби, як добре розтоплена піч, хоча порядком втомилася.

— Вибачте, — струшувала сніг з одягу, — сильно мете.

Клоков дивився на молоду жінку, з насолодою вдихав аромат дорогих парфумів.

— За що? Зима на дворі, сніг. З урожаєм будемо, — посміхнувся він їй.

— Пройшла кілометрів вісім, та стільки ж ще, мабуть, добиратися, — пояснила, продовжуючи струшувати сніг з одягу.

— Щиро співчуваю. Мені теж доводилося топати і по снігу, і по грязі. Розумію, що це таке. Особливо для молодої жінки, як ви.

Відповіла вдячним поглядом світлих очей, посміхнулася. Витирала хусточкою мокре від розталого снігу лице, округлі червоні щоки, рівний носик.

«Красуня» — подумав Клоков.

Микола Антонович розпитав у неї, хто, де працює, звідки і куди йде. Все розповіла. Закінчила педінститут, другий рік вчителює в місцевій школі. Живе тільки роботою.

Вечорами в їх селі нікуди податися. Близьких і знайомих немає. Єдина втіха — телевізор. Але і він нещодавно зламався. Не може відремонтувати.

А тут ще немає відбою від голови. Старого шкарбуна. Набрид залицяннями. Багато молодих спеціалісток зіпсував. Ось і нахабніє. Знає. Від нього нікуди не дінешся. Рано чи пізно з поклоном прийдеш. Не вирішиш без нього побутові питання.

За розмовами проїхали кілька кілометрів. Микола Антонович розсмішив Ніну жартами-примовками. На відміну від неї, він ніколи не нудьгував. Працювати в районі йому дуже цікаво. Дні пролітали швидко, змінювалися, як у калейдоскопі, один іншого краще.

… Машина виїхала на розвилку. Загальмував УАЗ. Роз'яснив ситуацію попутниці:

— Мене чекають на фермі. Зустріч з тваринниками.

Подивився, як зажурилося личко Ніни, яка не поспішала виходити з машини, продовжив:

— Що робити, не знаю.

— Довезіть до місця. Вік буду вам вдячна.

— Що не зробиш заради красивої жінки. Так і бути. Підвезу, — вирішив він, розуміючи, що спізнюється на зустріч з тваринниками.

Він не допускав ніяких запізнень. За це карав інших і сам намагався подавати приклад. Але як можна відмовити такій симпатичній жінці?!

Повернув у праву сторону, де на височині знаходилося невидиме за снігом село. Через кілька хвилин вони вже заходили в одноповерхову будівлю — в гуртожиток. Його побудували зовсім недавно з ініціативи відділу пропаганди і агітації райкому, як будували столові і кафе, будинки культури, фельдшерсько-акушерські пункти та лікарні, школи.

Взяти гуртожиток. Раніше молоді фахівці проживали в приватних будинках селян, як правило, у самотніх бабусь. І перші, і другі відчували масу незручностей. Тепер становище змінилося. Менше фахівців стало тікати з села після обов'язкового відпрацювання.

По довгому вузькому коридору підійшли до кімнати Ніни. Вона відкрила двері, запросила Клокова в приміщення. Там стояли дерев'яне, акуратно заправлена ліжко, стіл, тумбочка з телевізором, кілька стільців.

«Скромно, але зручно», — подумав Клоков і промовив:

— Ташкент, справжній Ташкент. Навіть не віриться, що за вікном така заметіль.

— Зараз чайку закип’ячу, — заметушилася Ніна.

— Заспокойтеся. Ви ж знаєте, поспішаю.

— Вилетіло з голови…

Клоков постояв у роздумі, глянув на молоду жінку.

— Давайте зустрінемося завтра, якщо не заперечуєте…

— Не заперечую.

Хоча запізнився на збори тваринників, летів по засніженій дорозі, як на крилах. Ніна в два рази молодша за нього, але це не зупиняло Першого. В його вухах звучало, як музика, — «не заперечую».

На наступний день зайшов до завідуючої загальним відділом Марії Кузьмівни Міщенко, яка вирішувала в райкомі всі господарські питання.

— У нас у парткабінеті кілька телевізорів, деякі з них не використовуються. Візьму для червоного куточка ферми один.

— Передамо колгоспу?

— Щоб менше возитися, давайте спишемо.

— Зараз підготую документи.

Через деякий час до нього зайшла Марія Кузьмівна. Доповіла, що в парткабінеті є неоформлений телевізор. Його подарувало райкому одне з підприємств. Можна забрати.

Марія Кузьмівна не ставила секретарю зайвих питань: в який колгосп, на яку ферму. Тримала язик за зубами. Крім неї і завідуючої парткабінетом про телевізор ніхто не знав.

У другій половині дня він уже мчав до сільської вчительки. За його особистим розпорядженням, грейдери прочистили всі дороги з твердим покриттям. За лічені години їх знову завалив сніг.

На цей раз Микола Антонович не взяв, як зазвичай, попутників. Адже на задньому сидінні стояв кольоровий телевізор. Перед зустріччю з молодою жінкою не хотів мати свідків. Люди різні бувають. Почнуть розпитувати, куди та до кого. Це йому не потрібно.

Ніна готувалася до приїзду Миколи Антоновича. Купила у сусідів кілька десятків яєць, виписала у старого шкарбуна м'яса. Картоплю, капусту, моркву та інші овочі заготовила ще з осені. Кава і чай у неї були.

Заздалегідь насмажила котлет, приготувала кілька салатів. Тепер будь-якого гостя могла зустріти на рівні. Не знала, яку посаду займає новий знайомий, соромилася питати. Не могла навіть припустити, що це перший секретар.

Але для неї відразу стало ясно, що Микола Антонович працює в місті, якийсь керівник районного масштабу. Інакше не їхав би на зустріч з тваринниками в колгосп.

Клоков поставив автомобіль на відстані від гуртожитку. Керівники і спеціалісти господарства, навіть деякі колгоспники, знали його машину, могли зацікавитися, що тут робить перший секретар.

Швидко проскочив довгий коридор, кілька разів постукав у двері, відразу зайшов до кімнати. І мало не наскочив на Ніну. Поспішала йому відкривати.

У чорній кофті, в сірій спідниці, вся вона просто сяяла. Світле русяве волосся укладене в строгу зачіску, брови, вії і губи — підфарбовані, що підкреслювало красу і молодість. Навіть досвідчений у жіночих питаннях Клоков на мить застиг і не повірив своїм очам: невже може володіти такою красунею?!

— Проходьте! — запросила вона.

– Із задоволенням!

Кілька хвилин вели розмову. Адже майже не знали один одного.

Нарешті, Ніна зізналася, що чекала його приїзду, дещо приготувала.

— Я теж не з порожніми руками. Зачекай хвилинку.

Вискочив на вулицю, дістав телевізор. Насилу затягнув до кімнати.

— Це тобі.

— Не прийму такий дорогий подарунок.

— Він не новий, не такий дорогий. Стояв в організації, ніхто не користувався. Вирішив передати тобі.

Прибрав з тумбочки чорно-білий «Рекорд». Урочисто поставив кольоровий телевізор.

Незабаром сиділи з Ніною за столом. Клоков завжди мав у машині на всякий випадок спиртні напої. Зараз з дозволу господині приніс вина і коньяку.

Хвилювала його одна обставина: свідки. Що подумають про візит до незаміжньої жінки.

— Які свідки?! — заспокоїла вона його. — Така заметіль. Хороший господар собаку не вижене на вулицю.

Того вечора без роздумів віддалася йому, незважаючи на те, що він в два рази старший за неї, мав сім'ю.

Місяців зо два їх зв'язок міцнів. Зустрічалися під різними приводами. До особливих хитрощів вдавався Микола Антонович. Ніні-то втрачати нічого, а про нього пішли розмови.

Перший виявляв обережність, але люди все бачили і знали. Почала поширюватися не дуже бажана інформація. Довелося обмежити кількість зустрічей і навіть перенести їх за межі району.

Дійшло до того, що Микола Антонович став знімати кімнату в готелі в обласному центрі.

Згодом пристрасті вляглися, їх відносини увійшли у звичне буденне русло. Не залишився в боргу перед Ніною. Звільнилося місце завуча в середній школі в райцентрі, вирвав з села. Ненав'язливо домігся, щоб поселили в окрему кімнату в гуртожитку.

Вона і сама виявилася розумницею. Зуміла завоювати авторитет у колективі. У школі все частіше почали говорити, що вона є реальним претендентом на посаду директора. Переїхавши в райцентр, стала уникати зустрічей з Першим. Він же шукав привід, щоб побути з нею. Кілька разів заходив у гуртожиток з відданими друзями. Як правило, через чергового проскакували по одному, побоюючись зайвих очей. Але випивали чарку-другу, втрачали пильність. Нерідко починали голосно говорити, а іноді відвідування закінчувалися піснями і, навіть, танцями.

Перший любив співати. Його дзвінкий сильний голос в райцентрі знали. Чутка про візити почала поширюватися по місту. Микола Антонович зрозумів: якщо не припинити їх, не минути неприємностей.

Але, з іншого боку, його невблаганно тягло до цієї молодої симпатичної жінки. За час знайомства вона не сказала жодного грубого слова. Зізнавалася у всіх любовних захопленнях. З переїздом у райцентр у неї різко зросли шанси вийти заміж не за тракториста або скотаря, хоча професія нареченого ще ні про що не говорить, а за фахівця з вищою або середньою освітою.

Молоді, енергійні хлопці не давали Ніні проходу. Завжди акуратно, зі смаком одягнена, неквапливо крокувала по місту, притягаючи до себе погляди багатьох молодих людей. Їх не зупиняло, що крутила любов з першим секретарем райкому партії, який набагато старший за неї.

Микола Антонович втратив голову. Хотів кинути сім'ю, піти до вчительки. Спочатку Ніна погоджувалася оформити з ним офіційні відносини. Провела не одну безсонну ніч. Але, зваживши всі «за» і «проти», прийшла до висновку: на чужому нещасті щастя не побудуєш.

В той день Микола Антонович повертався з поїздки по району. На центральній вулиці, де знаходилася школа, побачив Ніну. Струнка молода жінка неквапливо крокувала в центр з пакетом в руках.

«Напевно, в магазин, — припустив Перший. — Підвезу».

Хоча на вулиці виднілися перехожі, зупинив автомобіль. Відкрив дверцята. Ніна не помітила. Посигналив. Продовжувала відмірювати туфлями по тротуару.

Підрулив прямо до неї. Зупинив УАЗ, вискочив з машини.

— Не боїшся? На нас люди дивляться, — сказала вона, продовжуючи розмірений крок.

— Хай дивляться, нічого не боюся.

Продовжувала йти. Тоді поставив автомобіль поперек тротуару, перегородивши їй шлях.

— Сказав — сідай! — промовив голосом, що не віщував нічого доброго.

Зупинилася, уважно глянула на нього і сіла на заднє сидіння. Клоков піддав газу, через кілька хвилин автомобіль вилетів на безкраї, з перелісками, поля.

— Коля, — гальмуй! Що ти робиш?

— Нічого. Хочу провітрити голову.

— Давай поговоримо.

Зупинив машину.

— Давай.

— Все тече, все змінюється. І наших колишніх відносин вже не повернути ніколи. Ти зрозумів — ні-ко-ли. Канули у вічність. Вийшла б за тебе заміж, але у тебе є дружина і діти. Вони вимагають уваги і тепла. І хто я така, щоб позбавити їх цього? Подумай. Самозванка?

— Буду приділяти їм увагу, виділяти гроші, щоб жили заможно.

— Цього недостатньо. Вернись туди, де тебе чекають тепло і затишок.

— Ми з тобою можемо хоч зрідка зустрічатися?

— Ні, у мене наречений. Я не маю наміру йому зраджувати. Прошу більше не турбувати.

Ніна поцілувала Клокова в губи.

— Будь розумницею! Повертайся.

Після такого розриву Клоков запив. Довелося взяти відпустку за свій рахунок. Кілька днів не з'являвся на роботі. Дружина віднесла заяву в райком, щоб там вирішили всі формальності з обкомом.

Клоков горював за молодою жінкою. Здавалося, що життя закінчене, пора підвести риску. Навіть намагався піти до Соколова, у якого була зброя, щоб накласти на себе руки.

Дружина здогадувалася про справжні причини його поведінки. Розуміла: чоловіка треба повернути до життя. Подумаєш, якась плюгавка забила голову. Таких сотні в районі, а йому необхідно думати про сім'ю. Вона у нього одна.

З'явився на роботу. Кілька днів не виходив з кабінету. Тягнув «Стюардесу», ні з ким не розмовляв, нікого не приймав.

Стара і мудра Марія Кузьмівна вирішила перевірити на Першому свої ліки. Підіслала друкарку Ліду. Та в модному костюмі з «мокрої» тканини заглянула ввечері до Клокова. Той зустрів її непривітно, навіть хотів виставити за двері. Але поступово «потеплішав». Попросив Ліду принести з машини пляшку вина, яку тут же розпили.

Потім Миколу Антоновича потягнуло на природу. Посадив Ліду поруч з собою, поїхали подалі від людських очей.

Так повернувся до життя. На наступний день відчув себе сильним, бадьорим і здоровим. Все тече, все змінюється. Нема поруч Ніни, але є багато інших молодих жінок.

«Чому так засмучувався через Ніну? На ній світ клином зійшовся?» — думав Перший. Тільки в райкомі тримав на прикметі трьох співробітниць. З Сонею розмови не вийшло. Більше того, вона почала поширювати про нього непристойні чутки. Довелося відправити чоловіка у віддалене господарство. Благо, можливість така була. Направили секретарем парткому. І Сонечка нікуди не поділася. Нехай там базікає, скільки влізе. Колгоспникам не до неї, до райкому далеко.

Півроку тому у нього зав'язалися інтимні стосунки з молоденькою дівчинкою Тонею, яка працювала в секторі обліку відразу після школи. Сором'язлива така, небагатослівна.

Знову ж таки, звела машина. Тоня їхала в село до батьків, «голосувала» на повороті. Як не підібрати свою людину. У той же день домовилися.

Наобіцяв, що зробить для неї що завгодно. Підпоїв шампанським. І вона віддалася йому.

Але зустрічався з нею досить рідко і обережно. Розумів. Тоня — ще дитина. Тут можна крупно погоріти. Як правило, домовлявся зустрітися на тому ж повороті. Стояла в очікуванні попутного транспорту. А тут підскакував він на УАЗику. Проводив з нею деякий час, підвозив до села і їхав.

Таке безхмарне, солодке життя не могло тривати нескінченно. Чим ширше коло любовних зв'язків, тим вразливіша репутація.

Боявся Ганни Іванівни. Така жінка з ревнощів на будь-що здатна. Майже щовечора дзвонила дружині Першого і говорила образливі вульгарні слова. Миколі Антоновичу довелося змінити номер домашнього телефону і тримати його в секреті.

Ганна Іванівна дзвонила жінкам, з якими він збирався їхати в колгосп. І теж говорила їм гидоти, обзивала.

Від невеселих думок, пов'язаних з розмовою з Ганною Іванівною, відволік дзвінок начальника міліції. Той повідомив: є цікава пояснювальна.

— Чекаю вас, — відповів Перший.

Він любив всякі нестандартні ситуації, компрометуючі дані на працівників будь-якого рангу. Найбільше подобалося спілкуватися з начальником міліції. І якби йому запропонували, яке місце вибереш: Першого або начальника міліції, погодився б на останнє.

Через кілька хвилин Соколов зайшов до кабінету секретаря, весь сяючий. Задоволений. Представив улюблену інформацію. Передав листочки паперу з протоколом і пояснювальну.

Сам витягнувся по стійці смирно.

— Сідай, Євгене Семеновичу!

Соколов сів, але не заспокоївся. Будь-якої хвилини готовий дати пояснення секретарю.

— Матеріали по Вітьку? — запитав Соколова, ледь ознайомившись з папером.

— Так точно!

Микола Антонович повертався вчора ввечері з колгоспу, побачив чоловіка Ліди — друкарки райкому. Її Вітьок — голова сільпо, не йде, а повзе. Кидає його з боку в бік.

Микола Антонович з Лідою підтримував тісні відносини. Поважав їй у всьому, що дозволяло значно підняти добробут сім'ї. А Вітьок, такий бридкий і нахабний, не розумів цього. Міг би на щось закрити очі. Але ж ні. Влаштовував удома скандали.

Ось і попався. Микола Антонович по рації зв'язався з міліцією. Не встиг доїхати до райкому, правоохоронці розшукали та забрали Вітька.

Міліція за порадою Першого з'їздила в сільпо. Там підібрала п'яного водія-кранівника. Він написав пояснювальну.

Як укладав панелі на гараж, як виписали йому значну суму грошей, якої вистачило і для сім'ї, і відзначити подію.

Водій погано знав людей. Тому вказував характерні особливості тих, хто зібрався в правлінні сільпо.

Микола Антонович читав папір і реготав. З забавного опису одразу впізнав завідувача відділом райкому і заступника голови райради. Покидьки! Знайшли з ким випивати в такий час.

— Отримають на всю котушку, — звернувся до начальника міліції, закінчивши читати пояснювальну. — Завтра питання по боротьбі з пияцтвом на бюро розглядаємо. Нам потрібні подібні матеріали.

Доручив Соколову взяти пояснювальну у Вітька, подзвонив голові райпо, щоб той готував документи на звільнення підлеглого. Викликав завідувача відділом райкому і заступника голови райвиконкому.

Коротка розмова з ними закінчився тим, що зав тут же приніс заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням. Зам вирішив подумати. Користувався довірою Миколи Другого і Перший не був для нього до певного часу останньою інстанцією.

Микола Антонович віддав розпорядження, щоб питання про пияцтво в сільпо готували на бюро.

Незабаром прибіг Соколов. Куди подівся веселий настрій. Виглядав схвильованим і навіть переляканим.

Цю зміну відразу вловив Микола Антонович.

– Євгене Семеновичу, що трапилося?

Соколов розвів руками. Злякано простягнув папірець.

Клоков вчитувався в рядки і ніяк не міг їх усвідомити. «Моя тяга до спиртного викликана тим, що перший секретар райкому партії майже відкрито живе разом з моєю дружиною, а мене всіляко намагається задобрити або залякати. І я цього так не залишу. Так, вчора випив після роботи, але не був настільки п'яний, щоб помітити, що в кутузку мене засадив перший секретар».

— Негідник! Знайшов час для з'ясування стосунків. Я винен у тому, що він п'є, — тільки і зміг промовити Перший.

Моментально переорієнтувався. Дав вказівку начальнику міліції оформити всі документи на перебування Вітька в медвитверезнику. Про останню пояснювальну не розповсюджуватися.

Викликав завідувача відділом, віддав заяву:

— Не кидайся заявами. Йди працюй.

— Пробачте, — сказав той, поблискуючи скельцями великих сірих окулярів.

Одночасно відклав винесення на бюро питання про випивку в сільпо.

Так в дрібному розгляді і в таких же дрібних пристрастях відлетіло півдня.

Не кращою виявилася друга половина. Відразу ж після обідньої перерви, у всього народу на виду, в кабінет до секретаря увірвалася в сльозах секретар-друкарка Ліда. Хотів гримнути на неї, але не зміг. Лежачих не б'ють. Ніколи не бачив Ліду такою беззахисною.

— В чому справа, Ліда?

— Вітьок подав заяву на розлучення.

Секретар-друкарка опустила голову і заридала.

— Негідник!

— Сказав, що поїде в обком скаржитися на вас, що ви розбили сім'ю.

— Хто ж йому повірить?!

Близько години умовляв Микола Антонович Ліду, наказавши нікого не пускати до кабінету. Насилу проводив її, але не заспокоїв.

І сам сидів розлючений. Від своєї безпорадності і прихованої провини за розвал молодої сім'ї. Хотілося стерти в порошок цього Вітька. У пам'яті воскресли роки, коли неугодних відправляли до в'язниць і навіть розстрілювали. А він не може поставити на місце Вітька. Алкоголіка, якусь соплю.

Ударив кулаком по столу. «Або знайти на нього управу, домовитися з молодими, міцними хлопцями: нехай відіб'ють бажання скаржитися на першого, — подумав. — Ось до чого довів перебудовою Горбачов. Секретаря райкому ні в що не ставлять».

Клокову, як повітря, потрібна хороша репутація. Район займав за всіма показниками перші місця в області. Нещодавно з Миколою Антоновичем віч-на-віч розмовляв секретар обкому. Скаржився, що стан справ у сільському господарстві погіршується. Причина — недостатньо кваліфіковане і відповідальне керівництво. Недвозначно натякнув: такі організатори, як Клоков, потрібні.

— Обов'язково заберемо, — сказав Першому на прощання.

Тому скарга Вітька багато могла зіпсувати. Дуже багато. Посидів у невеселому роздумі. Коло звужувалося. Вітьку в обкомі не повірять, але зарубка залишиться.

«Жінки, жінки! Вони мене погублять», — журився.

Взяти хоча б Ліду. Ні він, ні вона не відчували один до одного особливих симпатій. Вона у нього була на всякий випадок, так би мовити, на підхваті, коли не виходило з іншими жінками або траплялися непередбачені обставини.

Ліда не могла відмовити першому секретареві, догоджала йому. В результаті, втрачала сім'ю: сина і Вітька, якого, напевно, любила.

Клоков подзвонив голові районного споживчого товариства. Сказав йому:

— Переговори ще раз з цим Вітьком. Поговори по-хорошому. Постарайся переконати. Якщо не заспокоїться, гони. Нічого алкоголіків тримати. А я вже подбаю, щоб у районі він місця не знайшов.

Голова райпо обіцяв переговорити з Вітьком, зробити все, щоб зам'яти конфлікт.

До першого секретаря зайшов головлікар районної лікарні. Клоков нікого не приймав. Але для головлікаря зробив виняток. Своя людина. Куди без нього? Повністю забезпечував Клокова спиртом.

Той прийшов з проханням. Лікар швидкої допомоги кілька днів тому їхав після чергового виклику. Закінчилися сигарети. Вирішив заскочити в магазин купити. Іншої можливості не передбачалося. Його затримали дружинники, склали акт, що в робочий час, на службовій машині заїжджав до магазину.

Фахівця і сумлінного працівника могли виключити з партії і звільнити з роботи.

Клоков порився в численних паперах. Знайшов матеріали по лікарю.

— Думаємо виключити з партії.

— За що? — щиро здивувався головлікар. — Сумлінний фахівець і порядна людина.

– І що з цього? Рішення партії треба виконувати. Знав, що в робочий час не можна ходити по магазинам? Знав. Знав, що не можна в особистих цілях використовувати службовий транспорт? Знав. Доведеться відповідати.

— Миколо Антоновичу, за що?!

— За порушення дисципліни. Кожен з нас повинен відповідати за свої вчинки. Не дозволено на службовому автомобілі в робочий час заїжджати до магазину? Не дозволено. Порушив — відповідай.

Головлікар з півгодини доводив Першому абсурдність ситуації. У відповідь почув, що райкому необхідно показово покарати за порушення дисципліни, за пияцтво кілька фахівців і керівників. Відповідних кандидатур не знайшлося. Тому лікарю «швидкої» доведеться відповідати.

Головлікарю довелося прикласти чималих зусиль, щоб переконати Миколу Антоновича не чіпати колегу.

Нарешті той стомлено відкинувся на спинку чорного крісла, вимовив:

— Так і бути. Питання знімаю.

Вивченням матеріалів, підготовлених на бюро, перший секретар, в результаті, отримав можливість займатися тільки після офіційного закінчення робочого дня. Довелося засидітися допізна.

Глава 8

Бюро розпочало роботу в призначений час. Проводили його в парткабінеті. Він розташовувався на першому поверсі в просторому приміщенні, стіни якого покривала полірована деревно-стружкова плита. На одній із стін висів викарбуваний з міді портрет Володимира Ілліча Леніна. Поруч з ним стояв стіл першого секретаря, до нього приставили буквою «Т» стіл членів бюро. Біля стін — стільці для працівників апарату райкому, в залі — крісла для запрошених.

Цього разу були присутні всі секретарі партійних організацій, голови сільрад.

На стінах висіли кольорові, під склом, планшети наочної агітації. В цифрах, фотографіях, графіках вони розповідали про успіхи району.

Члени бюро зайняли відведені кожному місця. Перший сидів за основним столом. Поруч з ним за приставленим буквою «Т» столом сиділи Микола Другий, другий і третій секретарі. Трохи далі редактор районної газети, голова районного комітету народного контролю і перший секретар райкому комсомолу, ще далі — голова колгоспу «Батьківщина» Павло Якович Меркулов, кілька передовиків виробництва.

З усіх виділявся Меркулов. Вже літній і товстий. Близько тридцяти років тому привезли колишнього бойового льотчика в село. Запропонували селянам обрати головою колгоспу.

Ті подивилися на маленького зросту, щупленького мужичка, прикинули, що з нього можна взяти. Сільського господарства не знає, руки звикли тільки штурвал літака тримати, та, може, стопку ще. Такому не можна довірити господарство.

У повоєнні роки люди ще вірили, що від них залежить, хто стане головою. Тон задавали фронтовики, які половину Європи по-пластунськи проповзли, побачили світ за залізною завісою. Майже одноголосно проголосували «проти».

Тоді переконувати колгоспників приїхав голова райвиконкому. Дохідливо пояснив селянам, яка Меркулов ділова і грамотна людина, що народився і виріс у селі, прекрасно знає сільське господарство.

Деяких «крикунів» міліція відразу ж вивела із залу. Благо, мала привід. Вони для сміливості вжили перед зборами.

Бідним селянам не залишалося нічого іншого, як погодитися з кандидатурою.

Пройшли роки. Льотчик перетворив колгосп у процвітаюче господарство, отримав зірку Героя Соціалістичної Праці. Багато в чому завдяки колишньому голові райвиконкому, який став першим секретарем обкому.

Павло Якович тримався на бюро незалежно. Не шанував керівництво району. Свого ставлення до нього не приховував і якщо не грубіянив Першому на людях, то тільки з ввічливості. Це після того, як порадились з ним, обком направив Клокова в район.

Голова колгоспу мав міцні зв'язки. Знав, наприклад, що в міністерство треба приїжджати по понеділках. Коли у міністрів голови болять і потрібен привід, щоб похмелитися.

Після таких поїздок на адресу колгоспу йшли потяги з добривами, будматеріалами, технікою і іншим. Районне керівництво просило голову, щоб віддав кілька вагонів незаможним господарствам.

Микола Антонович знав Героя Соціалістичної Праці, його зв'язки, але не міг переламати себе. Одного разу в розпал збирання зернових приїхав вранці в колгосп, зайшов до кабінету Героя і ахнув. Голова втратив всякий сором. Нахабно і відкрито пив горілку разом з секретарем парткому.

— Заходь! — запросив Першого.

Микола Антонович обрушився на нього матюками. Якби на місці Героя сидів інший голова, і батіг би вжив, який завжди тримав у машині.

У відповідь на тираду почув:

— Не хочеш скласти компанію, не треба. Але не кричи. Я тут господар. Скажу хлопцям, ноги твоєї на території колгоспу не буде. Врахуй: як я тебе поставив, так і звільню.

Микола Антонович пробкою вискочив з кабінету. Ніхто в районі і в області з ним ще так не розмовляв. Під гарячу руку вирішив негайно звільнити голову колгоспу. Якщо на інших легко знаходив управу, аби привід був, то з Героєм справа була значно складніше.

Прямо з машини по радіотелефону попросив, щоб зв'язали з першим секретарем обкому партії — другом голови. З'єднали швидко.

Микола Антонович поставив секретаря обкому до відома про те, що трапилося. Додав до цього, що найстаріший голова порушує дисципліну не тільки в своєму господарстві, а й сприяє її порушенню в інших. З нього беруть приклад.

І так далі і тому подібне. Виклав весь наявний у нього на голову матеріал, намагаючись при цьому залишити поза увагою секретаря обкому. Почув питання:

— А як зі збиранням врожаю?

— Нормально.

— Чого ти хочеш тоді?

Так обірвалася їхня розмова. Після цього Микола Антонович з півроку не заїжджав в колгосп. Майже не спілкувався з головою.

Але життя бере своє. Від члена бюро і голови передового господарства нікуди не дінешся. Довелося йти на мирову.

Сам Герой і сварку, і примирення сприйняв досить спокійно. Як ніби нічого не сталося. Як і раніше, рідко виступав на бюро, частіше кидав репліки хрипким утробним голосом.

Коли розглядали роботу одного з відстаючих господарств з економічних питань, редактор газети ніяк не міг заспокоїтися, цікавився, чи є в колгоспі бюро економічного аналізу. Мовчав-мовчав Павло Якович, не витримав:

— А ти запитай: чи є у них економіст.

Виявляється, в колгоспі навіть не було дипломованого економіста.

Іншим разом слухали про стан політнавчання. Питань посипалося безліч. Найбільше не вгамовувався секретар райкому комсомолу. Намагався дізнатися, скільки пенсіонерів підвищує свій ідейний рівень, чим завів у глухий кут доповідача. Той стояв, обливаючись потом.

На допомогу останньому прийшов Меркулов. Порадив:

— Подивися в стелю і скажи. Тут все одно ніхто таких даних не знає.

Репліки Павла Яковича, навченої життям людини, незважаючи на їх різкість, завжди викликали дружний сміх. Якщо його колега Іван Іванович Руднєв постраждав за свою прямоту, то будь-яку витівку Меркулова сприймали як належне. Адже він — друг першого секретаря обкому партії. Міг дозволити собі що завгодно.

З ЦК КПРС надійшла вказівка — менше займатися засіданнями і нарадами, паперами, більше — справою, живою роботою з людьми. Треба перебудовуватися.

Тому райком міняв стиль своєї діяльності.

Звів до мінімуму різні наради. Проводив їх тільки в неробочий час. Засідання бюро намагалися призначати раз на місяць.

Незважаючи на жорсткі установки, працівники апарату з жахом помітили, що змушені писати таку ж кількість паперів, як і раніше. Паперові річки продовжували текти як і раніше. Приймалася маса постанов. З ЦК, обкому райком переправляв їх, злегка трансформувавши з урахуванням місцевих умов, в низові партійні організації.

У свою чергу з низових ланок писалися інформації про хід виконання цих постанов.

До обов'язкових паперів зверху і знизу додавалися райкомівські. Вони також розмножувалися і посилалися по інстанціях вниз і вгору.

Як не намагався Микола Антонович скоротити список внесених на бюро питань, це не вдалося. Їх треба було розглянути близько двадцяти. Зрозуміло, в центрі уваги перебувало основне питання: «Про участь парткому колгоспу „Батьківщина“ в русі за ефективну працю і здоровий побут, в проведенні перебудови».

Цей заумний порядок денний багато хто називав простіше: по боротьбі з пияцтвом в колгоспі «Батьківщина».

Микола Антонович відкрив засідання повідомленням про те, що на бюро присутній завідувач відділом пропаганди і агітації обкому партії Валентин Семенович Дементьєв. Запропонував представнику обкому стілець поруч, але той вважав за краще сусідство з Меркуловим.

З доповіддю з основного питання виступив секретар парткому Микола Семенович, із співдоповіддю — інструктор Степан Іванович. Все йшло своєю чергою. Шевельов розповів про створення товариства тверезості, ради профілактики правопорушень, про моральне і матеріальне стимулювання людей, які ведуть тверезий спосіб життя. Все-таки район виступив з такою важливою ініціативою. Зазначив, що завдяки цьому господарство має найвищі в області показники, виступило ініціатором Всеросійського огляду за високу культуру землеробства.

Степан Іванович також назвав позитивні факти в діяльності парткому колгоспу щодо зміцнення дисципліни і порядку. Згадав і про безалкогольне весілля.

— Все це ми бачили по телебаченню, чули по радіо, читали в газетах, — зауважив Валентин Семенович. — Ти починай з «але». У тебе там є якась особлива думка?

Степан Іванович спочатку знітився. Він сприйняв репліку свого шефа, як невдоволення їм, як погрозу за його виступ на районному сході. Але швидко взяв себе в руки і перебудувався.

— Але в діяльності парткому ще є упущення і невикористані резерви. Якщо з працюючим населенням проводяться заходи по боротьбі з пияцтвом, в господарстві налагоджена висока трудова дисципліна, то непрацююче залишилося поза увагою парткому, виконкому сільської ради, товариства боротьби за тверезість.

На думку інструктора, цій категорії населення потрібно приділяти більше уваги. Тих, хто п'є, гоне самогон, викликати на сходи громадян, приймати щодо них заходи адміністративного, правового і громадського впливу.

Присутні уважно стежили за співдоповіддю інструктора. Переживали, як би чого не ляпнув. Але він вірно вловив обстановку, зрозумів, нарешті, чого від нього вимагають, виступив у відповідності з рекомендаціями Галини Павлівни і Клокова.

Секретар від душі раділа співдоповіді інструктора. Не перегнув палицю. Вказав на несуттєві недоліки в діяльності парткому колгоспу «Батьківщина». Молодець!

Потім доповідачу і співдоповідачу посипалися численні запитання. Вони задавалися з розумним виглядом, кожен намагався показати Валентину Семеновичу, що вболіває за район, знає його проблеми, робить все від нього залежне для поліпшення стану справ.

Поступово і Шевельов, і Тарасов відійшли на задній план. Здавалося, велася невимушена вимоглива розмова, як в районі покінчити із зловживанням спиртними напоями.

І ця невимушена обстановка, де, на перший погляд, панувала атмосфера відвертості, спровокувала Степана Івановича. Він, бачте, вирішив висловити свою особисту думку, коли про це його ніхто не просив.

Степан Іванович почав ділитися своїми враженнями про те, що відбувається в районі. Зона тверезості нічого не дала. Люди як пили, так і п'ють. А може навіть більше. Тільки тепер стало процвітати самогоноваріння, любителі випити труяться різними сурогатами, осаджують сусідні райони і обласний центр у пошуках спиртного.

Дементьєв приклав долоню до вуха, уважно прислухався до слів інструктора.

— Вважаєш, в районі не відбулося жодних позитивних змін? — запитав інструктора, і, не дочекавшись відповіді, сказав. — Говори, говори…

При цих словах раптом різко піднялася зі свого місця Галина Павлівна, поспішила перебити інструктора, задала питання Миколі Семеновичу.

Тарасов спробував щось сказати.

— Степан Іванович! — не витримав Клоков, — якщо говорить жінка, чоловіки, зазвичай, мовчать.

— Нехай говорить, — посуворішав Валентин Семенович. — Цікаво послухати окрему думку.

Нарешті, до інструктора дійшло, він зупинився, взявся за голову.

— Нехай говорить, — повторив Дементьєв.

— Він уже все сказав, — відповіла за інструктора Галина Павлівна. — Правда, Степан Іванович?

— Мені нема чого додати, — відповів тихо він.

На цьому скандал, який міг розгорітися, зам'яли. Степан Іванович до кінця бюро не промовив жодного слова.

Одноголосно прийняли постанову про досвід роботи парткому, правління і громадських організацій колгоспу «Батьківщина» по боротьбі з пияцтвом і алкоголізмом, приступили до розгляду іншого питання.

До кабінету зайшов літній худий механізатор. У чоботях, запорошений і втомлений. Мабуть, навіть не встиг переодягтися. Відірвали людину від роботи. Та ще під дверима, в приймальні, простояв години дві, чекаючи своєї черги.

— Підходьте ближче, — наказав йому Клоков. — Ми не кусаємося.

Секретар парткому колгоспу виклав суть справи. Механізатор-комуніст напився п'яним, знаходився в нетверезому стані за кермом, зірвав сівбу зернових у бригаді.

Механізаторові посипалися запитання. Як міг допустити таке неподобство, зганьбити звання комуніста.

— У колгоспі кожна пара рук на рахунку. Тому вирішили з напарником Колькою по-швидкому заїхати на кладовище, пом'янути батька. Випили по одній чарці, по другій, по третій. Як годиться в таких випадках. Начебто все нормально. Коли пішли до трактора, нас закачало. Виходить, не розрахували маленько, перебрали. А більше, по-моєму, тому, що не закушувати як слід. Ось і відсторонили від роботи з усіма наслідками, що випливають.

Члени бюро закидали механізатора докорами: «Який приклад ви показуєте безпартійним трудівникам?!», «Ви зі своїм товаришем подумали, до чого це може призвести?!», «Про майбутній урожай, коли кожен день рік годує, ви згадали, коли вирішили їхати на кладовище?!».

— Тим більше вести себе так, коли партія взяла курс на тверезий спосіб життя, щонайменше, безвідповідально, — підсумував виступи членів бюро Перший.

Чоловік зім'яв в міцних жилавих руках кашкет і замовк. Втупився в підлогу, до кінця бюро не піднімав сиву голову.

Багато членів бюро в душі співчували механізаторові, у якого не знайшлося вільного часу, щоб пом'янути батька. Але допустити послаблення, скасувати рішення первинної організації про виключення комуніста, значить піти проти лінії партії.

Треба було когось покарати. Тим більше, в районі діяло негласне правило. Пий, скільки хочеш, хоч залийся, але якщо попався, будь добрий відповідати.

Тому при обміні думками всі схилялися до того, щоб виключити порушника з партії.

— Про що ви говорите, товариші?! — пустив сльозу механізатор. — Грішний, спокутаю свою провину. Тільки не ганьбіть, не виключайте з партії. Мені партквиток в 1943 році вручили, коли в атаку йшли. І тоді ніхто не питав: тверезий я, чи п'яний.

До благань механізатора не прислухалися. Одноголосно виключили з партії.

Коли пониклий механізатор вийшов з кабінету, Валентин Семенович запитав Першого:

— Невже не знайшли іншої кандидатури для показового покарання?! Ветеран війни, учасник бойових дій, рядовий механізатор.

— Уявіть собі, не знайшли, хоча давав відповідну вказівку. Навели в районі порядок, — відповів йому Микола Антонович.

Засідання бюро райкому закінчилося пізно ввечері. За традицією, Микола Антонович повіз Дементьєва вечеряти. Перший, Павло Якович і Валентин Семенович сіли в чорну «Волгу» Героя Соціалістичної Праці. Микола Другий і секретарі райкому партії добиралися на УАЗику голови райвиконкому.

«Волга» заїхала на подвір'я ресторану, зупинилася в глухому куті. Клоков повів за собою голову та гостя. У невеликій затишній кімнаті стояли стіл, стільці, з правого боку — сервант. У ньому — спиртні напої, мінеральна вода, сигарети, шоколадні плитки. З лівого боку стояла вішалка. На стінах під шпалери — репродукції відомих художників.

Зал для іменитих гостей обслуговував постійний офіціант — чорненька, рухлива і завжди усміхнена Зіна, яка вміла тримати язик за зубами.

Коли зібралися, розсілися по рангах. Спочатку Перший, Дементьєв, Меркулов, потім — всі інші.

— Що будемо пити? — запитала Зіна.

Запанувала тиша. Зазвичай, воліли пити за рахунок ДНД (добровільних народних дружин, тобто держави, різних громадських організацій і т. д.) за принципом: чим дорожче, тим краще. Але зараз чекали рішення Валентина Семеновича, організм якого не приймав коньяку.

Він сказав коротко:

— Біленьку.

— Біленьку, — дружно повторили за ним присутні.

Тільки Павло Якович вказав пальцем на стіл біля себе:

— Пляшку коньяку.

Дістав кубинську сигару. Неквапливо розім'яв товстими короткими пальцями. Закурив, вибачившись перед Галиною Павлівною.

За столом панувало пожвавлення. Члени бюро наповнювали тарілки, фужери, чарки.

Першим надали слово Миколі Антоновичу:

— Дорогі друзі! Давайте вип'ємо за нашого беззмінного завідувача відділом пропаганди і агітації обкому партії Валентина Семеновича! Під його чуйним керівництвом область і район домагаються успіхів в ідеологічному забезпеченні. За вас, Валентине Семеновичу!

— За Валентина Семеновича! — прокричали хором присутні.

Дружно випили і почали закушувати, прискіпливо перебираючи, що б з'їсти. Деякий час чулися тільки дзвін вилок, посуду, апетитне плямкання.

Клоков наповнив чарки, запропонував тост Валентину Семеновичу.

Літній чоловік, який, незважаючи на роки, ще «не завагітнів», тримав черевце рівно, піднявся зі свого місця.

— П'ю за вас, що ви домагаєтеся таких успіхів у праці. Особливо хотілося б відзначити колгосп «Батьківщина», його голову Павла Яковича. Думаю, що досвід цього господарства по боротьбі з пияцтвом і алкоголізмом отримає схвалення в обласному комітеті партії.

Коли випили велику дозу спиртного, всі остаточно розслабилися, пішли відверті розмови. Дементьєв не залишив без уваги інструктора.

— До чого докотилися. Перебудова, бач. Інструктор диктує обкому, що потрібно робити. То на сході громадян ідеї проштовхує, то на бюро. Неприпустимо! Ніхто не відміняв принцип демократичного централізму. Якщо прийнято рішення, його необхідно виконувати, не забивати голову маячними ідеями.

Галина Павлівна спробувала донести до завідувача, що Степан Іванович сумлінний працівник, хворий, але Клоков поспішив перевести розмову на іншу тему. У Галини Павлівни остаточно зіпсувався настрій. Вибачилася, пояснила, що вдома маленька дитина, і пішла.

Черговий водій вже чекав її, відразу відвіз додому.

Чоловіки розлучилися пізно вночі. Клоков заздалегідь попередив Соколова, щоб забезпечив супровід Валентина Семеновича до самого дому. Довів до відома Меркулова, щоб той переговорив з Дементьєвим.

Клоков наполягав на тому, щоб провести зава до дверей квартири, як це прийнято в партійних колах. Після неабиякого вливання спиртного все могло статися. Тому існувало жорстке правило. Партійного працівника обов'язково доставляли додому. Не була винятком навіть така поважна людина, як Валентин Семенович.

— Скільки мені років? Скільки років Дементьєву? — запитав Меркулов Клокова.

— Знаємо. Але всяке може трапитися. Раптом якась непередбаченість, — не відставав від голови Клоков. — Я за все відповідаю.

— А Махно навіщо!? Вільні, хлопці.

— Павло Якович, послухайте мене, — гнув своє Микола Антонович.

— Облиш! Ви як діти маленькі, — прохрипів голова.

Меркулов і Дементьєв сіли на заднє сидіння «Волги». Павло Якович невдоволено смоктав сигару. Неквапливо випускав з рота дим.

— Ніякого супроводу! — крикнув вже з салону автомобіля Клокову. — Ми дістанемося самі.

Наказав Махно:

— Жми!

Перший залишався при своїй думці. Велів Соколову супроводжувати Дементьєва. УАЗ міліції теж рвонув з місця. Поспішив за «Волгою», але відразу відірвався від чорного легковика.

Водієві Героя не можна відмовити в майстерності. Нестор тиснув на газ. Машину злегка похитувало. Вона мчала по асфальту більше ста кілометрів на годину. Але пасажири не відчували швидкості. Розслабилися в просторому салоні, вели розмови.

Без будь-якого супроводу приїхали до колгоспу «Батьківщина». Зупинилися у Павла Яковича. Просиділи за столом до ранку.

Микола Антонович заспокоївся тільки тоді, коли переговорив з Меркуловим, переконався, що доїхали благополучно. Тепер його совість чиста.

Валентин Семенович провів в гостинному господарстві кілька днів. Викликав співробітників для узагальнення досвіду роботи колгоспу «Батьківщина» по боротьбі з пияцтвом і алкоголізмом на бюро обкому партії

Глава 9

На наступний день після пам'ятного бюро Степана Івановича викликав Клоков. Інструктор здогадався, з якого питання. Події останніх днів не вселяли особливого оптимізму. І вчорашнє його відверте зізнання присутні сприйняли без особливого захоплення. Степан Іванович ходив, як у воду опущений. Лаяв себе за невміння тримати язик за зубами. Але нічого не міг вдіяти зі своїм недолугим характером.

Зайшов, привітався.

Перший тримався ввічливо і офіційно. Відразу перейшов до розмови по суті. Райком надає інструкторові високу довіру, направляє директором школи в село. Самостійна робота, відмінний колектив, зарплата вище, ніж у інструктора.

— До якої школи? — запитав Тарасов.

— Різдвянської середньої.

— У найвіддаленіше село? Нікуди не поїду. Ви вже мене вибачте.

Степан Іванович давно готував себе до такого повороту подій. Тому відповідав спокійно, коротко і ясно.

— Чому?! — вирвалося у Клокова.

— Тому, що хвороба така — не можу жити без теплого туалету.

— Тоді доведеться розлучитися з партійним квитком.

— Не ви мені його давали, не ви будете і забирати, — відчеканив Степан Іванович.

— Як!? — зовсім оторопів Клоков. — Не поїдеш у село, просто так від мене не відбудешся. Тоді пиши заяву за власним бажанням.

— Не дочекаєтесь.

— Не озлоблюй мене. Мені потрібен тиждень, щоб звільнити тебе за статтею. І в районі не знайдеш роботи.

— Коля, ти мені нічого не зробиш, — спокійно сказав Клокову Тарасов.

Клоков з хвилину мовчав. Спохмурніло обличчя, навіть йоржик рудого волосся поник. Крім Павла Яковича ніхто з ним у такому тоні не розмовляв. Але того ще можна якось пробачити. Герой Соціалістичної Праці, друг першого секретаря обкому партії. Але інструктор?! Ось до чого довела перебудова. Хто дав йому право так розмовляти з першим секретарем райкому партії?!

Першим бажанням, яке з'явилося у Миколи Антоновича, було на тривалий термін відправити норовливого інструктора до в'язниці. Але на дворі стояли останні роки двадцятого століття. На жаль, цього зробити просто так, без достатніх підстав, вже було неможливо.

Але його все одно треба покарати за таку зухвалу поведінку. Зателефонував Соколову.

— У мене п'яний інструктор влаштував дебош, негайно заберіть.

Через кілька хвилин до кабінету увірвався начальник міліції.

— Слухаю, Миколо Антоновичу!

— Забери цього ідіота до буцегарні, нехай подумає над своєю поведінкою.

— На якій підставі? Я не п'яний, — спокійно сказав Степан Іванович.

Соколов накинув на його руки наручники. Інструктор не обурювався, не виявляв особливого занепокоєння.

— Ви за це відповісте, — сказав Степан Іванович, піднявши руки вгору.

Соколов призупинився.

— Він дійсно п'яний?

— Хоч тверезий, хоч п'яний, — відповів Клоков. — Нехай посидить кілька днів, подумає, як треба поводитися з першим секретарем.

— Коля, ти пошкодуєш. Є закон, перед яким усі рівні. Мені нема чого боятися. А ось тобі… Ти загруз у гріхах. Узагальню всі скарги, в тому числі Вітька, Ганни Іванівни, вона давно хоче до обкому достукатися. Приплюсую до цього сьогоднішнє неподобство. Досить матеріалу, щоб зробити оргвисновки, — сказав Степан Іванович Тарасов виріс після війни, ніколи не порушував законів, ні разу не притягувався до відповідальності. За винятком випускного вечора в середній школі, коли побився за кохану дівчину і потрапив до міліції.

— Відсиджу п'ятнадцять діб, все одно повернуся додому. І всі дізнаються, що зі мною намагалися зробити.

Соколов взяв інструктора під руку і повів до дверей.

— Стривай! — зупинив його Клоков.

— Підемо. Місця в камері вистачить, — послужливо зауважив той.

— Зніми наручники.

Соколов повагався трохи. Потім виконав те, що сказав Перший.

— Так-то воно краще, — розминав застиглі руки Степан Іванович.

Перший опустився в крісло, охопив маленькими руками голову з короткими рудим волоссям. Його мучило одвічне питання: бути чи не бути. Що робити з норовливим інструктором? До чого довела горбачовщина!

Уже залякують його, першого секретаря. І він безсилий. Просто так людину не посадиш і навіть не звільниш з роботи. Для цього потрібен привід, аргументація. Єдине, що реально він міг зробити зі Степаном Івановичем, підловити на п'янці. Але і тут його позиція була дуже хиткою. Раніше, щоб позбавиться від неугодних, підсилали до них людей, спеціально поїли, потім забирали в міліцію, ганьбили і звільняли з роботи. Але інструктор — не Вітьок, який міг дозволити собі будь-яку кампанію. Тарасов випивав тільки в колі своїх людей. Інструктор не був алкоголіком, він знав: де, з ким і скільки.

Довели країну перебудовою. Виходить, що тепер перший секретар — ніщо. Його ніхто не боїться, він не може нікому нічого зробити, щоб поставити на місце, змусити поважати владу. Навіть цей комунар висуває свої умови, диктує йому, першому секретареві, як чинити.

І це не Петренко, якого можна поставити на місце ударом кулака по столу. Прискіпливий і нудний інструктор пройде десятки інстанцій, щоб змішати з брудом секретаря райкому. За це його не посадять. З ним нічого не зроблять, але постраждає його репутація.

— Стьопа, ми не можемо тримати тебе інструктором. І це не моя примха. Так вимагає обком партії. Тебе попереджали. Не лізь на рожен. Не йди проти думки згори. Ти не послухав. Скільки я тебе умовляв, Галина Павлівна. Ти все одно на бюро ніс нісенітницю.

– Інакше не можу чинити, коли твориться справжнісінька дурість.

— Ти не маєш права на власну думку. У нас принцип демократичного централізму. Раз прийнято рішення, ми його повинні виконувати.

— Ось це і згубило величезну сильну державу. Ми повинні на місці грамотно вирішувати всі питання. А за нас думають в ЦК, обкомі. Вважають, що їм видніше, ніж на місцях, що ми глухі, сліпі, тупі, неспроможні. Все перетворюється на фарс, дискредитацію ідей. Люди звикли, що за них думають у Москві, кажуть лише «одобрямс». А яка від цього користь!? Тільки шкода.

– Їдь у село. Там у тебе буде багато часу для роздумів. Робота буде простіше, що дуже сприятливо позначиться на твоєму здоров'ї, — почав умовляти інструктора Клоков.

— Я з міста нікуди не поїду, — відповів йому Степан Іванович.

Микола Антонович вперше так розмовляв з підлеглим. Раніше на рік, на два вчинив би з зухвалим інструктором зовсім інакше. Викинув з райкому, як кошеня, не опускався б до відвертих розмов і вмовлянь. Жорстко, грубо, зримо, як робили протягом десятиліть з працівниками і просто людьми партійні та інші органи і їх виконавці. Тоді іншого не давалося: або ти це зробиш, або це зроблять з тобою.

До того ж, його особисте життя, особливо останнім часом, зайвий раз нагадувала йому, що і він не святий, а такий же грішний, як всі. Відчував нутром, що найближчим часом повинні забрати в обком партії. Навіть Валентин Семенович вчора кілька разів зробив натяк з цього приводу. Не заперечував проти його переходу в обком і Павло Якович. Першому була необхідна хороша репутація. Не дай Бог, Вітьок поскаржиться. А до нього приєднається інструктор, який знає про багатьох коханок, в тому числі і про Ганну Іванівну.

Жінка тримала його в їжакових рукавицях. Тільки один необережний рух міг викликати на його адресу масу скарг. Ганна Іванівна на все здатна.

— Стьопа, давай зробимо так: знайдеш собі іншу роботу в райцентрі. Якщо треба, — допоможу. Але зрозумій, не можна з таким характером працювати в райкомі. Треба думати, що і де говорити.

На цьому закінчилася їхня розмова.

Приблизно через тиждень після розмови з норовливим інструктором Клокова викликали до обкому партії. А через пару тижнів він отримав квартиру в обласному центрі.

Кілька місяців по тому перевели на роботу в обласний комітет партії Биконова.

Районну партійну організацію очолив колишній голова колгоспу «Ювілейний» Валерій Іванович Скотник. Підвищення по службі отримали кілька інших друзів Миколи Антоновича, а два його родичі очолили колгоспи.

Залишився на колишньому місці роботи Степан Іванович. Але становище його — невизначене. Кожен день відчував провину, але не знав у чому. Як той механізатор, якого виключили з партії. У сильного завжди безсилий винен. Сильні будуть завжди залишатися святими, а безсилі — грішниками.

Тарасов чекав, як будуть розвиватися події в країні. Може йому взагалі нічого не зроблять, навіть не звільнять. Адже те, що сталося з ним, це унікальний випадок навіть за останні роки. Вперше райком партії не міг нічого зробити з неугодним інструктором.

«Невже я здійснюю злочин тільки тому, що говорю, що думаю, — намагався визначитися в тому, що відбувається, Степан Іванович. — Чи треба мовчати, щоб злочинці і просто шизофреніки знущалися над багатомільйонним народом. Ні, не треба мовчати, щоб можновладці дали можливість простим людям спокійно займатися справами. Не посилали під кулі неугодних режиму, не забороняли висловлювати думку і слухати інших. Як і в усьому цивілізованому світі. Час ідолів минає, і, дай Бог, назавжди».

Як особисту перемогу сприйняв Степан Іванович призначення Клокова. Не він пішов, а перший секретар. І хоч на підвищення, все одно пішов. А він залишився. Він, рядовий інструктор. Який мав сміливість сказати правду, що твориться в країні та районі з антиалкогольною кампанією. Його не захотіли почути. Даремно. З цієї ідеї все одно нічого не вийде.

На першому тижні після затвердження Скотника першим секретарем Степан Іванович зайшов до його кабінету.

Запитав без натяків:

— Вважаєш, що тебе обґрунтовано призначили першим, що немає гіднішої кандидатури?

— Вважаю, що так. Не тебе ж призначати.

— Тебе призначили тому, що возив Клокова на курорти, ходив у нього в друзях.

— А ти вважаєш, що до першого секретаря можна заходити без виклику і навіть без стуку?

— Вгамуйсь, Валера! Знаю тебе як облупленого, і кажу те, що думаю.

— Геть звідси, клоун. Інакше, тебе викинуть, як собаку. Я тобі не Клоков, щоб вислуховувати нісенітницю.

Скотник відкрив двері кабінету і мало не виштовхав Степана Івановича.

Той знав його досить давно, не раз зустрічався за чаркою горілки. До знайомства з Клоковим — це був свій хлопець. Потім поведінка Валери стала змінюватися. Все рідше зустрічався з інструкторами і навіть із завідувачами відділів. Поводився зарозуміло, зухвало.

Він не розумів, що всі справи в райкомі, включаючи написання виступів секретарям, вирішують робочі конячки — інструктори. І, незважаючи на те, що у нього склалися чудові стосунки з Першим, апарат ставився до Валерія Івановича негативно. Це означало, що при першому ж проколі його не підтримає колектив.

Але, як і багато людей, які дорвалися до влади, Валерій Іванович вважав, що він в районі цар і Бог. Що скаже, те й буде. За базар, який вівся в суспільстві, ніхто не відповідає. Він ні до чого не зобов'язує. А влада повинна працювати. Як вона вирішить, так і буде.

«Скотник знає про мою бесіду з Клоковим, — думав інструктор. — І нехай. Хто він такий?! Що не відповідає своїй посаді зарозумілий вискочка. Отримав її за хабарі, знайомства. Якщо і при Горбачові в райкомі працюватимуть не фахівці і патріоти, а по знайомству, як і сотні років тому, значить, щастя нам не бачити».

Степан Іванович покинув кабінет нового першого в пригніченому стані. Не чекав від старого знайомого такого цинізму. Хоча розумів, що і сам не подарунок Спустився на перший поверх до своїх. Хлопці розповідали анекдоти, потім відразу переключилися на нього: як пройшла перша зустріч з Валерою.

— Традиційно, — відповів Степан Іванович. — Знову довелося виступати в ролі блазня. Але і це не допомогло. Вигнав з кабінету.

— Валера? Не може бути!

— Може. Він ще гірше Клокова.

– І ти хороший, мало не вигнали з райкому, мовчав би, сопів у дві дірочки, — зауважив хтось із колег. — Мало тобі Клокова, у Валері ворога наживаєш.

— Розумію, що лізу на рожен, але не можу змінити характер. Так і тягне сказати, що думаю.

Валерій Іванович, тим часом, викликав Марію Кузьмівну. Чемно, але досить наполегливо розпорядився, щоб без узгодження з ним нікого не пускали в кабінет першого секретаря.

Навів довідки про Тарасова.

— Його збиралися звільняти?

— Збиралися. Але все залишилося по старому. Про Степана Івановича забули.

— Візьміть це питання на замітку. Над ним треба подумати. Блазням не місце в райкомі.

Незважаючи на демократію і перебудову, Скотник діяв більш жорстко і рішуче, ніж його попередник. Не грав у вседозволеність, притискав працівників апарату, наводив порядки на місцях.

Поводився по-новому, але в дійсності, по великому рахунку, повторював всі дії Миколи Антоновича. Той теж починав роботу в районі з наведення дисципліни і порядку, підбору і розстановки кадрів. І підготував наступнику твердий ґрунт, про який той міг тільки мріяти.

Протягом тижня Валерій Іванович звільнив від роботи водія Івана. В одну з поїздок по району підмовив надійних людей, щоб ті як слід підпоїли любителя випити. Коли той відключився, викликав наряд міліції і в присутності численних свідків відправив Івана в медвитверезник.

Коли той зайшов на наступний день до першого секретаря, запитав без натяків.

— Підеш за власним бажанням чи за статтею?

— Та що ви, Валерію Івановичу!

— Ніколи мені з тобою вихованням займатися. Підеш сам або за статтею?

— Сам, — знітився водій, який зіпсував стільки нервів Клокову.

Але на нового начальника ще не встиг накопати компромат.

– Іди до Кузьмівні, пиши заяву.

Протягом дня Івана звільнили з роботи.

На його місце новий секретар взяв свого перевіреного водія.

В один з осінніх днів до першого секретаря увірвався в кабінет абсолютно безцеремонно і навіть нахабно Биконов. Робота в обкомі додала йому впевненості і твердості. Привітався, відразу присів біля столу Валерія Івановича.

Тому довелося в терміновому порядку закінчити розмову з відвідувачами. Не змінив стиль своєї роботи. Багато їздив по району, зустрічався з рядовими трудівниками, дізнавався від них про останні події, щоб потім закручувати гайки працівникам апарату та керівникам і спеціалістам господарств.

І зараз приймав ходоків з віддаленого села. І ось завадив гість з обкому. Нічого не зробиш. Треба приділити увагу.

З Клоковим і Биконовим Скотник підтримував постійний зв'язок, але зустрічалися вони досить рідко. Більше обмежувалися телефонними розмовами.

— Що новенького, Валера? — запитав Віктор Петрович, який своїми довгими руками і масивним тулубом надавив на стіл першого секретаря. Так що затріщали ніжки. Масивна щелепа гостя завмерла в очікуванні відповіді.

Валерій Іванович застиг у зручному кріслі. У свою чергу звернув на Биконова запитальний погляд темних очей. За час роботи на посаді першого секретаря райкому помітно здав. Позначалися нерви, фізичне навантаження. Робив все, щоб не поступатися Клокову, намагався все охопити, нічого не упустити, нікому не давав спокою.

— Нічого, — відповів. — Бої місцевого значення. Намагаюся не поступатися Клокову.

Биконов приїхав у знайомому секретарю сірому плащі, в новому костюмі і краватці. Одяг був в ідеальному стані. Випрасуваний, чистий. Незважаючи на бездоріжжя, йшли дощі, на чорних чоботях Биконова — жодної піщинки.

Вів себе не як представник обкому, а як кращий друг першого секретаря. Складалося враження, що йому до фені і райком, і посади, і те, що відбувається в районі. Якщо запитав про справи, то тільки тому, що так треба було.

У кабінеті лунали постійні дзвінки, Марія Кузьмівна тримала в облозі першого секретаря доповідями, що люди рвуться до нього на прийом.

— Сьогодні прийому не буде, — відповів Валерій Іванович. — У мене представник обкому партії.

У Биконова запитав, що робити далі.

— Давай пообідаємо. У ресторані або де-небудь на природі.

— Яка природа, — відповів перший секретар. — Дощі, сльота. Ні проїхати, ні пройти. Давай вже краще в ресторан.

— Тільки без свідків, — попередив Биконов. — Має бути серйозна розмова.

Валерій Іванович любив офіційні приводи, щоб пообідати в ресторані за рахунок ДНД. Повернувся в кріслі до телефонного апарату. Набрав заклад громадського харчування.

— Зіна, приготуй обід на двох, — сказав у слухавку.

— Нам уже замовили обід представники облспоживспілки, з перевіркою в районі.

— Знаю. Нехай пообідають після нас або в загальному залі.

— Ясно.

Скотник і Биконов спустилися у двір райкому, до гаражів, на асфальтовану площадку. До неї примикав старий доглянутий сад з плодових дерев, в основному, з яблунь.

Водії віталися з Биконовим, як зі старим знайомим.

До ресторану — п'ять хвилин ходьби, але високі начальники не збиралися прогулюватися по місту. До Валерія Івановича тут же підбіг водій, запитав:

— Потрібна машина?

— Заводь!

Чоловіки зайняли місця в салоні УАЗу.

— В ресторан! — наказав Валерій Іванович і з задоволенням відкинувся на спинку переднього сидіння. Було приємно, що він господар району, йому всі підкоряються.

УАЗ заїхав у двір ресторану, сховався від сторонніх очей. Перший секретар відпустив водія додому обідати, наказавши приїхати через годину-півтори.

Чоловіки зайшли в акуратне приміщення, зняли верхній одяг. До них відразу ж підбігла миловидна чорненька Зіна.

— Валерію Івановичу, гарячі страви ще не приготували. Давайте вам закусок принесу. Поки посидите, їх приготують.

— Давай. М'ясця, овочів побільше. Мінеральної водички не забудь.

— Що будете пити?

Скотников звернувся до Биконова.

— Вікторе Петровичу, що будемо пити?

— Почнемо з коньяку, — відповів той.

Сіли поруч за столом, з жартами випили по чарці ароматного вірменського коньяку, закушуючи майстерно нарізаною заливною бужениною, салатами зі свіжих огірків, помідорів, моркви, капусти, буряка.

Після третьої чарки Зіна принесла на підносі червоний борщ — на перше, і свинячі відбивні — на друге. У тарілках з борщем плавали шматочки м'яса, він віддавав ароматом овочів і яловичини.

Під чарочку чоловіки розправилися з ним у лічені хвилини. Взялися за ніжні свинячі відбивні. І тільки вгамувавши голод, приступили до розмов по суті.

— Микола Антонович недавно повернувся з Москви, — сказав Биконов. — Зустрічався з відповідальними працівниками ЦК КПРС. Привіз цікаві новини. В державі зріє переворот: вирішили з комунізмом покінчити, будувати капіталізм.

— Як?

— Ось так.

— А за що погубили сотні тисяч, мільйони людей? Адже вони віддавали свої сили і найдорожче — життя — за світле майбутнє. Це вони днювали і ночували в цехах, на будівництвах, на полях і фермах. І все — за комунізм.

— В якому не довелося жити ні мені, ні тобі. Хоча Микита Сергійович обіцяв його побудувати до 1980 року. Нас обдурили. Нахабно, цинічно, безсоромно.

– І нікого не притягнуть до відповідальності!?

— Притягнуть. Леніна, Сталіна. Але їх кісткам все одно.

— Чим же скомпрометувала себе ідея комунізму?

— Нічим. Вона залишається вічною. Але в даний момент не влаштовує московських вождів. Вони хочуть жити в своє задоволення, як найбагатші люди на Заході.

— Якщо не буде комунізму, партії… Ми… можемо залишитися без роботи?

— Цілком, до цього йде.

— Виходить, народ майже століття годували ілюзіями?

— Так. Але не переживай за народ. Більше думай про себе. Що таке народ, це стадо баранів. Куди його поженуть, туди воно і піде. Це козли відпущення. Так було, так є і так буде.

Валерій Іванович машинально поправив краватку, навіть застебнув всі ґудзики на піджаку. Перші кроки на новій посаді робив не святими молитвами, а грубо, підносячись над іншими. Але, незважаючи на перебудову, критику громадського ладу, все-таки поводився в рамках партійного керівника, який працював заради блага людей. І ось… такі речі. Обхопив голову руками.

— Що ж нам робити!?

— Думати, щоб не опинитися лохами, такими ж жебраками, як все населення.

— Не розумію, що відбувається в країні?

— Зрозумієш. Ти не з тих, хто пасе задніх.

Биконов посвятив Скотника в їх з Клоковим плани.

— Почнемо з особняків, — сказав секретарю.

— Яких? Навіть за паршиві дачі злетіло кілька перших секретарів райкомів.

— Часи змінюються. Сьогодні ж виберемо місця для трьох особняків: для тебе, мене і Клокова. Оформимо на підставних осіб. Візьмемо кредити в банках. Треба будувати житло зараз, поки будівельні організації нічиї і завдяки нашій владі можна побудуватися за копійки.

— У мене не вкладається в голові, — пробелькотів Скотник.

— Вчися мислити по-новому, перебудова на дворі, — посміхнувся Биконов.

— Нам за це нічого не буде?

— Уже не буде. Влада починає валитися. Та не тільки влада, а й держава.

Скотник, який порядком захмелів і нічого не розумів, наповнив стопки коньяком. Його тіло остаточно обм'якло. Останнім часом жив напружено, намагався, щоб район не здав позицій. Але часто перегинав палицю, ставив ні в що своїх колег по роботі, в тому числі в апараті райкому. Відповідальні працівники, які змінили багатьох перших секретарів, не збиралися йому нічого прощати.

Коли випили і добряче закусили, Биконов продовжив.

— Не за горами приватизація, в обласному центрі ми уже відчуваємо її гаряче дихання. Тут також потрібно не проспати цей процес. Складемо список рентабельних підприємств міста, району, узгодимо дії з надійними керівниками. Щоб у потрібний момент прихватизувати ласі шматочки. Розумієш?!

— Розуміти-то розумію… А як же боротьба за високі врожаї і надої, щоб район не здав позицій, які були при Клокові.

— Тепер це буде в тебе на другому плані, хоча і про показники поки забувати не можна.

— Мало не забув, — спохватився Биконов. — Ми, бач, про тебе теж подбали. Проводимо аналогічну роботу. Уже підготували три проекти особняків в обласному центрі. Один буде твоїм.

— Навіщо мені особняк в обласному центрі? — здивувався Скотник. — У мене будинок в місті.

Биконов розсміявся.

— Не будинок, а сарай, конюшня.

— У мене найбільший будинок у місті.

Масивна щелепа Биконова ще більше відвисла і дрібно затремтіла.

— Не будинок, а сарай, — реготав він.

Валерій Іванович раніше ніколи не бачив колишнього завідувача оргвідділом таким веселим і розкутим. Небагатослівний. Зазвичай, не встрявав у зайві розмови. І навіть під час п'яних оргій мовчки спостерігав за тим, що відбувається. Пив нарівні з усіма, тільки при дуже великих дозах дозволяв собі виливати чарку за спину. Але тоді кампанія вже не контролювала поведінку оточуючих.

Зазвичай, на зустрічі за чаркою люди ретельно підбиралися. Не брали тих, хто не пив за станом здоров'я, випивав кілька стопок і відключався. У таких кампаніях збиралися перевірені люди. До кондиції після смертельних доз доходили всі майже одночасно.

Але Биконов у будь-яких умовах виконував свою роль охоронця першого секретаря. Скільки б не пив, завжди довозив шефа додому, ставив машину в гараж. Вів завжди себе обережно і виважено.

Скотник трохи оговтався від шоку. У нього тільки на незначний час поїхав дах.

— Вітьок, не зрозумів. Що нас очікує?

— Рай, але не всіх, лише тих, хто зуміє в нього вскочити. Хто знаходиться на роздачі народного добра. Для обраних.

— Для обраних, а комунізм? Процвітання обіцяли всім.

— Всіх не нагодуєш. Кожному по одягу. Зате ми будемо жити краще, ніж при комунізмі.

— Краще? Кинь вигадувати.

— Ленін і Сталін про таке не мріяли. Ми зможемо їздити на престижних іномарках, жити в особняках, ніжитися на вишуканих меблях, їсти з золотого посуду, відпочивати на кращих курортах світу. Дівчата будуть вважати за щастя поцілувати наші п'яти.

Биконов встав з-за столу і пішов у танок. Валерій Іванович роззявив рот. Масивна фігура Биконова затряслася, зарухалася з боку в бік. Велике довгасте обличчя розпливлося в усмішці. Оголилися білі великі зуби. Заплескав у долоні, запрошуючи до себе першого секретаря. Валерій Іванович не встав з-за столу, продовжував спостерігати за Биконовим.

«Така ганьба! — подумав. — Хоч би ніхто не побачив!»

В цей час з підносом у руках, на якому стояли чашки з чорною кавою, до кабінету заскочила Зіна. Звичним рухом поставила піднос на стіл, потім — чашки на блюдця.

Віктор Петрович перестав танцювати, взяв Зіну за талію. Впевнено посадив на стілець поряд з собою.

— Посидь з нами!

— Не можу. На роботі.

— У нас на роботі, — пояснив дохідливо Биконов. — Що скажемо, то і будеш робити.

Налив по чарці коньяку, в тому числі і жінці. Пригубила спиртне, закушувати не стала. Биконов обняв маленьку, чорнявеньку жінку, почав цілувати в міцні губи, в чорне волосся, в вуха, в круглі щоки, в шию.

— Вікторе Петровичу! — задихалася вона від його обіймів і поцілунків. — Що ви робите! Я заміжня жінка.

— Люблю тебе, чорноока стерва, — продовжував міцно обіймати Зіну Биконов.

Безцеремонно розстебнув ґудзики синьої кофтини, взявся за груди.

— Вікторе Петровичу, припини! — благала жінка.

— Роби, як хочу!

Він закрив двері в приміщення на засувку, дістав з бокової кишені стодоларову купюру.

— Хочеш отримати гроші?

Відтягнув кофточку і засунув туди зелений папірець.

Зіна зблідла. До неї не раз приставали імениті чоловіки, вимагали то одне, то інше, то третє. Вона не грала в такі ігри. Про це було домовлено з першим секретарем райкому партії. Основне, чого від неї вимагали, тримати язик за зубами. Цю вимогу виконувала: ні вдома, ні з подругами ніколи не вела розмови, хто був у ресторані, з ким, скільки випив тощо.

Зелений папірець колов живіт. Зіна намагалася його дістати, щоб кинути в обличчя нахабі, але той загубився в одязі.

— Досить! — різко обірвав Биконова Скотник. — Вікторе Петровичу! Припиніть бешкетувати. Тут вам не бордель.

— В чому справа? — відповів той. — Я просто приділив увагу жінці.

— Зіна, ви нам не потрібні. Я вас відпускаю, — сказав Скотник.

Жінка пробкою вискочила з приміщення.

На кілька хвилин запанувала тиша. Валерій Іванович намагався уникнути помилок свого попередника. За настійним проханням близьких людей не дивився в бік жінок, які по суті мало не погубили Клокова. Одна Ганна Іванівна чого варта.

Зробив зауваження гостю з обкому: бардака не потерпить.

— Чого соромитися, якщо настають такі зміни!? Ми станемо справжніми господарями життя. Нема чого боятися, що скаже про нас народ. У труні його бачив. Нехай мантулить на капіталізм, як на соціалізм і комунізм.

— Залишимо Зіну в спокої. Займемося поточними справами. Інструктор Тарасов зовсім знахабнів, дістав своїми дивацтвами, обком рекомендував звільнити його. Що з ним робити?

— Обкому зараз не до інструктора. Але такі люди нам потрібні. Нехай шукають правду, баламутять народ, відволікаючи його від головного. Поки вони будуть мітингувати, ми приберемо до рук нажите.

Після ситного обіду поїхали вибирати ділянки для майбутніх особняків. Биконов відразу визначився. Вирішив будуватися в старому парку, де відпочивали жителі міста. Особливо його любила молодь. Там був літній танцмайданчик, вечорами звучала музика.

Парк розкинувся на височині біля ставка, який примикав до міста. Краще за все в нього можна потрапити по пішохідному містку через ставок.

Партійні працівники поїхали на УАЗі в об'їзд. Від решти території парк відділяв високий насип. До революції тут жив поміщик. Займався вирощуванням квітів і розведенням риби. Старожили говорили, що цю рибу подавали до царського столу. Поміщик посадив парк, зробив насип і цегляну огорожу. Після революції її розтягнули по цеглинці, а парк залишився, як нагадування про давно минулі часи.

Через двір старого, напівзруйнованого маєтку на автомобілі заїхали прямо в парк. Мимоволі замилувалися віковими деревами: дубами, ялинами, ясенями, березами… Біля напівзруйнованого маєтку в кілька рядів ріс бузок, ще збереглися клумби з квітами.

Капав дощик. У парку — абсолютно безлюдно, лише окремі рибалки сиділи на березі ставка з вудками, чекаючи удачі.

Партійні працівники вийшли з машини. Мимоволі замилувалися тишею і величчю природи. Потім перевели свої погляди на протилежну сторону ставка. Під ними, як на долоні, лежало місто. Биконов вказав першому секретареві на кілька успішних підприємств.

— Вони повинні бути нашими.

— Зроблю все необхідне, — відповів той.

По зеленій траві пішли до ставка.

Биконов хотів будувати особняки безпосередньо в парку. Скотнику коштувало великих зусиль, щоб переконати гостя з обкому в іншому.

— Мене з'їдять городяни.

— Не з'їдять. Зате вийдеш на терасу другого поверху і зірвеш з цього дерева грушу, доторкнешся до гілок цього дуба.

Віктор Петрович спробував обхопити дерево обома руками, але не вийшло. Руки виявилися короткими.

Перший секретар райкому категорично відмовлявся будувати особняки безпосередньо в парку. Всього в десятках метрів від нього знаходився прекрасний будівельний майданчик.

— Дивись, — вказував Валерій Іванович. — Тут побудуємо три будинки, облагородимо ділянки біля них. Благо, поки багато порожньої землі. Три сходи будуть вести на загальну терасу з зеленою травичкою, з квітами, з лавками і альтанками для відпочинку. Нижче побудуємо одні сходи до ставка. Обладнаємо там закритий пляж.

— Запустимо рибу, придбаємо човни, невелику яхту. Чим не перспектива? — мріяв Биконов…

Гість з обкому пробув у районі цілий тиждень. Разом з першим секретарем заслуховував звіти керівників підприємств. Зібраний по кожному докладний матеріал Биконов забрав для аналізу в обком.

* * *

Степан Іванович працював у райкомі до його закриття, до 1991 року, коли Єльцин публічно спалив партійний квиток. Інструктор дійсно став на якийсь час душею опозиції міста. Вказував на недоліки правлячої верхівки, часто виступав на мітингах, різних сходках.

Однак страшна хвороба брала своє. Здоров'я з кожним роком катастрофічно погіршувалося. Цілими днями з паличкою в руках ходив по місту, пам'ятаючи золоте правило: рух — це життя. На жаль, довго не протягнув. Помер у муках.

Через кілька років після описуваних подій в упор, у денний час, біля свого маєтку розстріляли з автомата Биконова. Жадібність фраєра згубила.

Скотник переїхав до обласного центру. Разом з Клоковим контролював промисловість не тільки міста, а й області. Багатство не принесло колишнім партійним працівникам щастя. Вони пішли зі своїх сімей. Їх ненавиділи близькі, включаючи дітей. А нові молоді дружини вимагали тільки одного — грошей.

1993–2009 роки.

Content

Нік Ремені
Святі і грішні

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9