Світлана Горбань, Наталя Лапіна

Зодчий із пекла

Сповідь

Її пальці ледь помітно тремтіли, голос переривався:

— Мені страшно, отче, я… Я не хотіла такого. Повірте, не хотіла… Але я вже давно почала помічати: якщо хтось зробив мені погано… Або я комусь позаздрила… Я… То з тією людиною обов’язково щось не так. Щось страшне трапляється. Я передбачаю нещастя. Ніби притягаю їх. Викликаю… проти власної волі. Я не хочу… Але якщо тільки подумаю про неї погано, то — все…

— А ти, дитино, пробувала молитись за них? За тих людей?

— Так. І за них, і за себе. Але… Але погані думки залишаються, і тоді… Я боюся. Я заздрю сестрі. Я… Не хочу цього, але заздрю… Вона молодша, а вже виходить заміж. А коли ж я? І ще… Мені подобається її наречений. Дуже подобається. Я нічого не можу зробити… З собою. Чому так — завжди все їй? Краса — їй, талант — їй, жених — їй, новий будинок — знову їй. А мені?.. Я так не хотіла цього весілля! І сестра захворіла. Свадьбу відклали. А тепер знову… Готуються святкувати. А я… Я не хочу, щоб вони… повінчалися… І знову лише про це думаю. Постійно. Дуже боюся, що з нею щось станеться. Винною буду я…

Старий священик зітхнув:

— Ти чаклувала коли? Ворожила? Викликала духів?

Вона злякано накрила щоки долонями:

— Я?.. Так. Я не думала, що це серйозно. У Петербурзі я ходила в гурток спірітистів. Ми викликали душі померлих, ну… покіників. Але ж цим майже всі захоплювалися… Це були жарти. Не по-справжньому, наче гра… Не я ж одна. Я не продавала душу… нечистому. Всі мої подруги ворожать — і нічого.

— І ти ворожила? І тепер ворожиш?

— Ні! Тепер уже ні. Три роки поспіль на Хрещення мені снився один і той самий сон… Я загадувала на майбутнього чоловіка. Ставила біля ліжка на ніч тарілку з водою й клала зверху місток. Дерев’яний, скіпковий. Або лінійку. І снилося, ніби я у великому приміщенні. Висока стеля — надзвичайно висока — далекі стіни, попід стінами — галереї. І містки — наче в торговому пасажі. І він ішов через місток до мене, назустріч, і я хотіла йти до нього… Хотіла його побачити краще, роздивитись риси обличчя. І хотіла з ним… зустрітися. Але місток щоразу падав. Разом з ним. І я розуміла, що ми не зустрінемось. Ніколи. Ці сни лякали. Наче пророцтво. І після того я вже не ворожила.

Дівчина зіщулилась. За її спиною мовчав янтарний напівморок пишно прикрашеного собору. Спливали восковими сльозами нечисленні свічки. Суворо дивилися смагляві лики святих. Крижаним протягом віяло від мозаїчної підлоги.

З-за колон тихо линули вкрадливе човгання обережних ніг та нерозбірливий шепіт. Храм ніколи не буває порожнім…

Здавалося, що найтихіше її слово трублять по Всесвіту нечувані полки янголів. «Все, про що казали на вухо всередині домів, все те буде проголошуватись на дахах»…

Стискала під грудьми холодні пальці, долоні судомно прилипали одна до одної — у мить, коли земля коливалася під ногами, душа шукала опори, надійного прихистку.

— А коли ворожила — знімала хреста?

Вона злякалась іще більше, і в очах, і в голосі забриніли сльози:

— Так. Але… Але ми просто розважалися. Жартували.

— З нечистою силою не жартують.

І вона наче наважилась нарешті:

— На моїй совісті вже дві смерті! Я хотіла, щоб тих людей не було — і… Їх уже немає. Обох… Наречена брата мені… не подобалась… Дуже не подобалась… І її брат… також… Він мене образив. І обоє згинули, та ще й жахливо!

— Ти підлаштувала їм… щось?

— Ні… Ні! Тільки хотіла, щоб їх не було… Щоб не заважали… нам… жити…

— І не чарувала?

— Ні. Ні! Та я й не вмію! — підняла руки, немов захищаючись — і опустила знесилено.

Десь далеко-далеко, в іншому, щасливому світі, падав теплий дощ. І вітер шелестів мокрим, ледь пожовклим листям. Поруч, за стіною. Вона чула це шелестіння. І своє дихання. Страшні темні очі дивилися між світи…

Старий сумно похитав головою.

— Вони… Вони не відпустіть мене? Ніколи?

— Хто?

— Біси. Не відпустять? І на тому світі — вони не відпустять?

— На все воля Божа. Сподівайся.

— Отче, що мені робити?

— Молись. Молитва сильніша від підступів нечистої сили. Сходи пішки в монастир до Козельщинської Божої Матері. Бог милостивий. Сподівайся. Причащайся. І — молись, молись, молись. І за неї, і за себе. Проти нечистої сили одна зброя — піст та молитва.

Хлопець із цвяхом у серці

Автостанція виявилася сірою й типовою: безлика скляна коробка, що складалася зі скріплених металевим каркасом сірих, наче й ніколи не митих величезних шибок. Два зачовгані газончики, два безнадійно кульгавих від довгих негод кіоски й таке ж сумовите скляне кафе з «підходящою» назвою — «Версаль».

Тільки сніг прикрашає цю немальовничу місцевість, його вже багатенько нападало — по щиколотку.

На позначених лише бордюрами платформах — кілька обшарпаних дідусів, підтоптаних молодиць та невизначеного віку бабів зі щільно набитими відрами й сумками. Відвертаються од вітру, лають холоднечу, ціни, керівників, транспорт, уряд… За кіоском ховаються двоє худеньких хлопчат у чорно-коричневих пальтах, жовто-зелених штанятах та кросівках, що були колись білими. Звісно ж, курять.

Вітер пронизує до кісток, нечисленні сніжинки гостро колють обличчя. Але до середини вокзалу Боря Цокотюха заходити не хоче. Схоже, там холодніше, ніж на дворі. Крижані протяги — від бетонної підлоги до туманної імли височезної стелі. Затхлим запахом поту віє від стін та старих пластикових крісел.

І огидне бахкання промерзлих металевих дверей.

А він сподівався, що останні залізні двері зачинилися за ним сьогодні вранці. У зловісному тамбурі на прохідній колонії. Спочатку заскреготали засуви ззаду. Довга-предовга пауза. І лише по ній зарипіли металеві завіси перед ним.

Він не сіпнувся, не побіг. Затримався на якусь мить. І тоді рушив повагом. На негнучких дерев’яних ногах.

Вийшов. Старанно, від щирого серця вдихнув повітря свободи. І попрямував у бік автостанції — якихось п’ять-шість кілометрів. Боря добре знав — куди. Майже п’ять років щодня подумки проходив цим маршрутом. Уявляв його — наче радісну сонячну подорож. Мріяв про неї. Марив нею. І ось нарешті — амністія.

І ось — довкруж зимно й похмуро, і замість радості — зіщулена стурбованість. І дрижаки на відкритій усім вітрам платформі. А від морозу — тільки стара благенька курточка, під засмальцьованою на згинах плащівкою — збитий грудками сінтіпон, вона вже скоріше демісезонна, про її зимове минуле нагадує лише комір зі штучного хутра. Чорна в’язана шапочка, гострий зголоднілий погляд, нервово напружені плечі — кожен запросто здогадається, звідки він: два останніх роки ХХ століття й три перших у ХХІ привів за ґратами.

Коли поткнувся до малесенького глибоко зануреного в стіну віконця, касирка непривітно штрикнула сполоханим поглядом:

— Хвилин через десять-п’ятнадцять буде приватний мікроавтобус. Проходящий. В будень там завжди єсть місця. Але в них дорого. У піввосьмої буде ще харківський, рейсовий. Тоже проходящий. Ждіть.

Ждати він не хотів. Різниця в ціні здалася незначною. Звісно, він не збирався отак відразу розтринькувати останню копійку, але вирішив виїхати звідси якомога скоріше. Якщо навіть не буде вільних місць, завжди можна домовитися з водієм.

Але стояв він вже півгодини, а мікроавтобуса й видко не було. Натомість, натужно пихкаючи мотором, під’їхав старенький «ПАЗик», і в нього, трошки попхавшись і посперечавшись для годиться, мирно всілися сільські дядьки й тітки зі своїми незмінними торбами та відрами. Дверцята зі скрипом стулилися, й вони швидко рушили чи то в Пронозівку, чи в Калатозівку — туди, де на них чекають рідні домочадці та теплі кімнати, де вони будуть господарями життя, а не надокучливими пасажирами, як на цьому Богом забутому вокзальчику.

Маленькі курці також подалися додому. Стало зовсім пусто.

І безжальний цвях, який він носив у серці останні роки, знову почав пекти. Як завжди, коли на душі порожньо, темно, самотньо… Коли ось так насувається похмурий вечір. Вітер. Хмари. Сніг. І тьмяне чуже світло з промерзлих вікон.

Коли він, остаточно змерзнувши, вирішив-таки податися до злиденного «Версалю», на станційне подвір’я несподівано влетів яскраво-фіолетовий мікроавтобус. Загальмував збоку, наче не хотів мати з цією безглуздою автостанцією нічого спільного.

М’яко чмокнули дверцята, й до туалету повагом посунули кілька гарно вбраних пасажирів.

Половина місць виявилася незайнятими, тому пузатий водій одразу погодився взяти Бориса, хоча й зиркнув на нього недоброзичливим оком та зажадав гроші наперед.

Він, стоячи на морозі й хуртовині, люто длубався в кишенях, шукаючи гаманця. Сердито тицьнув гроші в долоню шоферові. Довго струшував з одягу та черевиків сніг і нарешті пройшов у кінець салону, де диванчиком з’єдналися чотири сидіння. Поставив біля ніг майже порожню сумку.

Ідилія. Нарешті. За вікнами нічого не видно. Щільне скло надійно відгороджує від засипаного снігом осоружного містечка. Попереду, під низькою стелею, мерехтить зірочками екран маленького дорожнього телевізора. М’яко, тепло, пахне шоколадом, парфумами й помаранчами.

Куточок затишної Європи у майже сибірській холоднечі провінційної глушини.

Один за одним повертаються до автобуса пасажири. Попереду, нагородивши нового попутника прокурорським поглядом, вмостилася дебела пані в довгій натуральній шубі. На її високу чорну зачіску пішло фарби та лаку для волосся по півкіла, не менше. І шуба, і волосся — чорні-чорнющі…

А з другого боку від проходу, трохи далі від нього — дуже симпатична дівчина в коротенькій світлій дублянці. Зняла білий беретик і почала розчісувати волосся. Довге, біляве, шовковисте… Таке повинне пахнути літньою галявиною чи сонячним пляжем…

Він спостерігав за цими проявами звичайного життя, наче фільм з заморського побуту дивився.

Цікаво, в чому зараз ходить Леся? У такому ж беретику? В дублянці? Леся, Леся… Де її зараз шукати?

Вдарила металевими молоточками легка мелодія «Нічної серенади» Моцарта — і змовкла. Тільки пара тактів. Улюблена з дитинства музика…

Пані у хутрах приставила до вуха крихітний мобільничок:

— Да. Да. Думаю, десь за півгодини… Канєшно, да… Все, як домовлялись… Ну, всьо. Зустрічай. Цілую.

Які тепер маленькі телефончики… Не те, що колись у Свинаренка, у того він більше на міліцейську рацію скидався… А він-то пишався! Мабуть, тепер тішиться таким же, малесеньким. Але ж і нігті в цієї пави — довжелезні, блискучі! Невже справжні? Як же вона примудрилася відростити такі? Та це ж, щоб не зламати, треба тільки сидіти весь час, пальці розчепіривши! Невже вона хоч щось із такими робить?

Розхлябано похитуючись та тримаючи руки в кишенях, постояв у проході хирлявий хлопчина в обвислій куртці та темних окулярах. Ото ще дивак, тут і так темно! Плюхнувся позаду від дівчини. Щось енергійно жував, під довгим волоссям ритмічно рухалися вуха. Ліве, обернене до Бориса, прикрашала дірочка — цей чувак ще й сережки, буває, носить! Чогось огиднішого для чоловіка годі й уявити…

Мотор загарчав сильніше, затишна маршрутка м’яко покотилась по шосе, покритому ледь помітною крижаною скоринкою. Прокинувся підвішений під стелею телевізор. Фільм пішов з середини. Якась безглузда американська комедія: «Куди ти зібрався, Біл? — Не лізь у мої справи! — Що?! Я вже не маю права? — Про права хай тобі полісмен розкаже! — Ану стій! Стій, кому кажу! — Вжжж! Жжжуу! Трах! Бах! — Ти заплатиш мені, негіднику! За все заплатиш!»

Заплатиш. Оце єдине розумне слово в цьому дурному фільмі. Хтось повинен заплатити. Обов’язково. Не в кіно, а насправді.

Конкретний негідник. У конкретному містечкові, повз яке за півтори-дві години проїжджатиме цей симпатичний автобус.

Хтось дуже довго чекав на розплату.

Розплата наближалась зі швидкістю цієї теплої благополучної маршрутки. Потрібно повернути своє. Вистраждане. Праведне. Хоча й незаконне…

Він швидко їхав зараз по борг. Він, Борис Цокотюха. Жалюгідне байстря цього непривітного й несправедливого світу. Злий хлопець з безжальним цвяхом у серці.

Унітаз розмовляє французькою

— Люба моя, з тобою щось негаразд? — Кирило Іванович Ярижський, успішний і досить відомий бізнесмен, нарешті дістався до свого недавно придбаного дому, усівся в крісло й, усім нутром настроюючись на відпочинок, розкинув за бильцями рукию Однією вже тримав пульт від телевізора. — Які можуть бути привиди? В наш час? Схаменися!

Ольга Володимирівна надула губки. Зовсім не ображено, на чоловіка вона ніколи не ображалася. Але продовжувала настоювати:

— Я не хотіла турбувати тебе через всілякі нісенітниці, але… Це вже над моє розуміння, повір. І далеко не вперше. Я вже також починаю боятися.

— Чого? — Ярижський казав утомлено, опустивши повіки так, ніби не хотів дивитись на дружину, яка нависла над ним виключно симпатичною, але трохи набридливою хмаркою на початку ясно-приємного дня. — Чого вам тут боятися?

— Незрозумілого. Повір, спочатку я сама сміялася з Наді, думала: це в неї нерви. Але коли сама почула… Це просто якийсь містичний жах! Не дивись на мене так. Я всю ніч не спала.

— Це все твої дурепи малограмотні… Навигадували казна що, я ти віриш.

— Дорогенький, у Наді вища педагогічна освіта.

— Значить, моя люба, вона дурепа з вищою освітою.

У цей момент дурепа з вищою освітою якраз зайшла до залу, штовхаючи поперед себе столик-тацю на коліщатках. Запахло кавою, хорошим коньяком, дорогою копчениною. Кирило Іванович ще у вітальні звелів чогось принести — перекусити з дороги саме тут, у домашньому кінотеатрі на першому поверсі. Він одразу пожвавішав, відклав убік пульт дистанційного управління, випростався у кріслі й задоволено потер руки:

— Надю, яких це привидів ти тут бачила?

Прислуга з вищою педагогічною освітою Надя Щукіна зніяковіло поправила фартушок:

— Я… Ольго Володимирівно, не треба було розповідати…

— Ти не крути, а відповідай. — Ярижський швидко вихилив рюмочку коньяку й тепер смачно жував балик. — Ти… м-м-м… Прямо кажи… м-м-м… Що бачила…

— Я не бачила, я тільки чула.

— Ну?

— Вночі в туалеті на другому поверсі, там, де ваш кабінет, хтось спустив воду. А я була в домі одна. Я пішла нагору: вода якось дивно шуміла, ніби булькала. — Розповідаючи, Надя поступово переходила до виразних учительських інтонацій, а Кирило Іванович тільки час від часу задоволено мугикав. Його дружина сіла поруч, на диван, і тепер, слухаючи Щукіну, вони обоє нагадували учнів: розбещеного ледацюгу, чомусь одягненого в пристойний костюм, й уважну відмінницю, тільки через непорозуміння вбрану в несерйозний шовковий халатик.

— Мені вчулись якісь слова, але я не розібрала, які саме. В домі нікого не було. Нікого. Я зателефонувала охоронцеві, він сказав, що також нікого не бачив. Потім два дні все було тихо, а якраз перед приїздом Ольги Володимирівни — знову: шум води, потім булькотіння. Я не полінувалася обійти весь будинок, перевірила все, навіть підвал — нікогісінько! Коли закінчила обхід — нагорі знову хтось спустив воду. І булькотіння — те саме. Наче щось каже. Незрозуміло, нерозбірливо.

— Я також чула! — сплеснула руками пані Ярижська. — І вчора, і позавчора!

— М-м-м… І що ж воно булькотіло?

— Як це — що?

— Ну, слова які? М-м-м… Хоча б приблизно?

Ольга Володимирівна шумно видихнула:

— Не знаю… Мені здалося — французькою.

Ярижський реготнув з повним ротом, але жінки не звернули на його сарказм жодної уваги.

— А мені — так ніби по-англійськи, — додала Надя.

— Цікаво. М-м-м… Дуже цікаво… Значить, італійський унітаз розмовляє… М-м-м… Англійською… І французькою… Виключно цікаво… А от іще цікаво… Голос який?

— Тобто як це — голос який?

— Ну… Чоловічий чи жіночий?

— Нелюдський! Нелюдський голос! Розумієш? — вже вкотре сплеснула руками дружина.

Тепер він зареготав на повний голос:

— А ви хотіли, щоб він по-людському розмовляв? Хе-хе-хе! Ох, баби! Може, італійці там рóбота вмонтували, га? Для розваги клієнтів. Може таке бути? Га?

Ярижська різко схопилась на ноги. Висока, чорнява, уся в несерйозних зелено-червоних рюшечках імпортного халатика, така спокуслива, просто sexy:

— Ти з мене знущаєшся?

— Чого б це, моя люба? Аналізую ваші розповіді. Схоже, потрібно наш бар зачиняти. На замок. Від вас обох.

— Тимофіївна також дещо підмітила. Не лише ми.

— І що ж? М-м-м…

— Хтось ходив уночі в брудних черевиках.

— Ну?

— Вона помітила сліди, коли прибирала.

— Зрозуміло. — Наситившись, Кирило Іванович витер губи серветкою. — Вона перепрацювала й хоче прибавки. Алінка також бачила брудні черевики?

— Ні, останнім часом вона прибирала тільки в лівому крилі. І Тимофіївна черевиків не бачила, бачила тільки сліди. На сходах.

— А ти, Надю, сліди бачила?

— Ні, Тимофіїна сказала, що одразу все й повитирала.

— Скажи їй, щоб наступного разу покликала подивитись.

— Вже сказала, але сліди вона бачила тільки один раз.

— Речі хоч усі на місцях? Хтось, розумієш, ходить тут, як у себе вдома…

— Про це не хвилюйся, ніде нічого не пропало, — завірила Ольга Володимирівна, — все на місцях.

— А охорона, значить, на той час спала?

— З вулиці додому ніхто не міг потрапити, — заступилася за молодих сторожів Надя Щукіна. — Останніми днями часто сніг падав, у дворі ніяких слідів не було, лише наші. Усі двері я особисто зачиняла, потім ще раз перевіряла.

— А, між іншим, сантехніка ви не викликали? Нашого? Може, та хвалена італійська сантехніка протікає? Га?

Але дружина вирішила до останнього підтримувати містичну версію незрозумілих пригод:

— Повір, немає чого іронізувати. Сантехніка працює відмінно. Здебільшого. Вдень. Сантехнік не винен, це будинок… Тут щось негаразд. Старі будинки, повір, завжди несуть на собі відбиток життя колишніх господарів. Їхню ауру, їхні… Ну, не знаю. Можеш сміятися, але й академіки визнають, що іноді астральні тіла існують окремо від тіла. І тоді можливі будь-які дивні явища. Надю, скажи ти.

Надія взялася за ручку пересувного столичка:

— Я ніколи в такі речі не вірила. Але й нормальних пояснень знайти не можу. Все це нелогічно й нераціонально. Тимофіївна каже: привиди. Ніби тут і за німців щось таке бачили й чули. Привиди окупантів перебили.

— Точно — привиди?

— Не знаю. Може, й партизани.

Ярижський засунув мізинець у ліве вухо й енергійно там почухав.

— Сантехнік тут був?

— Сьогодні вранці, — видихнула Ольга Володимирівна.

— І вчора, і позавчора, — додала Щукіна.

— І що?

— Нічого, працює справно. Ми разом перевіряли. До Семенича претензій немає.

— А інші унітази? Вони ж усі від однієї фірми.

— Інші працюють бездоганно.

— Бездоганно, хе-хе, — Ярижський підвівся й похлопав себе по добротному черевцю:

— Ну, гаразд. Я відтепер частіше вдома буду, принаймні ночуватиму. Може, також щось почую. Італійською, хе-хе.

У цей момент на другому поверсі грюкнуло.

Кирило Іванович першим вискочив із залу й кинувся нагору, боляче вдарившись коліном об масивний низький стіл та трохи не перекинувши столичок на коліщатках.

На сходах почув: хтось спускає воду. В його особистому туалеті! Куди можна потрапити лише через кабінет!

Влетів туди захеканий, сердитий.

Нікого.

Схований у бордово-кахляній стіні бачок із шумом наповнювався водою. У довгому бульканні час від часу можна було розібрати щось подібне до слів: «…ика шкода… злочи… держа…» — потім усе стихло.

— Ну, що я казала! — переможно з’явилася за його спиною Ольга Володимирівна. — Подивись у бібліотеці — стілець упав. І лежить. І нікого! Ну? Зрозумів тепер?

Чоловік відсторонив її з дороги однією рукою, наче неживу річ, і рішуче попрямував до бібліотеки, розташованої поруч, за стіною кабінету.

Стілець лежав просто на проході, ніби його хтось зачепив, поспішаючи. Чудовий стілець, новий, з оббитою шовком овальною спинкою та гнутими ніжками. Зроблений на замовлення за кресленнями модного дизайнера у стилі ампір.

Розлючений господар обвів несамовитим поглядом усе приміщення:

— Ну… Стерво! Хай тільки попадешся! Капєц буде! Нахрєн!

І поліз до кишені по телефон — викликати охоронця.

Поки він, поспішно маршируючи сходами й кімнатами та візуально обстежуючи їх, по мобільному наказував охоронцеві ще раз обійти навколо дому й придивитися до слідів, економка Щукіна підняла й поставила на місце стільця. Вирівняла кілька книжок, корінці яких недбало повисовувалися з акуратної шеренги.

Помітила на великому декоративному глобусі криво приліплений світло-зелений стікер. На ньому недбалим почерком було написано: «Світ — неосяжний, але ти не сховаєшся ніде». Надя взяла листочок й порівняла з тими, що, склеєні між собою, лежали біля комп’ютера: так, звідси. І, схоже, писали цією ручкою, яку забули повернути в держак. Вона поклала стікер до кишені фартуха, замислилась. Потім повільно пішла до залу й повагом спустилася до кухні.

Ярижський ж уже закінчив свій поспішний обхід і, зупинившись у їдальні, тихо спитав дружину, що зайшла слідом за ним:

— Ти переконана, що це не жарти когось із обслуги?

Вона розвела руками:

— Та ж нікого поблизу не було…

— А де Алінка?

— Я її сьогодні раніше відпустила. В якогось там приятеля день народження.

— Ти приглядай за ними… Не подобається мені все це.

— А мені більше, ніж не подобається. Мені страшно, повір.

За вікном голосно й зловісно каркнула ворона. Упав з гілки великий кавалок важкого мокрого снігу. Але помітила це тільки Надя Щукіна, що якраз визирнула з вікна величезної кухні, напханої найновітнішою побутовою технікою. Вона неуважливо сказала Тимофіївні, яка відпочивала за чаєм після праведних прибиральницьких трудів:

— Сьогодні вдень… Уперше…

— Га?

— Сьогодні це сталося вдень. З унітазом.

— Казала я: тікати звідси треба. Не озираючись!

— Куди? — Щукіна відійшла од вікна й почала мити келишок, тарілочки та чашечку.

— А де платять хоч і менше, зате життя спокійніше, — стара Тимофіївна широко розставила ноги, що аж гули від утоми, й не поспішала йти додому.

— Карр! — голосно погодилась з нею ворона за вікном.

— Карр! Карр! — відгукнулися з усіх боків її сородичі.

Надя зітхнула:

— Мені дочку вчити треба… Сама знаєш, за кожну копійчину воювати доводиться.

Ворони злетіли дружною зграєю й закружляли над парком, зловісне каркання сповнило тремтінням холодне зимове повітря.

Дуже дивний будинок

Ольга Володимирівна Ярижська, жінка розумна, освічена й бувала в бувальцях, в минулому — екскурсовод, потім директор музею, не помилялась. Старий будинок, який вони з чоловіком придбали зовсім недавно й вже закінчували ремонтувати, ніс на собі тавро таємничості від самого початку свого існування.

Через те, що цей дім, а точніше, особняк, — стане одним з головних героїв нашої оповіді про страшні й трагічні події, дозвольте спочатку відрекомендувати його у межах основних анкетних даних.

Видова назва — невизначена. За документами — особняк, проте називають його по-різному. Найчастіше — просто дім, іноді — вілла, а подекуди й — палац. І всі ці назви до цієї будівлі пасують. Наче на неї пошиті.

Рік народження — ще одна загадка. Фундамент закладено чи в ХVІІ, чи в ХVІІІ столітті. Дім на ньому простояв до початку ХХ віку. Повністю перебудований на тому ж місці та знову почав функціонувати в 1914 році.

Походження — нез'ясоване. Останні дореволюційні власники — поміщики Барвиненки — відомі цукрозаводчики, колекціонери та меценати. Люди неординарні, енергійні й навіть дещо загадкові. Пишалися козацьким походженням, а дружин брали виключно з родовитих росіянок. Хизувалися науковим світоглядом, а грошей на храми не шкодували. Обожнювали мистецтво, полюбляли запрошувати до себе акторів та художників, але майже всю свою енергію спрямовували на збільшення й без того величезних статків.

Призначення особняка — весільний подарунок молодшій дочці, якій так і не судилося побути його хазяйкою.

Оточення — старий листяний парк, з невідомих причин у перші роки ХХ століття його вирубали й засадили хвойними деревами рідкісних, екзотичних порід.

Автор проекту — уславлений архітектор Владислав Городецький, безпосередній виконавець — його учень і, за збігом обставин, — наречений хазяйської дочки Григорій Василай, людина походження темного й незнатного. Креслення, документи — не збереглися.

Отже, перебудували дім (палац, особняк, віллу) на початку ХХ століття. Але від самих входин життя тут не заладилося. Загадкові нещастя й криваві драми переслідували спочатку господарів дому, а потім і керівників навчального закладу, що розмістився у цих стінах у перші роки радянської влади. По війні в дивом уцілілому палаці спочатку влаштували санаторій, який з року в рік хирів та занепадав, а потім — краєзнавчий музей, майже не відомий за межами невеликого району.

Все швидко змінилося, коли замість млявого вісімдесятирічного діда директоркою стала дружина новоприбулого бізнесмена Ярижського. Вона вмить (з беззаперечними цифрами та документами в руках) довела місцевій владі, що утримувати за рахунок державного бюджету таку велику споруду — невигідно, і за лічені дні приватизувала будинок. Яку ціну було заплачено за нього до бюджету, залишилося для всіх великою таїною.

І вже після цього скоропостижного продажу в мешканців райцентру ніби раптом полуда з очей впала: та це ж неповторний, унікальний палац! Адже збудовано його за проектом славнозвісного зодчого, та й колишні репресовані володарі, як з’ясувалося, були гордістю нації, нащадками старовинного козацького роду та ще й ученими, чий внесок у вітчизняну й світову науку раніше безсовісно замовчувався.

Та й узагалі, де ви ще побачите будинок, так дивно спроектований та оздоблений? Основний корпус — двоповерховий, а по обидва боки від входу двір біля ґанку оточують, наче крила чайки, багатовіконні прибудови, роблячи рельєфний фасад надзвичайно опуклим та виразним. Симетрію, дотриману в усьому з античною точністю, порушує башточка з гостроверхим шпилем, так дотепно притулена праворуч на даху. А високі й вузькі вікна! А розкішні візерунки й зубчасте оздоблення стін! А мозаїчна підлога зали першого поверху! Дехто каже, що в ній зашифровано якісь мусульманські записи. А вигадливі химерні сходи в середині, мармурово-чавунні! Мереживо — та й годі! Шедевр епохи модерну!

Звичайно, за роки безгосподарності згинули кудись без сліду не лише бронзові світильники (від початку тут було електричне освітлення), але й полив'яний декор печей, й майоликова плитка. Зате на сходах всередині будинку мармур добре зберігся, як і ефектні віконні рами, і навіть кам'яна арка при в'їзді, і чавунна огорожа кругом парку — місцями.

Дім не просто вдало вписувався до оточуючого ландшафту, він був і залишився найнеобхіднішим елементом гармонійної картини усього району. Сільськогосподарського, всю промисловість якого сконцентровано в Барвінківцях — цукровий та молочний заводики, м'ясопереробний комбінат. Нещодавно тут з'явився й новий бізнес в особі Ярижського. Він заправляв тепер м'ясними справами, вельми цікавився цукровими й молочними, вже майже організував за містечком, у старих конюшнях, розлив води у пластикові пляшки.

Місцеві криниці завжди славилися своєю чистою водою. А ті, що розташовані поблизу описаного будинку, — ще й цілющою. Недарма ж у старі часи нею цікавилися відомі лікарі. Та й не тільки вони.

Старожили розповідали, що в домі у Барвіненків встигли погостювати й попити знаменитої водички і поетеса Леся Українка, і артистка Марія Заньковецька, і художник Мурашко, і академіки Чижевський, Вернадський та Кримський, що тут звучали чарівні голоси Соломії Крушельницької та Анастасії Вяльцевої. Звісно, то скоріше за все легенди, бо Леся Українка, як відомо, померла якраз у рік початку капітальної перебудови цього будинку, але диму без вогню не буває, хтось-таки й приїздив. Принаймні, груповий портрет родини Барвіненків, написаний рукою неповторного Мурашка, зберігся й досі прикрашає залу на другому поверсі разом із багатьма іншими полотнами та скульптурами, цінність яких визначала комісія, що майже три дні пиячила за рахунок Ярижського. І, звісно ж, винесла вердикт, що ані художньої, ані історичної цінності вони не мають.

І хіба ж не диво, що в усіх війнах, революціях та інших бідах вціліла багатюща музейна бібліотека, що її складають оті величезні старовинні книги у шкіряних палітурках зі срібним та золотим тисненням, які називають фоліантами? Це вам не покетбуки для читання стоячи в тісняві транспорту! Уявіть лише: ностальгічний зимовий вечір, ви берете в руки (обидві, бо важкуватий!) красивий важкий том, з пожовклими сторінками, зі старовинними буквами «ять» та «фіта», сідаєте в м’яке крісло біля каміну, запалюєте свічки… Ну, хай не свічки, краще так: присуваєте ближче торшер — і поринаєте у віддзвенілий світ. Вимкнений телевізор не нагадує про мерехтіння швидкоплинних подій, час іде тихо, повільно, він над вами не владний, навпаки: це ви стали володарями часу — перенеслися до іншої епохи та й існуєте там, скільки захочете самі.

Але погодьтеся: такі заманливі перспективи — не для натовпу галасливих відвідувачів музею, а для шляхетних і культурних хазяїв шикарного палацу. Будинок повинен мати таких господарів.

І ось вони з’явилися.

На згарищі

Восьма вечора взимку — це вже глупа ніч. Особливо в містечку, де вже й забули, що воно таке — вуличне освітлення. Чи й існувало воно коли-небудь?

Вітер, хуртовина, темрява. Поодинокі темні постаті — всі чимчикують кудись у бічні вулички.

Борис Цокотюха одначе не розгубився — він знав, куди йти. Та й простував собі — енергійно, порипуючи свіжим снігом.

Але раптом завмер на місці. Крізь мерехтіння дрібних сніжинок розгледів: щось не так з продуктовим магазинчиком Свинаренка. Геть нічого не світиться, ганок перетворився на білий замет.

Він не полінувався перейти на протилежний бік вулиці, підійти ближче. Пусті віконниці, вкриті сажею стіни. Коли ж магазин згорів? Судячи із запаху — не дуже й давно. Та й не дотла, запросто можна відремонтувати.

Борис скоріше пішов до центру, до знайомого універмагу. Здалека побачив — він ще працює. Проте, ледь переступивши поріг, почув грізне попередження верескливого голосу:

— Назад! Назад! Ми вже закриваємо!

Молода дівчина, новенька, Борис бачив її уперше.

Пройшов повз неї, тихенько буркнувши:

— Я швидко.

У ніс одразу вдарило невитравним запахом прянощів. Інтер’єр всередині майже не змінився, а от асортимент товарів значно розширився. Схоже, і якість також. Поміняли місцями відділи. У продавщиць — нові однакові халати з білими комірцями. Атласні, темно-зелені.

— Боря? Баріс, ета ти? Госпаді!

Задивився на халат і не впізнав був Тосю Шишляннікову, жінку молодшого бальзаківського віку, але зовні досить ще нічогеньку — з провінційного погляду.

— Боже, глазам сваім ні вєрю!

Цокотюха скривився:

— Що, ніби привид з могили?

— Н-нєт. Проста не ажидала. — Тося нарешті усміхнулась. І по-материнському зітхнула: — Тібя атпустілі ілі сбєжал? — Вона більше двадцяти років прожила в Україні, але не вимовила за цей час бодай одного українського слова.

— А ви як гадаєте, тьотя Тося?

— Я нє ґадаю, я проста рада тібя відіть.

Вона зграбно просунулася між двома вітринами-холодильниками — з ковбасою та молочними продуктами:

— Дай-ка я абніму тібя, бандіта…

Розчулений Борис обнявся з Шишлянніковою. Потім вона оглянула його бідацьку екипіровку:

— Ти насавсєм — ілі как?

— Ілі как. Тягне злочинця на місце злочину. — Борис зрадів колишній співробітниці, наче рідню зустрів. Проте додав суворо: — Корочє, справа є до Свинаренка. Кирила Івановича.

— А його й слід здимів, — знайомо пробасив сильний чоловічий голос. Це підійшла Глафіра Петрівна, ветеран радянської торгівлі, масивна й непохитна, справжній монумент за прилавком. — Ми всі так і зрозуміли, що він тебе підставив, Борько. Щоб такий хлопець — і крав? А він — свинюка ще та. Переконалися на власному прикладі. На всі сто. Відсотків.

— Та де ж він?

— Поїхав! Аж загуло!

— А бізнес?

— Розпродав. Одразу по тому, як тебе засадили. І універмаг оцей, і кооператив, і магазини. Казав, ти йому всі справи підірвав, розорив ущент. От брехун то вже й брехун! А нам зарплату за півроку так ніхто й не віддав. Хай йому там наша біда гикається!

— І куди подався?

— Нам нє дакладивал. Уєхал — і канци в воду, сам знаіш, — покривила губами Тося.

Борис посмутнішав:

— Може, хтось знає?

— Хтось, може, і знає, та нікому про це не говорить.

— Малчать-та сібе дарожи, то єсть я ні то хатела сказать…

— От іменно, промовчиш — цілішим залишишся.

— Сам знаіш, у нас містєчка малінькає, єслі троє знают, то знаіт і свінья. Я ні Свінарєнка імєла в віду, канєшна, а всєх ваапще.

Жінки казали майже одночасно. Боря грубувато перервав:

— А отой магазинчик, що навпроти районної аптеки, він давно згорів?

— А, продуктовий! Та ні, з місяць, не більше. Його ж Луцик-молодший купив. Та все не щастить: то в аварію попав, то обікрали, тепер ось підпал.

— Он би мєньше за чужимі жонамі бєгал!

— Та ти, Тосько, не змішуй все до купи. Одна справа — бізнесова, а особисте життя — то інше.

Шишляннікова лише виразно хмикнула.

Збоку почувся пронизливий голос молодої продавщиці, яку Борис зустрів був на порозі:

— Скупляйтеся скоріше, бо закриваєм уже! Скільки можна харчами перебирати?

Їй відповів нахабний фальцет:

— А ти, зайка, не поспішай, бо перечепишся! — це був Борисів попутник з автобуса, чахлий хлопчина, який навіть увечері не зняв своїх темних окулярів. Знову жував, а у вухах ритмічно похитувалися навушнички від плейєра. А зухвалості ще додалося:

— З чого тут вибирати? Два сорти сиру, три — ковбаси? Та й ті, мабуть, торішні?

— Не подобається — не беріть! — миттєво знайшлася юна продавщиця.

— А ти, красунечко, з відділом захисту прав споживача ще справи не мала? Я тобі цю радість влаштую. До речі, розмову нашу записую, — єхидно посміхаючись, він показав двома пальцями на свій плеєр.

— Ганько, не балуйся! — не витримала Глафіра Петрівна. — Обслужи людину!

— Да улибнісь і глазкі састрой, — ласкаво додала Тося. — Будіш парням грубіть — навєкі в дєвках астанішся.

Боря Цокотюха почухав підборіддя:

— Ладно, бувайте. Вам зачинятись пора.

— І куди ж ти?

— Піду, знайомих провідаю.

— Зажди, якщо ти до Леськи…

— Я знаю, що її нема.

— І куди подалася, знаєш? — вкрадливо спитала Глафіра Петрівна.

— На заробітки?

— Да уж, зарабаткі там — нє пазавідуіш. — Тьотя Тося піджала губи, а її колега вся скипіла від праведного гніву:

— У бордель їх усіх наш Свинаренко запроторив! Усім ансамблем! Співати, каже, до Турції поїдете. А там їх усіх у борделі попродали, — Глафірі Петрівні, схоже, подобалось чітко вимовляти це манке нетутешньою моторошністю слово — «бордель». Цокотюха сторопіло мовчав, і вона перейшла до подробиць: — Анжелка Ляшенчихина втекла дорогою — таке розповідала, таке, що — ну!

— Да уж, — підхопила Тося. — Паспартá у ніх сразу за граніцай атабралі, как толька таможню праєхалі. Клієнтав, гаварят, будіті абслуживать. Самі панімаіті — как. А кто аткажится — сєкір башка! І канци — в воду!

— Так, точнісінько так вона розповідала.

— А де вона зараз?

— Анжелка? В область перебралася. І батьки — за нею. А що ж робить? Хто ж тут залишатиметься, коли кожне на неї пальцем показує? А дівчина не винна.

— Ой, нє гаваритє мнє пра нєвіннасть! Ана, чо, газєт нє чітала? Ні знала, зачєм в Турциі наші дєвкі нужни?

— Таке! Їх же співати запрошували. І танцювати.

— А ані уши-та і развєсілі! Ні панятна штолі, там жи танцовщицамі прастітутак називают.

Борис відчув, як у нього під шапкою заворушилося коротеньке волосся. Він прочистив горло і спитав по-зеківськи хрипкувато:

— І що? З Лесею? Де вона?

— Хто ж знає? Поїхала й загула. У других дівчат і батьки є, та не знайдуть своїх тепер. І в суд подавали, і в міліцію. Шукають! А вона сиротою зосталася, то хто ж про неї знає?

— У борделі? — голос Бориса став таким хрипким, що жінки замовкли й опустили очі.

— Все! Зачинено! Все! — галасувала біля виходу вересклива юнка. — Завтра! Нам ще касу здавати!

…Оговтався Борис уже на вулиці.

Він підозрював, що з Лесею щось негаразд. Але бордель… Туреччина… Ну й падлюка ж Свинаренко! Усіх обдурив, з усіх боків…

Ноги механічно крокували вперед, у бік вулички, що снилась кожної тюремної ночі. Сніг кружляв перед очима. Марились Лесині очі в білому серпанку паранджі. Тю, паранджа чорна!

Чорна.

Чорніють вікна знайомого будинку. Закриті нещільними ставнями.

Обійстя замело снігом — ні стежини, ні сліду.

А він на що сподівався?

Повернув до єдиного в містечку готелю і трохи не зіткнувся з монументальною тіткою Глафірою.

— Я так і знала, що сюди підеш. Слухай мене, — вона наблизила своє обличчя впритул до його вуха й зашепотіла: — Звісно, моя справа — десята, але кажуть, що Свинаренко тепер у Барвінківцях, трохи не піврайону там скупив…

— Барвінківці? Де це?

Вона пробубнила кілька слів у самісіньке вухо й додала трохи голосніше:

— Ти ж дивись там, обережно. Сьомка Нехлюй їздив, хотів про свою Галю щось дізнатись, та повернувся сам не свій. То страшні люди. Дивись! Він там у силі, таким авторитетом став! А я тобі нічого не казала. Ну, бувай! Хай щастить! — І зникла в темряві, розчинилась, наче привид.

Холодний безлюдний провулок. Покинутий дім.

Наче вся ця розмова лише наснилась.

Захотілося впасти. Лягти. Відпочити.

І він потюпав шукати притулку.

У тісному вестибулі готельчика знову натрапив на того невмирущого чахлика з автобуса, і знову цей фрукт в окулярах. Цього разу він стояв, притулившись немічною спиною до стіни й набирав номер на пласкому мобільничку. За кілька секунд, не соромлячись чергової й двох інших постояльців, почав підлітковим фальцетом:

— Привіт, це я… Як це — хто? Кріс… Це не голос змінився, це тут відлуння таке, заважають… Ну, Валь, не ображайся… Що? На що ти натякаєш, Вітрувій недорізаний? Не ображайся, це жарт… Невинний, без натяків… Бо ти в нас і Вітрувій, і Корбюзьє в одній особі… Тобі краще знати… Ні, зранку почну… Ну, бонжур, покєдова… Цитата це, я не натякаю. Все.

Мале, плюгаве, і вже воно «мобілізоване», і вже якусь там Валю своїм противним дискантом дістає…

Цокотюха трохи не плюнув і відвернувся, шукаючи очима адміністратора. Потрібно заповнити картку на поселення, чи що там?

І тут темно і глухо. І тут також. І повсюди.

І цвях у грудях розрісся до розмірів великого ножа. А може, і бетонної палі. Чоловік у такому стані — лише оболонка, піхви для зброї. Він стає небезпечним і непередбачуваним. Навіть і для себе.

Пахло ялинкою і духами

— Невдалий був цей рік, — раптом зітхнула Марія. — Я рада, що він уже закінчується. Як почалося навесні, так і пішло…

На її обличчя навскіс падало рожеве світло від шовкового абажура, а тендітні пальчики швидко бігали по чорно-білих клавішах. Ніжними крапельками дзвенів рояль. «Пори року» Чайковського. Чарівна музика, затишна вітальня, спокусливі тонкі руки, прикриті пишними рукавами! Антонові хотілося сміятись та підспівувати — просто, радісно, без слів.

Проте Віра також зітхнула:

— Ні, Манечко, почалося воно ще на Святки. Коли Віталій загинув… Так несподівано й безглуздо.

Вони сиділи майже так, як на картині. Тій, яку намалював з них відомий художник Мурашко. Тільки зараз грала одна Марія, бліда й змарніла, особливо в порівнянні з тим прекрасним портретом. А Віра просто сиділа поруч і дивилась на її тендітні вправні руки.

Затишно потріскували соснові дрова у кахляній грубці. З тихим шелестом падав за вікнами рясний лапатий сніг.

Поручик Антон Болгаков, якого тут звали просто Тосиком, далекий родич і однокласник їхнього брата Івана, ліниво розкошував на оббитому м’яким оксамитом дивані. Прослуживши майже три роки в Уссурійському краї, він тішився тепер домашнім затишком та дитячими спогадами передноворічного вечора. Хоча до дванадцятої було ще ой як далеко, розімліло чекав бою годинника. Якраз збирався сказати щось мирне, домашнє, наприклад: «Добре, що я застав вас тут у Києві. Шкода, що Вані досі немає», — але, почувши останню фразу, спитав:

— Це який Віталій? З Барвінкового? Той, що його вигнали з реального училища?

— Він…Тільки про мертвих — або хороше, або…

Антон усе знав з листів, але писали йому здебільшого не сестри Барвиненко, а інші люди, тому він і злукавив, просто хотів погомоніти про знайомих.

— І як же безглуздо він загинув, Віталій?

Маня перестала грати, і враз стали виразнішими і цокання годинника, і хвилі млосного тепла від печі, і неповторний аромат ялинки, вина та жіночих парфумів.

Вона ще раз не по-новорічному зітхнула і промовила печально:

— Спочатку він огидно напився й образив Вірусю.

— Так, — швидко додала Віра. — Я спочатку дуже обидилася, навіть не схотіла гуляти з колядниками. А потім, коли дізналась, що він… Він упав з саней під полози, і наступна трійка добила бідолаху копитами.

— А наприкінці зими втопилася його сестра. На наших очах. Ми каталися на ковзанах. На річці. Вона віддалилася від гурту і впала в ополонку. Спочатку трималась, хапалася за крайку, але поки ми добігли, її знесло під лід… — Маня машинально намотувала на пальці своє довге намисто з перлин і дивилась у порожнечу між вікнами, наче знову бачила ту темну воду, яка зловісно плескалась біля самих ніг. Її очі стали ще чорнішими у затінку густих вій. — Ти про це не знаєш, Тосику, але вона дуже подобалась нашому Вані. Він думав її сватати…

— А правда, що вона есеркою була?

— Хто? Ліза? Революціонерка? — Маня усміхнулась і покрутила головою. — Ні, вона просто оригінальничала занадто. В усьому. Тому й татові нашому не подобалась.

— І мені, і тобі також, — додала Віра.

— Ні, якраз я до неї ставилась найкраще за всіх.

— Особливо до її цигарок!

— Ну… Це ж вона артисток наслідувала та поетес столичних.

— Аякже! Корчила з себе другу Єрмолову… Ні, Комісаржевську, це ж її кумир був, її ікона…

— Не треба, Вірочко…

— А Віталій вже ж точно соціаліст був, — утрутився в суперечку Тосик.

— А він цього й не приховував, — погодилась Віра.

— Чи просто грався в соціаліста, — уперто заперечила Марія.

— А я так чув, що вони обоє були революціонери, тільки Віталій легальний був соціаліст, а Ліза — нелегальна…

— Лізка — підпільниця? Та вона в житті жодного секрета не мала: у неї що в голові, те й на язиці!

— Ти вважаєш — це пристойно?

— Що пристойно? Не вміти язика притримати? Та яке це має значення — що я думаю і як до неї ставилась? Головне, ьрату вона дуже подобалась.

— Хоча вони були зовсім не пара одне одному. — Віра встала і підійшла до вікна, мерзлякувато обняла себе за плечі. Широкі модні рукави стягувалися нижче ліктів мереживом манжет, до пояса звисав золотий ланцюжок з коробочкою-медальоном, що зачинявся хитромудрим запором, надійно вберігаючи таємниці власниці. — Вітер почався… Мете… І сніг такий глибокий. Навряд чи ми сьогодні дочекаємося Вані та Василая.

— Хто такий Василій? — з ієзуїтською хитрістю поцікавився Антон.

— Тосику, я ж казала: наречений Мані.

— Ти казала — Григорій.

Віруня вийшла на середину кімнати, яскраво освітленої розкішною багатосвічною люстрою, в якій палав не звичайний вогонь, а розсипана по скляних колбах електрика:

— То ім’я, а то — прізвище! Його звуть Григорій Василай. Григорій Георгієвич Василай. Його предки — вихідці з Бесарабії.

— А-а-а… Готуєтесь до весілля й нарікаєте, що рік був нещасливий. Того й нещасливий, що лінувалися мені писати.

— Не було настрою.

— Невже?

— І часу також. Ще ж у червні мали свадьбу зіграти, та Маня навесні так простила, що все літо хворіла, і вінчання довелося відкласти. Зате тепер відгуляємо! Як я хочу потанцювати на твоєму весіллі, Маняшко! — Віра закружляла по кімнаті, злегка пристукуючи підборами. Коротка спідничка не приховувала ні вишуканих туфельок, ані спокусливих ніжок. Міські наряди у ХХ столітті стали такими кокетливими й продуманими, такими простодушно-демонстративними, що не тільки недосвідчений поручик, але й бувалий чоловік, споглядаючи на них, на кілька хвилин легко міг піддатися ейфорійній закоханості.

Від Віриних танцювальних рухів заколивалося повітря — почали злегка погойдуватися легкі паперові прикрасі на ялинці, заметушилась-замерехтіла срібляста мішура гірлянд. Марія бравурно застукала по клавішах веселеньку польку. Вона в такт кивала головою, і по спині стрибали вороні кучері.

— Давайте вимкнемо електрику, запалимо свічки, буде так таємничо, загадково, як у страшній казці, — запропонувала Віра, відбиваючи ритм підборами.

Антон замахав руками:

— Ні! Ні! Які казки? Вони зараз просто переді мною! Я сто років у тій тайзі не бачив яскравого світла! Та й тебе хочу краще розгледіти.

— Дивись! — Дівчина затанцювала перед самісінькими його чобітьми.

— М-м-м… — Потягнув носом щасливий поручик-відпускник. — Що у тебе за парфуми, Вірунчику? Запах — диво!

— Ти ще не чув, бурят тайговий? Бідолашка, здичавів у Сибіру! Це вже не новинка. «Букет імператриці» називаються.

— Божественний букет!

— А я? — Вона продовжувала кружляти, звабливо виробляючи руками химерні східні паси. Маня весь час повертала голову, щоб подивитись на сестру. І грала все темпераментніше й веселіше, ніби теж сміючись над хлопцем.

— І ти — божественна! Годі танцювати, спокуснице, бо я у тебе закохаюсь навік!

— То й закохайся, Синя Борода!

— Отакої, ти ж не схочеш стати дружиною офіцера та їхати зі мною у той Богом забутий гарнізон.

— А ти зроби блискавичну кар’єру, і ми поїдемо не в Богом забутий гарнізон, а до столиці.

— Та ти ж завжди хотіла жити тільки в Барвінківцях!

— А тепер передумала. Там житимуть Маняша з Василаєм. Він повністю перебудовує наш старий дім. Ти ж знаєш, що він — архітектор? Працює у самого Городецького! Старого будинку не впізнаєш! То буде щось незвичайне — англо-готичний фасад, арочні вікна, гострі кути виступів. Проект Владислава Городецького! Замок з романів Вальтер Скотта! Ні, зі страшного готичного роману. Колись там обов'язково з'являться привиди…

— Ну що ти, Віро, не перебільшуй, — Маня не казала, а майже приспівувала в такт мелодії жвавої польки, — звичайний заміський будинок…

— Не скромничай! Тосику, послухай, там такі інтер’єри задумано — справжній модерн! Сходи округлої форми, перила ажурні, їх уже замовили, такий примхливий візерунок — не повіриш, що чавунні. Коричнево-жовті вітражі. Світло крізь них струменітиме — медове, янтарне, пушкінське… Там буде сонце навітьу дощову погоду.

— Віро, ти знову? — тонкі пальці стишили біг по клавішах, і мелодія стала ображено-вальсовою.

— Ні, тільки розповідаю про палац. Захоплено, як він того й заслуговує.

Болгаков тактовно спитав:

— І коли ж добудують?

— Може, наприкінці року.

— Значить, надходить дуже щасливий рік! — Антон підскочив і включився у Вірин танок.

— Ах ви ж нетерплячі! — З’явився у дверях сам Гнат Пилипович Барвіненко, батько розвеселених сестер, дядько поручика, відомий цукрозаводчик, багач і меценат. Дебелий і добродушний. — Вже скачете, гріховодники!

— Ми зустрічаємо дуже щасливий рік! Ура!

Антон з Віруською так синхронно і сильно топнули, що з ялинки звалилась найбільша за розміром прикраса — табличка з покритим блискітками написом «З Новим 1914 роком!»

Леді удачі

Колеса грузнули в снігу, совалися туди-сюди. Ольга Ярижська роздратовано й розлючено намагалась удержати машину точно посеред колії. Відчула, як зопріла, вовняна кофтина почала липнути до спини, волосся — до лоба. Вимкнула опалення. Снігу — трохи не по коліно, третій день уже падає, а ніхто й не чухається дорогу хоча б бульдозером прочистити. І ще до Європи пнуться, ледащо!

Потрапивши в такт з «Угорською мелодією», яка, щомиті пришвидшуючись, линула з магнітофона, невдало крутонула руля й заїхала в замет. Колеса закрутилися на місці, фонтаном полетів врізнобіч брудний сніг.

Вдарила з досади кулаком об кермо й одразу полишила марні спроби самотужки вибратися із снігової пастки. Не жіноче це діло — борсатись на узбіччі. Одразу заспокоїлась і усміхнулась своєму відбиттю в маленькому люстрі. Музика ставала дедалі стрімкішою, розкутішою, Ян Табачник не шкодував клавіш свого «золотого акордеону». Пані Ольга ліниво відкинулась на спинку й повільно дістала з пачки сигаретку. Але прикурити не встигла — попереду забовваніла яскраво-червона машина.

Ольга накинула легку коротку шубку і вийшла з авто. Стала посеред дороги. Повернула голову до автомобіля, що наближався, й машинально, за давньою звичкою кокетки, звабливо усміхнулась. Природа нагородила її напрочуд білими зубами.

«Жигуль» загальмував за два метри від неї. Статний і ще зовсім не старий чоловік виліз з нього лише в пухнастому светрі й величезній вовчій шапці. Міцний чоловік, нівроку, хитроокий, з веселими губами, вона одразу охрестила його про себе — Жиголо. Він звернувся першим:

— Щось трапилося? Потрібна допомога?

Ольга давно вже звикла до того, що сама тільки її присутність викликає в усіх без винятку чоловіків приємне (для них і для неї) збудження. Вона навіть найменших зусиль не докладала, просто завжди була собою: до кінчиків пальців принадною, до біса сексуальною, до запаморочення розкутою — жінкою природною, Жінкою з великої літери, жінкою «мрія кожного чоловіка». Вона й на сантиметр не зрушила з місця, але щось підсвідоме всередині неї потяглось назустріч рятівникові усім єством, і найяскравіші її принади — пишні груди та стегна й тоненька талія — невідпорно хитнулися, міцні довгі ноги ледь помітним рухом привернули до себе увагу, губки опукло набубнявіли:

— Слава Богу, що ви зупинились! Мій коник засів у снігу й не хоче везти свою хазяйку далі.

Звісно ж, водій «Жигульонка» готовий був не те що з намету, з цього світу випхати кривдника такої чарівної дами. Удвох вони почали штовхати супостата іззаду, натискаючи долонями на багажник. З машини їх підтримала жагуча «Rio-Rita». Ярижська відчула мисливський азарт, її суперелегантні чобітки-панчохи, які так виразно облягали литки, заковзали високими підборами по укритій снігом кризі.

— Обережно! Так і впасти можна! — Він підтримав її, вхопивши вище від ліктя.

І вже не випускав.

Ольга подула вгору, випнувши нижню губку — здувала з розпашілого обличчя пасмо розкуйовдженого чорного волосся. Її зачіска завжди була акуратна та вишукана, але хоч одне пасемце обов’язково падало на лоба чи скроню. Знала, що чоловіки просто шаленіли від цього. Недарма ж її бабка була циганкою, її кров завжди кипіла. І запалювала на сто метрів довкола все, що ходило у штанях. І всі жінки вмить відчували, що поруч з Ольгою Ярижською їм світить тільки жалюгідна роль статисток. Вона, і тільки вона — незмінний номер перший. А сильну половину людства Ольга з першого погляду безпомильно ділила на дві категорії: тих, що можуть бути її коханцями, і тих, що ні за яких умов не опиняться в її ліжкові.

Цей, безперечно, міг би увійти до першої категорії…

І він це миттєво відчув.

І, мабуть, їхні душі зазвучали б в унісон. Просто тут, на дорозі. В машині, наприклад, яка гостинно розчинила назустріч дверцята. Але ззаду загальмував обтріпаний «ГАЗик-всюдихід», на боках яскраві емблеми та написи — «Міліція». З’явився ще один кандидат у рятівники:

— Що тут у вас? Засіли? Може, спробувати витягти на тросі?

Худий, наче тріска, в окулярах і верхні зуби стирчать, як у білчати. Зіпсував випадковим гравцям усю музику.

— О, пані Ярижська! Доброго дня!

Хто ж це такий? А-а, слідчий з райвідділу, молодий та вдатний. Прізвище якесь неруське… чи то Кац, а чи Кінчев. За чутками, кар’єрист номер один. Незграбно, але ввічливо відсторонив пані Ольгу від багажника й почав енергійно штовхати разом із симпатичним Жиголо.

Удвох вони швидко випхали Ольжину машину на більш-менш пристойну колію.

Їй залишилося тільки обдарувати обпаленого її подихом приємного чоловіка усмішкою, кинути недбале «дякую» кістлявому Холмсу місцевого розливу й натиснути на газ.

Притримуючи кермо однією рукою, вона запалила, магнітофон відповів акордеонним перебором ностальгійної мелодії «Гроздьев акации» і приємне лоскітливе бажання зігріло її груди, що дихали зараз повільно й глибоко.

Повторити пригоду ще раз. З іншим закінченням.

Хижо усміхнулась і різко крутонула руля. Влетіла в намет. Колеса слухняно почали крутитись на місці, веселим фонтаном полетів врізнобіч брудний сніг. До пряного акордеону приєдналися ніжні звуки гітари й мандоліни. Ольга спокійно сиділа за кермом. Слухала музику й курила.

Ззаду показалось якесь авто.

Шубки вона не знімала і швидко вийшла назустріч вітру, підбадьорливому морозному повітрю й своїй шаленій фортуні.

І плюнула з досади — довга коричнева сигарета тоненьким дротиком увійшла в замет.

Біля неї гальмував улюбленець ґрунтових доріг — колись білий, а нині безнадійно посірілий «ПАЗик», ущерть забитий селянами, що поверталися з обласного центру з недільного базару.

Допомагати застряглій в снігу дамі вийшли тільки двоє — підстаркуватий череватий шофер, який замість справи одразу запалив смердючу цигарку, й жалюгідно, не по сезону одягнений, але досить симпатичний кремезний молодик. Не кажучи зайвого, він сам-один швидко випхав легковика на дорогу. Похмуро підморгнув його сторопілій хазяйці:

— Ну от, всього ділов!

У нього були молоде мужнє обличчя й безхмарно-блакитні очі. В’язана шапочка сповзла набік, з-під неї вибилися на лоба темно-руді пасмочка. Навіть коротенькі, вони уперто намагались закрутитися в локони.

Але не марно старався знаменитий акордеоніст, додаючи до концертного танго щось схоже на палку «бессамамучу». Несподівано для себе Ольга розкрилась до нього, як дозріла ружа:

— Дякую! Я вам така вдячна, повірте! Засіла тут, не знала, що й робити… Як би не ви…

— Є про що говорити!

— Не скажіть! Тут таке місиво, ледь збочиш — то й не виберешся самотужки. Я боюсь далі їхати одна.

Водій автобуса не поспішав — все ще курив, радіючі несподіваній нагоді розслабитися (серед пасажирів знайшлася одна горласта цяця з дитиною, їй, бач, дим протипоказаний лікарями). Добродушно спитав у Ольги Володимирівни:

— Далеко вам іще?

— У Барвінківці.

— Доїдете, чого там. Он, візьміть цього малого, — кивнув на рудого хлопця і звернувся до нього: — Ти ж до Барвінківців квитка брав?

Той мовчки кивнув.

— О, це був би вихід! — Пелюстки фатальної жінки-троянди зловісно завібрували. — Якщо трапиться знов така пригода, буде кому підштовхнути. А я в боргу не залишусь, повірте.

— А чого ж, — відповів за рудого шофер. — У цій машині хоч не стоятимеш — чотири місця вільних. Та й решта удобств! Я сам, правда, на «Ланосі» ще не їздив, не приходилося, а чув.

Удвох вони легко його умовили, і молодик швидко переніс до легковика свою велику, проте майже порожню сумку. Сів не поруч, а ззаду, на Ольжині заперечення кинув коротко:

— Тут зручніше.

— Ну гаразд. — Вона дочекалась, поки «ПАЗик» запихтів і від'їхав, зменшила звук магнітофона й уважно подивилась на свого нового попутника в люстерко заднього огляду. — Давайте знайомитись. Ольга.

— Борис.

Проникливі читачі уже здогадалися, що це був наш знайомець, Боря Цокотюха.

Ярижська не поспішала їхати:

— Не хочете сигарету?

— Дякую. Не палю.

— Я у захваті від таких чоловіків! — Вона повернулась і злягла ліктями на спинку крісла. «Ланос» — не найменша в світі машина, але таку відстань між співрозмовниками зазвичай називають інтимною. А тут іще й додаткові спокуси: рожево-матове обличчя, насмішкуваті чорні очі, веселий кучерик на скроні, палюча музика. І смаглявий запах парфумів, запах чарівної жінки.

Борис також розпалився:

— Ви цікава жінка. Не боїтесь ризикнути.

— Чим же я ризикую?

— Нічого собі! Берете до авта першого-ліпшого незнайомця. А якщо я — бандит? Тільки з тюрми? Що тоді?

— З тюрми? Невже? Ні, справді? На злочинця ви не схожі. Чи схожі? Тоді буде ще цікавіше.

Як жагуче вона засміялася, у нього по шкірі величезні гарячі мурахи побігли!

Вона була старша й досвідченіша, а Борис кілька років майже не бачив жінок. А тут ще така краля… Було цікаво. І не лише. З такою жінкою завжди приємно й цікаво.

Він швидко переконався — наскільки.

Фатальна жінка закохалась

Це сталося.

Розкішна темно-бордова ружа нарешті розпустилася. Назустріч нечуваній грозі. Зі зливою, буревієм, стогоном вітру.

Квіти люблять дощ. Хиляться од вітру, випростовуються, згинаються і пружно гойдаються.

Але буремна негода скінчилась, і вона залишилась у спокійно-нудному світі сама. Зрошена блискучими спогадами, які швидко висихали на сонці, залишаючи в серці нечувану спрагу.

Він вийшов на околиці й зник невідомо куди. Не залишивши ані сліду, ані ниточки для зв’язку. Тільки кинув на прощання загадкове:

— Я і сам поки що нічого не знаю. Діятиму за обставинами.

Шикарні пелюстки позакручували кінчики, намагаючись вхопитися за рештки пристрасті, яка пролетіла весняною грозою. І осипалися. Враз. Оголене стебло жадало пальців, які зберуть пелюстки у жменю.

Розчавлена троянда. Збожеволіла від кохання жінка.

Але досить метафор.

Ольга з пелюшок знала, що їй приготовано долею шалене кохання. Коли вона зустріне його, в світіне залишиться нічого не займаного цією пристрастю. Якщо треба — вона зверне гори, якщо треба — прихилить небо. Але буде з коханим. Будь що.

І ось він вийшов до неї з обшарпаного автобуса. І вона нарешті зрозуміла, який він, єдиний. Сліпуче молодий, залізно мускулястий, високий, небагатослівний. Прозорі блакитні очі, мужня усмішка, коротенькі шовкові локони кольору вогняної міді.

Приїхав ненадовго у справах. Зупиниться в готелі.

Він не повинен її забути. Ні за що! Вони повинні зустрітися. Назавжди. Ну… Принаймні, надовго.

Для чого доля привела його в Барвінківці? Саме зараз? Для зустрічі з Ольгою Ярижською?

Як і всі засліплені пристрастю жінки, вона помилялась.

Перший труп

Невезіння оселилося у домі Наді Щукіної кілька років тому — всерйоз і надовго. Вийшов не пенсію батько, який до того займав досить непогану посаду й завжди в усьому допомагав єдиній дочці. В результаті інфляції пропали чималенькі сімейні заощадження, пішов до іншої, здавалося б, вірний до того чоловік. Квартиру вони розміняли без зайвих ексцесів — тихо та мирно. Спочатку, як пристойний батько, він матеріально допомагав їхній Маринці, але невдовзі нова краля ощасливила його двійнятами, і дочці від першого шлюбу тепер перепадали тільки жалюгідні крихти.

Саме тоді на Надіному обличчі оселився вираз вічної вселенської невдоволеності, кінчики тонких губ печально опустилися, а під очима з’явилися перші прикрі зморшки.

Вони з дочкою застрягли на мілині, забуксували на узбіччі життя. Зарплата вчителів — це тема для трагедії шекспірівського рівня або цілої низки найзворушливіших оповідань в дусі незабутнього О’Генрі. Нескінченні обговорення проблем, що зненацька заскочили безпомічних жінок, не підготовлених до них ні морально, ні психологічно, а найголовніше — зубожілих матеріально, беззаперечно доводили: без великих (дуже великих!) грошей до інститутів тепер і не потикайся. Про «бюджет» і мріяти нічого.

Родина Щукіних економила жорстоко, кожну заощаджену копійку несли до банку, проте їхній депозитний валютний рахунок зростав такими черепашими темпами, необхідна для навчання сума набиралася хіба що до пенсії дочки.

Надя якраз вкотре обсмоктувала подумки безрадісне майбутнє підростаючої Маринки, коли їй на очі потрапило оголошення, що сколихнуло всі Барвінківці:

Родина з достатком візьме на роботу

на конкурсній основі:

економку з вищою освітою (бажано педагогічною),

двох прибиральниць, сантехніка,

двірника-садівника (бажана спеціальна освіта), охоронців.

Тимчасово — будівельників вищої кваліфікації.

Зарплата висока.

Надя сховала гордість в шухляду й пішла на співбесіду до Ярижських, котрі якраз приватизували місцевий музей і переобладнували його у щось на зразок заміської вілли. Вони поступово, кімната за кімнатою освоювали великий простір двоповерхового будинку, а Надя (до того — вчителька вищої кваліфікаційної категорії Надія Карпівна), узята на роботу однією з перших, оселилася в ньому на повному пансіоні й спочатку куховарила для бригади ремонтників, потім одержала більш чисту роботу економки-офіціантки-горничної. Платили їй непогано, гріх нарікати, але ставилися настільки зверхньо, що вираз невдоволеності став би постійною маскою на обличчі колишнього педагога Щукіної, якби змія-хазяйка не вимагала у своїй присутності люб’язної усмішки. Куплена з потрухами Надя за два дні навчилась, наче стюардеса з реклами, радісно розсувати слухняні губи, хто б не потрапив у поле зору.

Тому вона спочатку вдала досить щиру посмішку, побачивши рідну онуку старшої прибиральниці — Тимофіївни, молодшу прибиральницю Алінку, що нахабно розляглася на дивані, який мала б старанно пилососити. Ще й затулила личко своє молоденьке від сонця наманікюреними пальцями. Нігті, як завжди, вульгарно покриті перламутрово-зеленим лаком та саморобним золотаво-сріблястим розписом.

До обов’язків економки (набагато легших від класного керівництва, з яким Щукіна завжди непогано справлялася) входив, крім усього іншого, нагляд за всіма працівниками в домі, і Надя для початку єхидно спитала:

— Тобі не твердо там, Аліночко? Зручно? Вирішила трохи відпочити? Ще пару подушок не принести?

І помітила одну з подушок на підлозі. Інтонація враз стала верескливо-учительською:

— Алько! Ану вставай! Розляглася! Вдома будеш кунять, менше з хлопцями по ночах волочитись треба!

Але дівчина не рухалась, і Надя, відчувши недобре, вже обережно торсонула її за плече.

Голова Аліни неприродно відкинулась, холодна рука упала вниз, зачепивши Надіну долоню зеленим нігтем.

Алінка, вісімнадцятирічна мініатюрна дівчина в акуратному фартушку з оборками лежала на дивані мертва. Відкривши рота й розчахнувши закрижанілі очі.

Надя затулила рота обома руками. Жах заморозив мозок.

Тихим кроком пішла звати хазяйку, яка цілий день не виходила зі спальні. Читала романи й слухала музику.

А Ярижського знову не було вдома.

Чомусь усе погано в цьому домі коїлось без нього.

Зустріч за ґратами

Навскісні промені сонця заливали камеру попереднього ув’язнення, яку тепер симпатично називають СІЗО.

Боря Цокотюха знову попався.

І знову — ні за що.

Добряче набродившись по барвінківських вулицях, раптом побачив того, заради кого сюди й прибув — Кирила Свинаренка. Той сідав у новенький джип. Солідного чорного кольору. І сам увесь такий імпозантний, статечний, просто-таки випромінює ауру впевненості та успішності.

Побіг за ними обома — Кирилом та автомобілем, але тільки й встиг вдихнути повні легені вихлопних газів — шикарний джип стартував по-спринтерському жваво.

Борис не стримався, крикнув услід пару «задушевних» слів, й одразу почув іззаду:

— А чого це ти, пацан, матюкаєшся? У громадському місці!

— Пішов ти на фіг! — Боря ще не охолов. — Яке тобі тут громадське місце?

— Вулиця, — переконано запевнив його незграбний амбал з пісною пикою провінційного проповідника.

Цокотуха так само голосно й відважно виклав йому свою думку про цю вулицю та всіх осіб, які тут знаходяться, а цей мораліст виявився місцевим дільничним міліціонером, що прогулювався по морозцю з двома колегами. Всі троє підступно одягнені в цивільне.

Коротше, за півгодини протокол про злісне хуліганство раніше судимого Б.В. Цокотюхи було закінчено, а сам Борис Веніаминович знову опинився за ґратами. Разом з двома алкоголіками (по всьому видно — давно пустилися берега) та двома крадіями. Старший, добродушний кругловидий селюк просто поцупив у вредного сусіда вулик, давно хотів і собі завести бджілок, молодший, миршавий та прищавий, — досвідчений домушник. З ним і пішла задушевна розмова.

— Нє-а, — ваговито казав він Борі, чухаючи спину, — це ти, братан, помилився. Я всіх місцевих авторитетів знаю. У нас тут ніяких Свинаренків зроду не було. А джип такий тільки у Ярижського.

— Ти щось про нього знаєш?

— Чудак! Хто ж про нього не знає!

Пізнавальну бесіду перервав брязкіт запорів та командирський голос:

— Цокотюха! Ану, на вихід, з речами!

Речей не було.

Довгий темний коридор (спробував би він стати світлим з такими болотяно-зеленими стінами!). Тхне пилом та цвіллю. У спину підштовхує обов’язковий всюдисущий протяг.

Кабінет слідчого — праворуч.

Убого вмебльована наскрізь прокурена кімнатка. За столом — худий сутулий парубійко в темненькому костюмчику. Підняв очкасте обличчя з випнутими губами. Усміхнувся великими білячими зубами:

— Привіт, Барсе!

Боря остовпів.

Навпроти сидів його кращий інтернатський друг Вітька Кінчев на прізвисько Тюха.

— Ну, і діла… не сподівався я… Що ти тут… І… як же?

— І я, Борько, здивований. Аж дах їде до Америки. Ти — рецидивіст? Не сміши!

— А ти ж вроді збирався на професора…

— На все свій час.

— Слухай, я писав тобі, а листи поверталися. Ти чого не повідомив нову адресу?

Тюха подивився на нього так виразно, що, здавалося, й окуляри витріщилися. Мовчки поліз у шафу, геть захаращену теками, книжками й просто стосами несвіжого паперу. Поклав на стіл кілька обтріпаних конвертів з наклеєними клаптиками паперу «Адресат вибув». Листи адресувалися Б.В.Цокотюсі.

Вони потисли один одному піднесені догори руки завченим у дитинстві жестом — як спортсмени в якомусь старому закордонному фільмі. І Боря почав чи то пояснювати ситуацію, чи то скаржитися на долю:

— Ох, Вітюха, там закрили механічне відділення, мене перевели в Трудове, на економіста.

— Бачу, який з тебе економіст! Сидів за розтрату?

— Звідки ти знаєш?

— Елементарно! Знаєш, ким я тут працюю?

— Ким?

— Слідчим. Не витріщай очі, бо повипадають. Мені запропонували замість школи — у юридичний технікум, я й пішов. А зараз на заочному в юракадемії.

— То тепер до в’язниці мене колишній друг запроторить?

— Яка в’язниця? Забудь! Хлопці погарячкували. А ти також — «молодець»! На крок від зони — і знову нариваєшся. Ну, охолов у нас трохи — не будеш на всю вулицю матюки гнути. Кінчай хмуритись, зараз підемо до мене, посидимо. Розкажеш, чого такий сердитий. За годину я звільнюся.

Але через годину йому довелося слухати розповіді не старого друга, а свідків — доповіли про вбивство в домі Ярижських.

Коли ключі не потрібні

Це нагадувало гру. Марія щодня знаходила у себе в кімнаті підкинуті подарунки. І її останнім часом зблідлі щічки заливав хворобливий рум’янець, бо неважко було здогадатися — від кого ці приємні дрібнички.

Цього разу на столику лежала велика морська зірка, недоладно, але мило розфарбована. Від неї віяло спогадами про літній відпочинок та щастя перших зізнань. Дівчина піднесла її до обличчя та вдихнула химерний запах. Не моря — фарби.

А Віра стояла за пальмою, що зросла не на березі, а у діжці. Спостерігала через візерунок гострого листя, крізь незачинені двері, крізь невидиму сітку неприязні.

Вийшла й спитала зловісно:

— А якщо це — дарунок злої феї?

Маня нічого не відповіла, відчула, що сестра чомусь сердиться. За мить озвалась:

— Ні, це від доброго чаклуна.

Віра подивилась в її незахищені очі й також подобрішала:

— Я просто не розумію, чому він робить подарунки таємно.

— Ну, Вірунько, ти ж теж любиш секрети!

— А раптом це не він? Що тоді?

— Не він? Тоді хто? Ти?

Віра засміялась, і Марія, легко зітхнувши, рішуче попрямувала до кімнати нареченого, намагаючись сховати зірку між зборками не дуже широкої спідниці.

Він якраз розглядав велику мушлю, повертаючи її проти світла, що сліпучими пучками лилося з візерунчатого вікна.

— Як ти це робиш? — Марія спитала це радісно, але одразу ж поперхнулась і розкашлялась.

Його очі стали глибшими й темнішими, але губи жартівливо всміхнулися:

— Про що йдеться?

— Не прикидайся! Тебе викрито! — вона показала пістряву зірку.

— Симпатична. Де ти її взяла?

— Не дратуй мене, коханий! Від кого вона — не питання, а от як це ти все це приносиш? Завжди непоміченим?

Коротка усмішка:

— Я таки заінтригував вас усіх? Так?

— Заінтригував, заінтригував! Ти свого доскочив! А тепер скажи — як?

— Спробуй вгадати.

Вона покусала товстий промінчик зірки:

— Ах, не знаю…Віра он з потойбічними духами зв’язалася, вони з нею розмовляють.

— Спіритизм? Ні, холодно.

— Скажи сам, стане тепліше.

— А що я за це матиму?

Дівчина подивилась кокетливо:

— А що ти хочеш?

— Вгадай хоча б це.

Маня зарум’янилася й торкнулась шорсткої щоки, але він перехопив її губи, й вони завмерли в довгому поцілункові, стояли, обійнявшись, як і личить зарученим закоханим.

— Поклянися, що нікому не скажеш. Ніколи, — тепер його обличчя стало серйозним, але засміялися очі.

— Ой, мені вже страшно! — вона знову по-дитячому розвеселилась.

— Але я хочу, щоб це була тільки наша таємниця, — він схилився над її вушком і щось тихо-тихо прошепотів. Очі Мані округлилися:

— Правда? Чому ж про це ніхто не знає?

— А ти хочеш, щоб знали?

Вона заперечливо покрутила головою.

— Значить і не знатимуть.

Біля самісінького вікна зловісно каркнула ворона, а Маня знову закашлялась. Василай тримав її ззаду за тендітні плечі і ще довго не відпускав.

Допит свідків

— Ну, душили її, звісно, не на канапі. Туди вже опісля поклали, — Кінчев покачав незапалену сигарету між пальцями й ще раз обвів чіпким поглядом приміщення бібліотеки Ярижських, яке нагадувало дім-музей якогось письменника кінця ХІХ століття.

Надя Щукіна чемно здивувалась:

— Звідки ви знаєте?

— Ви ж самі помітили, що була вона лише в одному з капців. Інший ми знайшли під вікном. Там її і… А ось чи чули ви якийсь шум?

— Який?

— Ну, скажімо, шум боротьби, крики про допомогу…

— Ні. У Ольги Володимирівни весь час музика голосно грала. Тимофіївна бурчала… Ні, то раніше, вони з Алькой сперечались. — Надя переривчасто зітхнула. — Ой, бідна дівчина… А Тимофіївна… Страшно подумати, що з нею тепер…

Віктор Кінчев з симпатією дивився на економку. Мала вона дуже пристойний вигляд: сірий в’язаний пуловер, випрасувані чорні брюки, волосся русяве, акуратно підстрижене, лежить красивими локонами, мабуть, укладене на бігуді. У вухах — тоненькі золоті кільчики. Нічого надмірного, скромність, надійність, дисциплінованість. Вона нервувала, але стримувалась. Мабуть, такою бувала й тоді, коли їй грубіянили старшокласники.

— Що за дівчина була Аліна Павлівна Зачепа? Ви її добре знали?

— Як сказати… Вона вчилась у нас, ну, так, поганенько вчилась. Нікуди не поступила. Батько давно вже не працює, випиває, звісно. Мати поїхала на заробітки й пропала. Прислала пару посилок — і все. Вони два роки на бабчину пенсію перебивались. Оце знайшли роботу, то старалися. Тимофіївна більше, а Аліна, вона…

— Не старалась?

— Не те, щоб не старалась. Але… У неї більше хлопці в голові, ніж робота… Молода ж… Була.

— А чогось підозрілого ви не помічали?

— Підозрілого — ні. Але дивне бувало.

Кінчев підбадьорив її поглядом.

— Вона бачила в дзеркалі дівчину.

— Не зрозумів.

— Не себе.

— Стоп-стоп-стоп! Дивилась на себе в люстро й бачила не себе?

— Ну, не зовсім дивилась. Казала, що так, збоку. Ніби схожа на неї, красива, з довгим волоссям. У білому. Алька вірила, що це привид. Казала, що була схожа на дочку першого власника цього дому. Тут, у великому залі сімейні портрети висять.

— Де це було, вона уточнювала?

— Так. Внизу, в дзеркальному залі.

— Тобто це не було відбиття картини?

— Ні, картини на другому поверсі.

— Тут усі кімнати мають назви?

— Не всі. Але їх багато, треба якось відрізняти.

— Значить, коридор знизу — то дзеркальний зал?

— Так.

— А ще?

— Зразу як зайдете, праворуч від входу — то кінозал, його ще домашнім кінотеатром називають, над ним — бібліотека. Біля кухні — їдальня. На другому поверсі — велика зала. Спальні для гостей думають називати по кольорах: рожева, блакитна, жовта.

— Всі вони на першому поверсі?

— Так, а спальня хазяїв — на другому, біля бібліотеки. Біля меньшого зальчика, він ще без назви, — спальня для родичів.

— Родичі тут уже бували?

— Ні.

— Ви спите тут, в будинку?

— Найчастіше — так.

— Ще хтось, крім вас і хазяїв, ночує?

— Гості бувають.

— Сьогодні або вчора?

— Ні.

— Де ви спите?

— На першому поверсі, в кімнаті для прислуги.

Кінчев усміхнувся приязно-співчутливо:

— Вам зручно називати себе прислугою? Вчительці, з вищою освітою?

— Певний дискомфорт є, але… Нічого страшного. Я одержую, між іншим, більше від директора школи. До речі, в школі мене принижували більше. І частіше.

— Учні?

— Всі, хто не лінувався. — Вона ображено піджала губи.

— Хм-м… Повернімося до справи. У будинок можна пройти непоміченим?

— Мабуть, так. Якщо якось тихо пройти парадним — його не зачиняли. Або через кухню.

— Є ще входи?

— Так, через кінозал і ще одну кімнату. Але він завжди зачинений, ключ від тих дверей є тільки в хазяїна.

— Ви бачили, щоб він проходив саме там?

— Не бачила, але знаю, що проходив.

— Навіщо саме там?

— Туди легше під’їхати машиною. Під самісінькі двері.

— Крім дівчини в люстрі, підозрілого не було нічого?

— З Алькою — ні.

— А з кимсь іншим?

Надя коротко й безбарвно розповіла про незвичайне булькання унітазу. Кінчев зацікавився:

— А тоді хтось не міг зайти непоміченим?

— Ні, ми одразу обходили сусідні кімнати, а Кирило Іванович посилав охоронця перевірити і парк.

— А сліди?

— Слідів було багато. За кільканадцять днів.

— Аліна також щось подібне чула? З унітазу?

— Ні.

— Аліну знайшли в маленькому зальчику? Що вона там робила?

— Прибирала. Ми щодня прибираємо. В нижніх спальнях доробляють паркет, пил піднімається нагору…

— Бабуся Аліни про її смерть від вас почула?

— Так, — Щукіна скрушено схлипнула.

— І що же? Як реагувала?

— Вона… Вона спочатку не повірила… А потім, коли побачила, я запам’ятала такий дивний вигук: «Я так і знала!» І все.

— Що ще казала?

— Нічого. Плакала. Потім її «Швидка» забрала.

— Що вона могла знати наперед?

— Тимофіївна? Не знаю.

— Вона раніше говорила з вами про Аліну?

— Так, часто. Але нічого такого…

— Про що саме ви говорили?

— Ну, так… Про молодь. І що Аліні вчитися б, професію якусь… Не вік же їй прибиральницею…

— Сама Аліна вчитись хотіла?

— Не так, щоби хотіла… Цікавилась перукарством, манікюром. Мріяла про красиве життя. Макіяж, косметика, краса — вона це уявляла, ніби кар’єру фотомоделі…

— Дозвольте доложити, — у двері просунув голову рум’яний помічник Кінчева Коля Власенко. — Кругом хати — ніяких слідів. Вночі сніг падав, було б зразу видно. Тільки доріжки до дому, до сторожки, до гаража та сміттєзбиральні — їх двірник розчистив. І машина до заднього ганку під’їжджала. Там сліди двох людей, сорок другий розмір примірно.

— Задній ганок?

— Біля кухні.

— Слідчий запитально подивився на Щукіну. Надя пояснила:

— Ми замовляли продукти з магазину. Як завжди. Їх привозили.

— Тьху! — Кінчев кинув на стіл сигарету. — Класична закрита кімната! Якщо не рахувати розчищених доріжок.

Молодий міліціонер скривився:

— Що?

— Нічого. Ти б, Миколо, детективи почитав чи що? Хоча б класику.

— Нема коли, працюємо.

— Ну-ну, іди працюй, — процідив слідчий з такою іронією, що життєрадісний Власенко розгубився:

— А що ще робити?

— Поклич хазяйку. А потім ще раз обшукай приміщення. Може, знайдеш нарешті знаряддя вбивства.

Микола Власенко миттю зник за дверима.

— Знаряддя? — злякалась Надя. — Її хіба не руками…

— Все з’ясуємо, не турбуйтесь. Згадайте ще раз, хто міг зайти до будинку. Схоже, Аліну вбив хтось із своїх.

— Хто? Господи, кому це було потрібне?

— Так хто був у домі?

Щукіна тяжко зітхнула й знову почала перераховувати:

— Ольга Володимирівна відпочивала у себе в спальні, Тимофіївна й Аліна прибирали, ремонтники, троє, працювали внизу. Десь за півгодини до… То тоді з магазину привезли продукти, до кухні. Я приймала. Коля заходив, наш охоронець.

— Чого?

— Перекусити просив. Ну і ще… Він трохи до Альки залицявся… Але я не пустила. Здається, більш нікого.

— Прізвище охоронця?

— Гапченко. Коля Гапченко.

— В якому розумінні він залицявся до Аліни Зацепи?

— Розмовляли, жартували. Алька — дівчина весела… була.

— Отже, Микола Гапченко виявляло неї підвищену увагу, а вона відповідала… взаємністю?

— Не тільки Коля. І Діма Дука з нею часто спілкувався.

— Дука — це інший охоронець?

— Так.

— І де ж вони… спілкувались?

— У дворі, на кухні. коли господарів не було — в нижньому залі. Але там — зрідка.

— А будівельники їй знаків уваги не виявляли?

— Якось не помічала. Хіба що за обідом жартували. Вони внизу працюють, а Аліна здебільшого нагорі прибирала.

— А внизу?

— Внизу — Тимофіївна.

— Що ще входило в обов’язки Аліни?

— Сміття виносила. За гаражем у нас контейнери стоять. Іноді мені допомагала на кухні.

— Хто вивозить сміття?

— Комунгосп, у нас договір підписаний. Двічі на місяць вивозять.

— Коли вивозили востаннє?

— Три дні тому.

— Хто привозив продукти?

— Експедитор з магазину «Мрія гурмана», його звуть Максім Олексійович. Прізвище — Стріляний.

— Ви його добре знаєте?

— Майже зовсім не знаю. Прізвище він на рахунках пише. Я рахунки збираю, хазяйці, для звітності. За кожну копійку, — Щукіна ніби захищалась своєю чесністю від будь-яких підозр.

— Замовляєте по телефону?

— Так.

— Експедитор цей, Стріляний, до будинку заходив?

— Тільки в кухню. І одразу ж поїхав.

— Звідки ви знаєте, що одразу?

— Чула шум мотора.

— У будинку грала музика, — нагадав слідчий і поправив окуляри недбалим інтелігентським жестом.

— Так, нагорі, у Ольги Володимирівни. На кухні не так вже й чути. А машина в них стара, мотор — наче в трактора.

— А якщо водій поїхав, а експедитор залишився?

— Та він один у них, він і водій, і експедитор.

— Гаразд. Ви, Надіє Карпівна, запишіть усе, що мені розповіли. Там Коля Власенко по будинку ходить, він взірець дасть, як оформлювати.

Кінчев відпустив Щукіну. Оглянув бібліотеку, де влаштувався для допиту свідків. Старовинна. Меблям не менше століття. Шафи замикаються, темне дерево досі має шляхетний вигляд. Книжки здебільшого теж досить старі. Попід стіною, віддаленою од вікон і балкону — залізна мережка гвинтових сходів нагору, до гостроверхої башти. Схоже, саме це приміщення найменш піддавалося ремонтам. Лише неяскраво вилискував новенький паркет. Музичний центр, комп’ютер та величезний, підроблений під старовину глобус виглядали чужими елементами.

— Ох, вибачте, я й досі не оговталась, повірте.

Ольга Ярижська прийшла в чорному оксамитовому платті, знявши яскравий квітчастий халат, у якому бачив її перед тим.

— Все гаразд, сідайте, — він одразу повівся, як господар, знову вмостився за письмовий стіл, їй показав на стілець навпроти, добре освітлений рожевим сонячним промінням. — То що ж ми маємо?

— Жах! — Ольга Володимирівна, ще не сівши, склала біля грудей долоні й привабливо випнула пишні груди. — Жах! Повірте, я не знаю, що й казати.

— Розповідайте по порядку.

— Хіба тут є якийсь порядок?! Убивство в нашому домі! Це жах! Це лихо!

— Ви сядьте й заспокойтеся.

Вона сіла і раптом кокетливо усміхнулась:

— Ви всім таке кажете?

— Яке?

— «Заспокойтеся».

— Ні, тільки неспокійним.

— Ви мене в чомусь підозрюєте?

Віктор щиро зітхнув:

— Ми всіх підозрюємо. Така робота. Але звинувачуємо лише на підставі фактів. От про них і розкажіть.

— Я нічого не знаю. Я у своїй кімнаті була, відпочивала. Учора така метушня була! Я просто лежала й читала. І слухала музику. Аліну знайшла Надя. Я почула її крик.

— Чий?

— Аліни. А потім вийшла Надя й сказала…

— Одразу вийшли?

— Я… Повірте, не пам’ятаю. Ні, не одразу. Надя до мене зайшла і каже… Не пам’ятаю, але щось вона сказала. Про Аліну.

— Що кричала Аліна? Які слова?

— Ніяких, просто вискнула — і все.

— Скільки часу пройшло після крику Аліни до приходу Щукіної?

— Не знаю. Я на годинник не дивилась.

— Грала музика. Що саме, коли кричала Аліна, коли зайшла Щукіна?

— Не пам’ятаю. Я читала. Музика — так просто… Повірте, я звикла, майже не слухаю.

— Скільки сторінок встигли прочитати за цей час?

— Не пам’ятаю! Дві-три, може, п’ять, шість…

— Що читали?

— Коельо. «Одиннадцать минут».

— Де книга?

— У мене в спальні. Принести?

— Не треба. Чому ви не вийшли на крик?

— Не знаю. Не продумала, що… Що воно так страшно. Думала, знову якась дурня.

— Яка саме?

— Ви сміятиметесь. — Досить-таки перелякана, вона все ж трохи кокетувала. Жінка до кінчиків нігтів.

— З чого?

— Хіба Надя не розповідала?

— Про що?

Ярижська повагалась:

— У нас в туалеті вночі хтось воду спускав. Чи сама спускалася. Не знаю. І Тимофіївна, і Аліна казали, ніби хтось чужий бував у домі. Сліди залишав. Брудні. Когось бачили в дзеркалі, відбиття. Ніби привида. Дівчину. Вони всі когось боялися.

— Хто саме — всі?

— Аліна, Тимофіївна, Надя.

— На це були якісь підстави?

— Повірте, не знаю. Будинок великий, ще не обжитий. Нас із чоловіком часто немає вдома. Баби розповідають якісь легенди.

— Які?

— Колишні власники дому всі загинули. Не по-хорошому. То були страшні часи — війна, революція. І потім, коли технікум тут організували — то підпал, то епідемія. Забагато загадок, чутки якісь… Люди боялись працювати, коли музей був. Один директор тільки й тримався…

— Але працювати у вас не відмовляється чимало людей.

— Звичайно, ми ж добре платимо! — Ольга розвела руками. Персні на її пальцях, зі скромним достоїнством нагадали: є чим платити. — І соціальні гарантій також… Все по закону!

— А чому ви саме їх вибрали? Зачеп?

— Чому? Не знаю… Тобто, я хотіла, щоб у нас працювали родички. Допомагали б одна одній. Аліна молода, моторна. Красива дівчина. На очах у баби, та приглядала. З часом у нас куховарити буде їхня кума, ми вже домовилися.

— Династія. Як у кращих домах Лондона й Парижа?

— Чому б і ні? І скандалів менше, і крадіжок, коли родичі працюють.

— Але ж, мабуть, не тільки вони до вас родиною приходили? Чому саме їх? Тимофіївна вже стара. Яка з неї прибиральниця? Ледь ходить.

— Не так вона вже й погано ходить. І прибирала добросовісно… Вона цікава бабка. Розповідала, як німцям служила під час окупації. У цьому ж домі.

— Невже вона їм догодила?

— І не тільки! Вона допомогла парк врятувати!

Кінчев хмикнув:

— Партизанка?

— Повірте, ви дарма смієтеся. Звісно, вона ніяка не партизанка була. Просто німці на Різдво хотіли рубати найкращі ялинки, ну, щоб у домі прикрасити, а наші люди упросили їх залишити. Дали хабара. Позносили хто сала, хто курку, хто чого. А Тимофіївна передавала. І ялинки залишилися! І досі стоять! Ви ж наш парк бачили?

Ольга Володимирівна шарпнулась показувати з вікна парк, але слідчий зупинив:

— Що ж, Тимофіївна розмовляє німецькою?

— Не знаю. Не питала.

— Як вона сприйняла звістку про смерть онуки?

— Жахливо!.. Це було просто жахливо! Як зайшла — так і впала. Ми одразу «Швидку» викликали. Вони на диво швидко приїхали.

— Так, я бачив. Тимофіївна якось коментувала смерть онуки?

— Коментувала? Ні. Закричала щось, схопилась за серце — і впала. Бідна жінка! Треба їй допомогти з похованням… А коли Аліну будуть…

— Що закричала Тимофіївна, побачивши Аліну мертвою?

— «Я знала, я знала, що так і буде!» — чи щось таке.

— Що вона знала?

Ярижська тільки розгублено розвела руками.

Кінчев озирнувся:

— А це що за двері? — підвівся й сіпнув за ручку. — Зачинено.

Ольга Володимирівна відповіла безтурботно:

— Це в кабінет чоловіка. Він їх ніколи не відкриває, заходить через залу, як усі.

— У вас ключі є?

— Ні. Може, в Наді… Та можемо й через зал…

Але слідчий не поспішав виходити із затишної бібліотеки.

— Пізніше. А чоловік ваш де?

— У справах поїхав до столиці. Ще вчора.

— Коли планує повернутися?

— Думав завтра…

— Ви сповістили його про ці події?

— Так, щойно. Він так розстроївся!

Кінчев відхилив балконні двері, оглянув краєвид і пішов до гвинтових сходів.

— Прикраси в стилі модерн, — сказала Ярижська.

— Замовляли у столиці?

— Навіщо? Вона чудово зберіглася. Замінили тільки дерев’яні частини — сходи й поруччя.

— Так, красиві, — слідчий без пошани затупотів по нових сходах. Він помітив, що всі в домі ходять виключно в капцях і його грубі теплі черевики геть не пасують до музейної вишуканості меблів та підлоги.

Ольга Володимирівна пішла слідом.

Тісна башточка була світлою й затишною: великі вікна, зелень у кашпо, посередині — круглий стіл з легкими вигнутими стільцями. На один з них усівся Кінчев. Ярижська примостилася навпроти.

— Часто тут проводите час?

— Повірте, немає коли. Якось чай пили увечері.

— Чим заклопотані?

— Ремонт… Він стільки сил забирає… У нас тут дизайнер з Києва працював, найкращий у реставрації. Може, чули — Буруковський? Ні? Ось-ось приїхати повинен. У нього такі вимоги до матеріалів! До якості! Сам перевіряє, кожну щілинку. Кирило весь у справах, а ремонтом займаємось більше я з Валентином.

— Валентином?

— Ну, з дизайнером, Буруковським.

— Чому ви вирішили поселитися тут? У Барвінківцях?

— Чоловік придбав завод. Перспективи непогані… Мінеральні води просто під ногами течуть! Це ж здоров’я людей! Ну, і екологія тут непогана, і місця мальовничі.

— Так, нічогенько, — Кінчев підвівся й визирнув у вікно. — А гараж новий збудували?

— Ні, при музеї там сарай був.

— Там можна сховатися?

— Ви мене лякаєте!

Він усміхнувся:

— Чим?

— Хтось ховається в гаражі?

— Я такого не казав.

— Але може сховатися.

— Ви часто туди ходите?

— Ну… Взагалі-то так. Виїжджаю майже щодня.

— Самі зачиняєте?

Вона розгубилась:

— Буває, що й ні. Вдень. Приїхала — й знову їду. Територія охороняється. І двірник, він, коли тут, відчиняє. Там у нього ці… всілякі… інвентар.

— Ночує тут?

— Ніколи! У нас восьмигодинний робочий день. І два вихідних. Дехто, звісно, понаднормово працює, але це оплачується додатково.

— Хто працює понаднормово?

— Надя Щукіна. Раніше й будівельники.

— Та-а-ак…

Слідчий спустився вниз, у бібліотеку, до високих шафі м’яких меблів.

— У Аліни Зачепи були вороги? Їй хтось погрожував?

Ярижська знову розвела руками:

— Мені вона нічого не казала. Але чогось боялася.

— Привидів?

— Мені здається, не тільки.

— З чого це було видно?

— Не знаю. Дивилась так.

— Може, вона боялась вас.

— Мене?! Чого б це?

— Ну, ви — хазяйка, боялась не догодити.

— Я б це побачила. Спитайте в Наді, я когось хоч раз вилаяла як слід?

— Ну, якби й так, хіба вони про це казали? — обоє змовницьки перезирнулися. — Скажіть краще, як можна потрапити в будинок непоміченим? Через задній хід, через парадне?

— Та як завгодно! Ну… Задній хід завжди зачинено.

— Котрий?

— Обидва. Але чому саме через двері? Повірте, якщо хтось схоче, він і у вікно влізе, і через балкон. Хіба ні? Я казала, що потрібні грати, хоча б на першому поверсі. Але дизайнер відмовив, це порушить ансамбль. Скоро проведемо сигналізацію.

— Значить, ви не почуваєтесь у безпеці?

— Тому й платимо охороні. З часом буде більше прислуги, може, хоч трохи слідкуватимуть. Для власної ж безпеки.

— Від усього не вбережешся…

Вона злякано кліпнула довгими пухнастими віями. Туш, звісно, від найкращого виробника.

Слідчий подивися значущо:

— Ці шафи на таких тонких ніжках. Ніжки міняли? Якісь вони ненадійні… на вигляд.

— Меблі тут старі. Може, і справді… — подивилась униз.

— Необережно зачепите — кісток не позбираєте.

— Хіба?

— У минулому році зовсім невелика шафа впала на вчительку Рокитнянської школи — забила на смерть. Потім вийшло розпорядження у школах по всьому району шафи до стін прикрутити. Я був у комісії з перевірки техніки безпеки.

— Правда… Я скажу Валентину. Хай подумає.

— А вам не спадало на думку, що хтось полює не на прислугу, а на вас?

— Що?! На мене?

— Не обов’язково. Ваш чоловік займається бізнесом, звісно, має ворогів.

— Для чого ж тоді вбивати Алінку?

— Залякати. Попередити. Знищити небажаного свідка.

— Ви хочете сказати, що в нас кілер бродить, як у себе вдома? Хтось із охоронців з ним у спілці? — Ольга Володимирівна раптом розчервонілася. — Тут і зараз небезпечно?

Кінчев задоволено підвівся:

— Я нічого не хочу сказати. У мене для цього — жодних підстав. Але думати треба й над такою версією. Щоб невдовзі тут не з’явилися ще мерці. З охоронцями я поговорю на вулиці. А потім ще огляну будинок.

І пішов. Лише кивнувши на прощання.

Миршавий, як їжачок.

Залишив розкішну жінку саму в кріслі. Збентежену, спантеличену, злякану. Огорнену непевністю, наче туманним серпанком.

Колючий мужик.

Огидний.

Ще свідки

А Кінчев уже був на першому поверсі й зазирав до так званого кінозалу, де його помічник, студент-практикант Міша Шерман, старанно записував показання ремонтників, які сиділи поруч. Троє робочих збентежено мовчали, в очікуванні кінця письменницьких трудів помічника слідчого й моменту, коли вони, розписавшись, зможуть повернутися до роботи. Їхній одяг — старі джинси, обтріпані спортивні шаровари, розтягнені светри та картата байкова сорочка на одному — вносили прикрий дисонанс у вигадливо-сучасний інтер’єр розкішної зали. Усі троє однаково тримали руки на колінах. Один, огрядний лисий чоловік, сидів посеред дивану й виглядав на бригадира. Праворуч від нього примостився літній сивий вусань з худим обличчям та негустим сірим волоссям, ліворуч — чорнявий молодик.

— Закінчую останній протокол, Вікторе Артуровичу, — старанний Мишко шарпнувся вгору, але Кінчев не переймався субординацією:

— Сиди, пиши. Ну, як воно?

Наївно-ясноокий студент Шерман лише захоплено покрутив головою. На другий день першої в житті практики — нелюдське вбивство. Та ще й у такому палаці! Хлопчина миттєво схуд від всепоглинаючого почуття відповідальності.

Дві затишні шкіряні канапи стояли перпендикулярно до величезного екрана. Між ними — два глибоких крісла, так само світлошкірих, між якими помістився низький столик, зайнятий зараз паперами практиканта. Усі ці меблі складали у плані букву «П», між ногами якої гордо розкинувся суперсучасний, але на даний момент мертвий екран. Віктор присів на диван навпроти ремонтників і байдужо звернувся до них:

— Що цікавого ви тут розповіли?

— Та ось… — стенув плечем наймолодший, чорнявий, неслов’янського вигляду. — Ми якраз… працювали. І нікуди зі спальні тої не виходили. Доки Надія Картівна не покликала… сюди. Тут ми й про це ось… про дівчину дізналися… що її… вбили, корочє.

— З ранку працюєте?

— Так, — молодий явно був найбалакучішим з бригади.

— О котрій почали роботу?

— З восьми, як завжди.

— А матеріали звідки носите?

— Та ж там же, під стіною лежать. Корочє, раніше приготували.

— І в коридорі, — додав кремезний бригадир, що сидів посередині між товаришами. Усі троє поглядали то вгору, на високу дзеркальну стелю, то вниз — на товстий помаранчево-жовтий килим. Рослі металеві підставки, вишикувані паралельно до стін, наче колони, вінчалися зверху білими плафонами, щось на зразок торшерів-баскетболістів.

— І що ж, навіть до туалету ніхто не виходив?

— А чого його туди виходить? — знову перехопив ініціативу чорнявий молодик. — Тут при кожній спальні — свій туалет. І ванна.

— І не курив ніхто?

— Не палимо ми, — гордовито заявив старший. — Тимур он також кинув, жінка вагітна, чого її труїти? Ну й дитину майбутню теж…

Чорноокий Тимур підтвердив:

— Кинув. Три місяці вже не палю. Та й хазяйка тут наказала, щоби приміщенні димом не смерділо.

Кінчев згадав про тютюновий запах у хазяйській спальні:

— А сама вона не курить?

— Курить, — статечно відповів старший. Чорнявий додав:

— Дак їй можна, вона хазяйка. Та й запаху тут майже не спостерігається. Хіба що зрідка коли…

— Запах іде з вітальні?

— Та вроді як через вікно, з вулиці. На балконі вона любить покурити. На свіжому повітрі, корочє.

— Отже, ви нікуди не виходили й підозрілого нічого не бачили, не чули?

— Працювали ми…

Літній вузьколиций чоловік, що раніше мовчав, раптом зізнався:

— Бачили, як дівчину несли… Труп її.

— Ну — і?

— Так у неї тільки на одній нозі капці були… Тобто — капець.

Кінчев підніс вгору вказівний палець:

— Оце і є справжня спостережливість! Міша, не забудь у протоколі зазначити! Вас як звуть, товаришу?

— Той, е-е, Батрак, Павло Петрович.

— Дякую, Павле Петровичу. Такі уважні люди, як ви, завжди допомагають слідству.

Чорноокий молодик також не схотів відставати й випалив:

— Зранку маленька вантажівка приїздила. З магазина…

— І що?

— Ну, приїхала та й поїхала.

— Коли приблизно?

— Ну, десь у десять-одинадцять…

— Обідати будете? — зайшла до кінозалу похмура Надя Щукіна. — Смеркається вже, а ніхто ще зранку не їв.

— А слідчі органи заразом не погодуєте? — весело спитав Кінчев.

— Звичайно, я на всіх приготувала.

— Ходімо, товаришу Шерман. Протокол потім допишеш.

Нечисленною колоною вони посунули за Щукіною на кухню, посеред якої за великим столом уже сиділи помічник слідчого Коля Власенко й охоронець Микола Гапченко. Обидва мовчки сьорбали борщ.

— Смачного всім! — привітно побажавКінчев.

— Дякую, — похмуро відповів охоронець, Власенко ж тільки промугикав щось невиразне.

— Протокол готовий? — звернувся Віктор до нього.

— Угу.

— Можна поглянуть?

Коля неохоче відірвався від тарілки й витяг з портфеля кілька пописаних аркушів. Кінчев одразу почав читати, пересунувши окуляри на лоба. Надя Щукіна поставила перед ним смачно паруючий борщ, ложку, серветку, але він довго не відривався від протоколу й відклав папери, коли ремонтники вже дерли ложками дно своїх тарілок. Покуштував борщ і спитав у охоронця:

— Вас завжди так годують? Смачно?

— Що? — не зрозумів той. Він швидко ковтнув і трохи не похлинувся. І пролив кілька крапель на чорну куртку.

— Ви щодня отримуєте на роботі гаряче харчування? — перефразував слідчий.

Охоронець Гапченко проковтнув, наче через силу:

— Так.

— Іноді й після обіду кави вдається попити?

Гапченко мовчки уп'явся в нього, і відповів Тимур, який від борщу явно повеселішав:

— Так, буває. Надія Карпівна ніколи не відмовить. І хазяйка дозволяє. Ви не думайте, тут усе по-людському.

— Колько, може, і нам сюди в охорону влаштуватися? — усміхнувся Кінчев і підморгнув помічникові. — Платять тут непогано, так?

Працівники Ярижських зобразили на обличчях щось невизначене: нічого, мовляв, особливого. Охоронець низько схилився над тарілкою.

— Комерційна таємниця, — констатував слідчий. — Значить, Миколо, треба подавати заяви. Не прогадаємо.

Власенко старанно пережував великий кусень м’яса з поданого на друге плову й відповів:

— Нє, територія велика, важко за всім слідкувати.

— Ви також так думаєте? — спитав слідчий у Гапченка.

— Про що?

— Що територія завелика?

— Яка територія?

— Котру ви охороняєте.

Гапченко задумався:

— Ну… Не така вже й велика. Але незручна. Дерева, кущі… Легко схлватися. І гараж — величезний. І альтанка стара… Поки все обійдеш…

— Тобто тут не одна людина повинна охороняти?

— Саме так, це ви правильно… Тут сам-один не вслідкуєш.

— А Ярижському ви про це казали?

— Та Ігор Федорович нібито казав.

— Ігор Федорович — це ваш старший? — уточнив Кінчев. — І що він казав?

— Ну, той… Що собак непогано б завести.

— І що хазяїн відповів?

— Не знаю. Нібито не хочуть.

— Чому?

— Звідки ж я знаю?

— Чергуєте по одному?

— Так. Іноді й удвох, вночі. Як Афанасьєв скаже чи хазяї. Тільки зараз Панчук ногу зламав, то ми і вночі по одному. Доки одужає.

— Вас коли змінять?

— Увечері, в восім.

— Тоді походимо по території разом, — Кінчев нарешті почав їсти. Борщ іще не вичахнув, і він із приязню подивився на на Щукіну, яка енергійно, але без метушні наливала компот у великі розмальовані квітами чашки.

— Тоді я той… Піду вже… Якщо ви не проти.

Ані Кінчев, ані його помічники не заперечували, й охоронець Гапченко сам відніс тарілку із залишками плову до мийки, стоячи проковтнув компот і випарився з кухні.

— Нервує молодий чоловік, — промовив слідчий, ні до кого окремо не звертаючись. — Якийсь занадто напружений.

Ставлячи перед ним плов і компот, Надя Щукіна відповіла:

— Усі ми сьогодні нервуємо. Такий день важкий, стільки переживань.

Забрала порожню супову тарілку й додала:

— Дуже Алінку жалко. Всі її любили… І ось так…

Нервовий охоронець

Кінчев запросив на оглядини парку й Мішу Шермана:

— Ходімо, студенте, подихаєш повітрям провінції. Виключно корисне, я б сказав — цілюще повітря. Це тобі не столиця з її смогами.

— Так, екологічна обстановка тут непогана, особливо відчувається відсутність вихлопних газів.

Вони одягнулись і вийшли з особняка через головний вхід.

— Темна справа, шеф! — Міша явно наслідував героїв американських трилерів. Але й Кінчев не з дуба впав, у відповідь він також похизувався знанням новинок кіномистецтва:

— Темна — не темна, а розгрібати нам, — він навіть досить талановито зобразив на своєму довгастому обличчі похмурий вираз типового голлівудського шерифа.

Вони зійшли з невисокого ганку й попрямували до сторожки — невисокої цегляного будівлі, що вартувала біля розчахнених мережаних воріт. Від палацу до них було не менше п’ятдесяти метрів.

— Шкода, що не я того охоронця допитував, — крізь зуби процідив Міша, і Кінчев ласкаво спитав:

— Чому?

— Чує моя душа: це він. Це він дівчину замочив.

— А як щодо доказів?

— Він боїться!

— Само собою. Він же повинен був охороняти будинок і все, що в ньому. Але роззявив рота. А ще для вбивства непогано би мати мотив.

— Та скільки завгодно!

— Наприклад?

— Ревність! Помста! І ще…е-е-е… Вона могла бути свідком злочину!

— Якого? Жодного вартого уваги злочину в радіусі ста кілометрів не зафіксовано. Хіба що покража копійчаного стола, але, мабуть, це зробив підпилий сусід.

— Так… Але щось повинно бути… А що в протоколі?

— Все нормально. Сидів у сторожці, обходив територію, — Кінчев закурив, майстерно черкнувши пластмасовою запальничкою. Міша також поліз до кишені по цигарки.

— А давайте тут засаду влаштуємо.

— Це навіщо ж, пхе-пхе?

— Злочинці іноді повертаються на місце злочину!

— Угу, і, повертаючись, він не забуде почепити на груди значка: дивіться, люди добрі, радій, міліціє, це я, пхе-пхе, той самий, кого ви шукаєте.

— Смієтесь?

— Звісно. Людей у нас на засади не вистачить.

— А давайте — я.

— А ти сьогодні ляжеш спати раніше, виспишся і завтра раненько підеш на вулицю 50-річчя СРСР, дім дванадцять. І будеш розслідувати там справу про зникнення з подвір’я саморобного стола з металевою стільницею. Про що заявила сьогодні громадянка Блюмкович.

— Ну ось…

— Не «ось», а «буде виконано». Це справа анітрохи не гірша за інші. Побоююсь, що там замішаний тіньовий бізнес, пхе-пхе. Незаконне збирання металобрухту. Підпільні приймальні пункти. Їх шукати потрібно, доки не прохолов слід. І при цьому, пхе-пхе, дуже обережно, там круті хлопці працюють, за свій бізнес горлянку переріжуть, — продовжуючи курити, Кінчев розчахнув двері в сторожку.

Охоронець Микола Гапченко сидів з газетою «Факты», по-домашньому знявши куртку. Побачивши співробітників слідчих органів, сіпнувся так, що розірвав газету.

— Я оце… Я тут трохи… Ось… — промимрив він розгублено.

Кінчев мовчки оглядав приміщення, повертаючи туди-сюди масивну оправу з товстими склом й не забуваючи час від часу добросовісно затягуватися димом. Міша Шерман старанно копіював ці дії, але відсутність окулярів позбавляла його необхідної солідності.

Сторожку, крім стола, умебльовували ще два стільці, доісторична залізна вішалка з гачками з товстого дроту, чималенька поличка для ключів та пластмасовий будильник на батарейках. На підвіконні — старий магнітофон з поламаними ручками й неохайна стопка касет до нього, деякі — без футлярів. Зі стелі звисала лампочка без абажура, дощата підлога пофарбована звичайною коричневою фарбою, а на свіжепобіленій стіні — плакат-календар з Андрієм Шевченком та глянцеві реклами шоколаду й мінеральних вод. Сидячи спиною до входу, охоронець міг бачити з вікна і дорогу — просто перед собою, і високу чавунову огорожу — праворуч та ліворуч.

Гапченко підвівся й шарпнувся за курткою:

— Я покажу вам… територію.

— Ми не поспішаємо, — загадково відповів Кінчев і знову зробив паузу. Далеко-далеко щось стукало, поблизу каркнула ворона.

Гапченко зім'яв газету й кинув у пом'яте оцинковане відро, яке скромно заступало кошик для сміття й тому ховалося у куточку за столом. У Міші Шермана загорілися очі й витягнулося обличчя. Слідчий спитав буденним тоном:

— Огляд звідси непоганий, так?

Гапченко ковтнув і відповів досить виразно:

— А що ж… Вікна на три боки. А двері, вони в бік дому. Шибки помили недавно. Ця ж… Аліна і мила, щоб видно, значить, було.

— Ви з Аліною дружили?

— Ну, не так, щоб дуже… Але й не сварилися… Ніколи. В нас добрі стосунки… були.

— Ви зустрічалися з Аліною Зачепою після роботи?

— Ні! Тобто… Ми, звісно, зустрічалися. Ну, там, з компанією… І так…

— Мали з нею фізичну близькість? — розмова з нервовим охоронцем приносила слідчому задоволення, помічене навіть Мішиним неозброєним оком.

— Ну, це… Ні. Ні. Ну…Коротше, ні…

— Сексуальні стосунки з покійною заперечуєте?

— Так.

— А з іншими охоронцями у неї щось було?

— В них і спитайте.

Кінчев кинув недопалок у відро з газетою. Сів на стілець спиною до стіни й похмуро процідив:

— Ви, громадянине Гапченко, не викручуйтесь, а відповідайте на питання. Вбито дівчину, і ви — серед підозрюваних.

— Я не вбивав! — злякано обурився Микола. — Я вже казав вашому слідчому.

— Казали. Але алібі у вас немає.

— Я по території ходив! Мене двірник бачив! І тут сидів. Також. Машину пропустив. З продуктами. І випустив… Ось… Шофер також може підтвердити. І Надія Карпівна.

Кінчев пропустив цей монолог повз вуха й наполегливо повторив:

— З ким з охоронців ще зустрічалась Аліна?

— Не знаю! Дімка за нею… той… бігав. Але вона не хотіла… Тільки сміялася.

— Дімка — це Дмитро Дука, ваш змінник?

— Так. Точно. Тільки він удома сьогодні. Прийде після восьми. І той… Він запізнюватись любить.

— А ви?

— Що?

— Любите запізнюватись? Чи завжди приходите вчасно?

Гапченко щиро задумався. Почухав волосся, трохи відсунувши кашкета. І чесно відповів:

— Не знаю. Я намагаюсь… Стараюсь так, щоб не дуже. І взагалі…

— Гаразд, — Кінчев підвівся, — ходімо, оглянемо територію, доки зовсім не стемніло.

Гапченко натягнув куртку з білим написом на спині «Охорона» й одразу став виглядати впевненіше й солідніше.

Хвойний парк. Серія кадрів

Історію подальших пригод слідчого, практиканта й охоронця по парку ми представимо серією «моментальних кадрів», які швиденько ознайомлять з результатами огляду.

Отже, кадр перший. Блакитні ялини стають темно-сірими, між їхніми густими гілками згущається таємнича пітьма. Гапченко веде гостей розчищеними й утоптаними багатьма ногами доріжками. Більшість слідів належить самому Миколаю, чого він не заперечує, підкреслюючи свою постійну присутність у парку. І тим самим відсутність на місці злочину. Кінчев дивиться на всі боки, вниз та вгору, на покритий зеленою черепицею дах. Обмацує сріблясті водостічні труби. Міша Шерман шепче, радісно округлюючи очі:

— Запросто по них можна влізти на другий поверх! І дерева біля самої стіни!

Смеркається, темнішає. Всі поспішають.

Кадр другий. Практикант Шерман помічає щось на гілці ялини, під балконом, знімає, показує старшому слідчому. Це недопалок дамської сигарети — довгої та тонкої. Міша бере його на пам'ять як перший знайдений ним речовий доказ. Кінчев незадоволений і квапить Шермана та Гапченка.

Кадр третій. У просторому приміщенні, що примикає до гаража та скромно називається сараєм садівника, двірник-садівник Саломатін Рихард Віленович вручає Кінчеву власноручно написаний протокол з відповідями на питання слідчого. Той у захваті: текст логічний та грамотний, хоч і не інформативний щодо прояснення обставин справи.

Ще більше слідчого захоплює особа самого двірника. Глухий від народження, він не залишився німим, навчився читати по губах співрозмовника й досить виразно відповідає на питання. Приземкуватий, широкий, навіть якийсь квадратний, с великою головою розумного доброго слоника. Він охоче демонструє делегації, що не з доброго дива з’явилась у сараї, власної конструкції снігозбиральний агрегат та вдосконалений розрихлювач грунту. Показує фотографії ним же вирощених небачених сортів айстр. З ненаситною енергією людини, позбавленої безпосереднього спілкування, він готовий розповідати про що завгодно, щоправда, мову його важко зрозуміти, каже Ричард Віленович, ніби з наповненим ротом, проте старанним слухачам удається зрозуміти, що батько Саломатіна — стовідсотковий росіянин з Поволжя, а мати — стовідсоткова німкеня, з тих, що понад триста років мешкають на півдні України. Він навіть белькотить щось німецькою, але Кінчев і К°, на жаль, не мають достатньої підготовки, щоби зрозуміти його висловлювання.

Ця частина сараю ущерть заповнена інвентарем та садівницьким приладдям, плівкою для теплиць і дерев’яними рейками. Тут пахне прілим сіном, стружкою й чорноземом.

Саломатін ще намагається розповісти, як він кілька років безрезультатно облагороджував місцину довкруж Барвінківського Палацу культури. З бюджету грошей не поступало, перехожі витоптували клумби, смітили на газонах.

Кадр четвертий. Гапченко бовванить у віддаленні, роблячи вигляд, що дисципліновано обходить територію. Кінчев і Шерман стоять за особняком з садівником, намагаючись у залишках присмеркового світла щось роздивитись на невиразній ксерокопії, зробленій з чернетки плану облаштування парку. Поверх ескізу столичного дизайнера Саломатін домалював масу креативних деталей. Сам він стоїть поруч і жестом полководця вказує, де повинен заструменіти ручай.

— Невеликий, дно на плівці, — голосно мимрить він, — багато води не потрібно, щоб не змило гальку.

Розумні оченята маленького слоника натхненно сяють.

Міліціянти здивовано перемовляються:

— Ух ти, басейн маленький!

— Близьку вато…

— Це щоб будинок у воді віддзеркалювався. Бачиш: тут приписано.

— А це що?

— Мабуть, скульптури.

— Так, непогано.

— Аякже — дизайн.

Кадр п’ятий. Кінчев досліджує майже неприступний паркан: цоколь — з дикого каменя, до стегна людині середнього зросту, над ним — двохметрові чавунні списи, переплетені строгою геометричною ковкою. Міша намагається пролізти між прутами й доводить, що дорослому це не вдасться, навіть худому й гнучкому.

Садівник здалека вказує на занесену снігом зачинену хвіртку, до неї ведуть лише пташині сліди. Обличчя Рихарда Віленовича напружене, ніби він прислухається до чогось, вираз глибоких очей важко вловити.

Кадр шостий. Міша Шерман ховається за високими баками для сміття, і слідчий переконується, що його не видно.

Охоронець час від часу з’являється поблизу. За рогом розмовляє з кимось по телефону. Загусає темрява, він водить кругом себе яскравим променем ліхтарика.

Кадр сьомий. Двірник Саломатін супроводжує слідчих у гараж, розташований у тому ж великому сараї, що й відділення для його садівничого приладдя, за перегородкою, з окремим в’їздом.

У гаражі без зайвої тісняви можуть розміститися чотири автомобілі, але на даний момент стоїть лише один — сріблястий «Ланос» Ярижської. Металеві ворота не замкнені, в них легко відчиняються й невеликі зручні двері.

Кінчев заглядає в усі куточки, Шерман не лише заглядає, але й принюхується. Але підозрілого й тут не спостерігається.

Кадр восьмий. Слідчі намагаються пробратися до сараю ще й зтретього боку — з тилу. Широкі й високі двері не відкриваються. У двірника-садівника ключа немає, його відпускають з миром. Віктор Артурович витягає маленький ліхтарик й обводить двері й прилеглу місцевість круглим промінчиком. Незайманий сніг свідчить, що людська нога не ступала тут досить давно. Кінчеву задумі розгрібає сніг ногою. В колі світла мелькає зім’ята трубочка — гільза від довгої дамської сигарети.

Кадр дев’ятий. У темряві, голіруч, слідчі старанно риють сніг біля зачинених дверей сарайчика. Знаходять ще три вишуканих недопалка й чотири — від звичайних дешевих сигарет.

— Курили двоє, — робить висновок Шерман. — Довгенько стояли вони тут удвох! Хм, за гаражем… Цікаво, про що домовлялись?

— Можливо, приходили сюди неодноразово. Або чекали одне на одного. Ще варіант: звідси відкривається красивий або цікавий краєвид, і різні люди незалежно один від одного урізний час проводили тут… деякий час.

— Будемо ці недопалки до справи долучати?

— Давай, якщо не ліньки. Навряд чи це допоможе.

— Чому?

— Інтуїція підказує.

Практикант зітхає й киває головою

Удвох вони тут же викурюють по цигарці. Недопалки летять у щойно перекопаний ними сніг.

І нарешті, кадр десятий, заключний. Попрощавшись із тихим двірником, який саме замикав сарай, слідчі повертаються до особняка.

Шерман захоплено вигукує:

— Заплутана справа!

— Як завжди, — втомлено відгукується Кінчев. — Ти, Михайло, двигай вже додому, а я ще розочок по будинку пройдуся.

— Та я б також… — починає студент прохально, але Віктор швидко перебиває:

— Іди-йди, коли начальство відпускає. І завтра щоб у контору без запізнень!

Шерман радісно козиряє. Його модна шапочка усміхається.

У підвалі. Їжачок в тумані

Присмерк, наче невагомим туманом, облягав старий будинок. Стихало каркання набридливих ґав. М’якшали барви, згладжувалися виступи. Дім усе глибше занурювався в готичну таємничість.

Слідчий Кінчев ходив по всіх кімнатах і встромляв у кожен куточок свою гостреньку мордочку. Неприємно, лише самим ротом усміхався, щоразу показуючи деформовані зуби. Все обмацував, торкався оббивки диванів та крісел, відсував та розсував штори, перевіряв, як зачиняються вікна, зазирав під шафи й столи.

Нарешті повернулися на кухню, звідки починали огляд.

Ввічлива Надя спитала:

— Чогось вип’єте?

— А що у вас є? — побіжно кинув слідчий і сіпнув скошені металеві дверцята, котрі якось недоречно стирчали під стіною.

— Все. Чай, кава, молоко, сік. Пиво, кола, бренді, вино. Горілка.

Кінчев пропустив повз вуха список запропонованих напоїв, він насторожився: дверцята не відкривалися.

— Це вхід у підвал?

— Так.

— Зачиняється лише ззовні?

— Звісно, — Надія витягла з кишені велику низку ключів, найдовший просунула в замкову шпаринку, повернула. Двері розчинилися м'яко, без рипіння та стуку.

У підвал вели міцні кам’яні сходи. Внизу Щукіна легенько клацнула вимикачем, і світло залило величезне приміщення.

Читач детективів звик до гнітючих картин підземель: вогка пліснява, задуха, порох і павутиння. Миші та щури.

Та це був не такий підвал.

Тепло, сухо, чисто, просторо. Лампочки без абажурів і різнокаліберні свіжопофарбовані труби. Попід стинами — старі меблі, металева арматура невідомого призначення. Праворуч від входу — сучасна котельня з новенькими блискучими ручками.

— У вас тут акуратно…

— Так. — Щукіна була задоволена враженням, яке справив підвал на слідчого. — Я порекомендувала Семеновича, нашого шкільного сантехніка. Він і там, у школі, зробив з болота лялечку. Ніхто не вірив, коли він був казав: я туди спускатимусь у білій сорочці й пристойному костюмі. Але він зміг.

І тут — порядок. За два тижні все зробив. Один. Тільки з трубами зварювальник допоміг.

Кінчев обійшов усі кутки. Низько схилився над товстою трубою. Відчинив дверцята старої шафи. Постукав по стіні.

— Та-ак… Та-ак… Цікаво… Ну, ходімо нагору. — Але сам залишився на місці. — Сантехнік тут часто буває?

— Семенович? Два тижні, як востаннє приходив. Ми домовилися викликати в разі потреби. Але потреби не було. Все працює. Хіба що…

— Що?

— Ну, коли унітаз… Булькав чогось. Але ж нічого не протікає. Нібито немає чого турбувати…

— Але він приходив?

— Так, ми разом перевірили, вода текла тільки, коли натискали… А потім, коли він пішов, — знову…

— Ваші привиди давно почали з’являтися? Коли вперше?

— Кілька днів тому. І… вони не мої.

— Що ви маєте на увазі?

— Особисто я їх жодного разу не бачила. Лише зафіксувала несправність, тобто порушення в роботі унітазу. І все.

— Так і запишемо. — Кінчев пішов до сходів, що вели нагору.

Надя попленталася слідом. Спитала у його спини:

— Що запишете?

— Що чай я питиму вдома.

Розпрощався він увічливо, але неприємний липкуватий осад ніби осів на всьому обладнанні модерної кухні.

Щукіна дістала з верхньої шафки банку з-під квіткового чаю, витягла з неї й поклала на стіл блідно-зелений стікер з квапливим написом: «Світ величезний, але ти не сховаєшся ніде». Сіла й замислилась.

Тихо. Незвично тихо в домі.

А за вікнами — рання зимова ніч. Чорна, як смола.

Срібна доба закінчується сьогодні

Маня помирала, і всі знали про це. І сама вона все розуміла, хоч оточуючі намагалися переконати її, що одужання вже не за горами, що нові пігулки, які прописав відомий професор, невдовзі піднімуть її на ноги, що потрібно знову призначати дату весілля, адже навіть запрошення вже віддруковано… Вона все розуміла: і їхню любов, і співчуття, і своє безнадійне становище…

Хотіла померти у Барвінківцях і умовила привезти її в цей будинок, де ще не все встигли оздобити.

Вона лежала, закутана ковдрою та пледом, на дивані в маленькій башті. Вважала це за прогулянку. Палала зсередини, задихалася, кашляла.

Василай та Віра сиділи поруч і удавали, що насолоджуються гарячим чаєм та спогляданням околиць. Весна була напрочуд теплою, і вони відхилили кватирку. Лише одну, щоб Маню не протягло.

У парку відчайдушно дзвеніли пташині голоси. Чавунні сходи раптом відповіли енергійним тупотом. Над підлогою з'явилась чорноволоса голова, затим пишний букет білого бузку, потім, зробивши півколо по гвинтових сходинках, у башті опинився весь Іван.

Повітря забриніло бузковим ароматом.

— Як почуваєшся, Маняшко? — весело спитав брат.

Вона хотіла відповісти, але сильно розкашлялась. Віра сказала сердито:

— Навіщо ти приніс квіти? Не можна. Коли запалення легенів…

— Я на хвилинку. Тільки покажу, — почав він виправдовуватись. — Дивись, Маню, уже бузок цвіте.

Марія витерла хустинкою губи й кволо всміхнулась. Прошепотіла ледь чутно:

— Ти посидиш тут?

— Авжеж, моя мила!

— Розкажи щось… Новини… Хочу послухати… — слова «востаннє» вона не вимовила, але воно зависло в хмаринці бузкового запаху.

— Гаразд, тільки однесу квіти.

— Навіщо ж їх носити? — Василай підвівся. — Я їх просто викину з вікна. Хай дістануться тому, хто знайде.

— А знайде їх, звичайно, двірник Павло, — Іван підтримав гру, розчахнув вікно і, сильно розмахнувшись, жбурнув букет вниз.

Василай визирнув:

— Спортивний кидок! Лежать посеред дороги, — і одразу за чинив вікно.

Віра сіла боком — як поетеса Гіппіус на знаменитому портреті:

— Пропоную парі. Спробуємо вгадати, хто їх знайде першим. Я ставлю на Глафіру.

Василай відкликнувся миттєво:

— Я також думаю, що скоріше за все — Павло. Проте… Щоб було цікавіше, поставлю на… доктора Вечеровського.

— Нізащо не виграєш, Гришко! — зраділа Віра. — Він парком ніколи не ходить, одразу до Мані йде, — і невимушено повернулась до сестри. — А ти, Маню, на кого поставиш?

Марія повільно розплющила очі. Тихо видихнула:

— На тата…

— Отже, ставки зроблено! Починаю спостереження, — ловким стрибком Віра сіла на підвіконня. — А що дістане переможець?

— Ми виконаємо його бажання, — запропонував Іван.

— Це нечесно! Ясно ж, як Божий день, що виграєш ти.

— Ризикнемо, Верунчику, — Василай сів ближче до Марії, взяв її гарячу тонку руку в свої долоні. — У світі так багато несподіваного. Ви вірите в чудеса?

— Дивлячись, що вважати за чудо. — Іван також сів, поклавши лікті на круглий столик. — Витвір мистецтва, наприклад, — це беззаперечне диво.

— Погоджуюсь. Саме у творенні вічного людина досягає стану… співтворчості з Богом. Недарма ж дивами вважають піраміди й Колізей.

— О-о, сів на свого улюбленого коня… — відгукнулась із засідки Віра. — Зараз почне вихваляти неперевершеного Городецького.

— А ось і ні! Назло тобі говоритиму про літературу! — Григорій нахилився до Марії: — Ти згодна?

Вона відповіла легким тремтінням повік.

— З красним письменством все ясно, — заявив Іван. — Зараз у нас розквіт і вершина. Але, за законами природи, потім обов'язково наступає зів'янення.

Віра була в дискусійному настрої:

— Звідки ти знаєш, що це — вершина? Розквіт? Може, це — лише перші бутони, і ми ще побачимо, тобто прочитаємо щось… зовсім неймовірне? Таке, від чого зблякнуть і Шекспір, і Пушкін, і Гете, і…

— Замовкни, Касандро! Хоч класиків не чіпай!

Але Віру підтримав Василай:

— Ні, а хіба ж не було епох, коли розквіт науки й мистецтва тривав роками та приносив щораз кращі плоди?

— Еллада й епоха Відродження? Знаєш, важко співставляти з ними наших сучасників…

— А мене навіть лякає сучасний надмір талантів. Люди кажуть: коли занадто грибів, хоч косою коси, так це — перед війною.

— Вірунчику! Не можна порівнювати природний грунт із культурним. Вони живуть за різними законами. — Григорій так і тримав Маніну руку в своїй, хоча дивився на інших. — Грибні прикмети — таке ж марновірство, як і порожні відра. А ось думка про те, що поети передчувають настрої суспільства, — слушна. Зараз в літературі живе якась дивна тривога… наче напередодні катаклізму… Прощання зі звичним станом світу, — поглядаючи на Маню, яка знову заплющила очі, він каже усе тихіше й повільніше. — Це здається провіщенням нової революції… набагато страшнішої… ніж…

Він змовк, і Маня тихо сказала, на піднімаючи повік:

— Я не сплю… Я слухаю… Ти маєш рацію… У них немає… запаху бузку… весни… Все таке… пряне…

— І занадто яскраве, занадто підкреслене, — підхопив Іван, — наче венеційський карнавал. Барвистий, але безглуздий.

Віра додала, дивлячись у вікно:

— Скажи краще: розгульна російська ярмарка. Коли всі у боргах, а маєтки закладено. Бенкет під час чуми.

— Ні, не згоден, — відповів Василай ласкаво, злегка погладжуючи випнуту кістку на Маніному зап'ястку. — Ярмарок — то виплід сільської культури, а в сучасному мистецтві відчувається надзвичайно сильний вплив міста, його діловитості, його молодості. Відчувається запах свіжої кладки нових гігантських будинків. Надмірність — у всьому. Все охопити, все спробувати, нічого не упустити. У цьому — суть модерну. Пошук нових форм, ще не бачених в історії. Поки — тільки пошук…

— А з пошуком нових стосунків щось негаразд. Ніби прийшов час проголосити нову істину — а її нема. Трамваї, потяги, аероплани — а мчать туди ж, куди й раніше. І в душах — що? Пустка. Ні віри, ні надії… Височезні будинки, від яких чекають лише прибутків — і нічого більше. І дух підприємництва, набування, наживи… Звісно, в ньому є енергія, є рух, прогресивні поривання, але немає аристократизму. Можете сміятися, але аристократизму мені бракує! — Іван також пересів ближче до Марії.

— Ага! Попався! — повернула до нього обрадуване обличчя Віра. — Ти увесь тут зі своїм… Стійте! — Вона позирнула у вікно. — Тато йде по алеї… сюди… Побачив бузок… Взяв! Маню, ти виграла! Тобі, як завжди, щастить!

— Кажи бажання, — тихо усміхнувся Василай.

Марія довго мовчала. Тоді ледь ворухнула губами:

— Ви самі знаєте… чого я…

У яскравій од святкового весняного сонця башті на хвилину загусла зловісна, безмежна тиша. Завмерли напівпорожні чашки й наполохані фіранки.

Всі знали, чого вона хотіла понад усе. Та допомогти не могли…

За пляшкою. Пасинки долі

Їм з Тюхою було що згадати разом.

Але вони випили мовчки. В холостяцькій квартирі Кінчева з алкогольних напоїв знайшлося лише пиво. Чокнулися різнокаліберними чашками з пивом. Потім старанно закусювали кільками в томаті, вареною ковбасою та ще вчора звареною й розігрітою на олії картоплею, зрідка перекидалися уривчастими фразами:

— Налити ще?

— Я сам…

— Яке тобі краще?

— Однаково.

— А ти, як і раніше… Не їдець.

— Зморився.

У необлаштованому однокімнатному лігві Кінчева кухня виглядала найбільш затишним куточком. А втім, обидва не лише не були розпещеними гарним житлом, але з дитинства не знали ніякого. Їм було що згадати разом.

Але згадували кожен — про себе.

До інтернату Борька мав досить лихих пригод. Все почалося зі смерті мами…

До того вони щасливо жили у великому місті утрьох. Батько був розумний, він працював на заводі в обчислювальному центрі й любив посміятися з «чайників», які «не розуміли елементарного». Що таке елементарне, малий Боря не знав, але досить добре уявляв тих кругловидих телепнів, які з усіх боків оточували батька — високого, спортивного, в красивих окулярах. А мама була талановита, співала й танцювала в театрі оперети. Красуня з пишним темно-рудим волоссям. Завжди яскраво вбрана, і в житті, й на сцені. Часто брала його на репетиції. Казково прекрасні! Музика — завжди весела, люди — тільки привітні, навіть скандали якісь несправжні, театральні, чарівні й дотепні.

Але одного разу батько пішов зустрічати маму після вистави й не повернувся до ранку. І до обіду.

Шестирічний Борька ліг спати один і прокинувся сам, щось поїв з холодильника й цілий день чекав біля вікна. Там і заснцв, поклавши голову на підвіконня.

Батько прийшов опівночі.

Але це був уже не він, а якийсь зігнутий зіщулений злий чоловічок. Зачинився в туалеті й жахливо кричав там. Потім кричав у ванній.

Борьку не помічав.

Малюк забився в куточок великого, на виріст, ліжка й заснув лише посеред ночі. На відміну від батька плакав тихо, майже беззвучно.

Наступного ранку він уперше в житті начистив картоплі, сам зварив її. Батько… Ні, тінь батька, примара в його змарнілому тілі без жодного слова, без жодного виразу на обличчі увіпхала в себе ту непосолену картоплю. І пішла з квартири, не сказавши — куди.

Тоді й він пішов на вулицю. Сусідки злякалися його, шестирічного. Одразу змовкли. Потім почали охати й розпитувати.

Про те, що сталося, він підслухав розмову в під’їзді. Зрозумів набагато пізніше.

Батьки поверталися додому пізно, після вистави. Йшли пішки. Якісь п’яні покидьки під’їхали до них машиною в темному провулку. Їх було чи п’ятеро, чи шестеро. Схопили матір. Батько спробував відбити, але його відкинули під цегляну стіну, а її, брутально затискаючи рота, запхали в авто — і зникли. Тіло знайшли за кілька днів. Експерти казали, що вбили не навмисне. Просто ґвалтували в лісі. Було темно, вона опиралась, мабуть, кинули на пеньок і зламали хребет. Пізніше батько нібито впізнав одного з тих покидьків, але в чоловіка було беззаперечне алібі, до того ж — голова місцевого осередку товариства тверезості, його напідпитку ніхто ніколи не бачив…

Батько перестав ходити на роботу. Лежав на канапі, дивився телевізор і гортав книжки. Речей у квартирі щодня меншало. Спочатку зникли килими й кришталь, потім навіть найнеобхідніше. Навіть праски не стало. Борька, який тільки-но пішов у школу, пропускав уроки. Дичавів, не розмовляв із дітьми, не відповідав учительці. Через кілька місяців вони з батьком зібрали останнє й поїхали на поїзді, потім на автобусі. Оселилися в крихітній хатинці на кладовищі. Батько був там сторожем, копав могили. А найчастіше лежав на канапі. То було маленьке містечко, й побачивши Борьку, люди починали перешіптуватись. Іноді пригощали чимось, виразно киваючи головами. Потім приходили строгі й горласті тітки, тата позбавили батьківських прав, бо він не віддавав сина до школи, вживав наркотики й офіційно ніде не працював.

Малий Борис опинився в інтернаті й тільки навчився підписувати конверт, одразу почав слати листи тіткам і дідусеві. Щоб приїхали по нього, бо тут недобре. Але замість близьких людей час від часу приходили поштою невеликі посилочки з канцтоварами та ласощами, які, звісно, найчастіше діставалися старшим хлопцям.

У п’ятому класі до їхнього інтернату перевели худющого, схожого на маленьке щуреня Вітю Кінчева, Вітюху-Тюху. Із школи санаторного типу як такого, що вже одужав. Тюха був підкидьком, знайдою, навіть прізвище йому вигадали в Будинку дитини. Як заведено, хтось запропонував, всі й погодилися. Пропонувала, мабуть, поклонниця популярної тоді групи «Аліса».

Вони здружилися, як ніхто. Вже за рік їх перестали ображати, бо потім пошкодували б. Вони вміло використовували дані від природи можливості, Вітюха був мозком цього тандему, Борька — силою, бо щороку ставав все спортивнішим, спритнішим, умілішим.

Розсталися після дев’ятого класу, роз’їхалися по різних училищах. Листування одразу й заглухло, так і не розпочавшись.

І от перед Борисом сидить дорослий Тюха, палить уже третю сигарету й похваляється своїм першим подвигом сищика, здійсненим під час літньої практики:

— …і в результаті я знайшов-таки жінку, яка підкинула мене на автостанції двом студенткам.

— Ти не хочеш називати її матір’ю?

— Ні за що! То, я тобі скажу, особа! У неї, крім мене, зараз ще одинадцятеро дітей. Всі від різних батьків. І ще сестра одна, її вона також підкинула, через рік після мене, на тій самій автостанції. Містечко малюсіньке, ці дві події всім добре запам'яталися. Сестричку удочерили нібито непогані люди. Я подивився на них здалеку. А до неї, до Галки, нібито позалицявся трохи. Цікаво ж було. Вона, звісно ж, не здогадалася, хто я. Симпатична така, мініатюрна. Студентка, на лікаря вчиться… А та, яка мені братів та сестер і досі штампує, тепер вона розумніша, не викидає їх, а здає у Будинок дитини, потім в інтернати, але весь час одержує допомогу як багатодітна мати. Із співмешканцями пропила вже дві квартири, що вибила для дітей. Час від часу бере їх до себе, щоб одержати пільги. А вони такі симпатичні! Лазять кругом, як собачата, крутяться, жебрають, машини миють, пляшки збирають, ще й їй, сволоті, на випивку носять. Я вже все вирішив про них. Зароблю собі на хорошу квартиру, позбавлю її батьківських прав і заберу всіх до себе.

— Вам у міліції почали добре платити? Щоб одразу на квартиру вистачило?

— Тю! Крім платні ще гроші бувають!

— Хабарі?

— Не обов'язково саме хабарі.

— Та все одне! Я на своїй шкурі пересвідчився, що правильно літераторша нам у зошити диктувала: неправдою світ пройдеш, та назад не вернешся. Чи як? Я вже залетів на п’ять років, хотів того… одразу грошенят здобути.

— Гаразд, Борю. Про це ми потім якось… Ось тебе би зодягнути. Ну й прикід у тебе! Мабуть усі Барвінківці оглядалися?

— Сам бачу, що куртка не того…

— І не тільки куртка, Барсе.

І замість шкільних спогадів пішли розмови про турботи сьогоднішнього дня, який уже давно згас за не дуже прозорим вікном.

Місцевий мент починає думати

Отже, додавши брудний посуд у раковину на кухні — до немитого після сніданку, і навіть не звернувши уваги на бруднуваті шибки, за якими давно вже згас цей галасливий день, вони, сидячи поряд на вузькому диванчику, розмовляли про сьогоденні турботи.

Спочатку Боря Цокотюха розповів про свої нещастя.

І страшенно розсердився, бо Тюху його халепи розвеселили:

— Ну ти і лох! Вмерти й не жити! — сплеснув у долоні цей нишпорка районного масштабу. — Значить сів, щоб прикрити фіктивне банкрутство. За десять тисяч баксів! Ну ти і лох, вибач мені за відвертість! Та за це й п’ятдесят тисяч — найменша ціна! Ти хоча б перед тим до обласного центру з’їздив, поспитав, почьом нинчє мьортвиє душі продаються. А я тобі коли ще казав: читай Гоголя! І як тобі тільки в голову прийшло повірити аферистові на слово? Ти, значить, сядеш, і не відомо ще — чи повернешся взагалі, а він понесе на таці грошики твоїй милій на лікування її хворої мамочки! Та сиди вже й не рипайся! Слухай сюди! Тобі пощастило, ледарю, що я тут працюю.

Боря роздратовано гриз ніготь на великому пальці:

— Чому пощастило? Ти мені що, допомогти зможеш?

— Уже допоміг, вважай.

— Ну, не тягни, як завжди.

— Сьогодні в одному багатому домі сталося вбивство. Загадкове, поміть. Я саме на таку нагоду завжди чекав! У палаці бізнесмена невідомі задушили прислугу. Серед білого дня. Через стіну від хазяйки. А і сам-то господар — людина темна. Не в смислі освіти, а капітали його… Словом, наша контора давно до нього приглядається. Це тобі не двоє п’яндил замочили бомжа, тут справа резонансна! І бізнесмен той — твій Свинаренко.

— Тюхо! — підскочив Борис і вхопив приятеля за рукав грубого домашнього светра. — Ти! Кажи, де Свинаренко! Бігом! Недарма я його бачив сьогодні!

— І що? Побіжиш серед ночі його прищучити? Один і без зброї?

— Та я його!.. — Бориса аж затрусило від люті.

— Ой… — Кінчев неквапно загасив сигарету, покрутив недопалок у попільничці. — Виходить, ти у нас «вооружен и очень опасен»? Спочатку охоронців його замочиш, потім… Блін! На тебе ж і дівча те, сьогоднішнє, повісять!.. І отак завжди! Все то ми спішимо, все нам ніколи… А потім п’ять років на нарах мізкуємо: що ж це я, йолоп, накоїв… Пообіцяй, що без мене — жодного кроку, тоді й почнемо думати: що і як.

— Ти й справді його хочеш заарештувати?

— Ну куди ти зі своїми козами на торг? Заарештувати! Його на час убивства не те що вдома — у місті не було. Але чує моя печінка: за ним ду-у-уже цікаві справи стоять. Не лише твоя. Тут ситуація складна. Поспішиш — людей… І так далі. У розумінні — сполохаєш. Так що обіцяй, Барсе, без торгів. І тоді дізнаєшся про найцікавіше.

— Ну, гаразд. Я тебе слухатиму.

— Додай: і сьогодні, і завжди.

— Та давай-давай. Вже слухаю!

— Твій Свинаренко давно вже прізвище змінив.

— Ну! Ох і сука!

— Ти ці свої тюремні вислови облиш. І заспокойся, будь ласка, там ніякого криміналу. — Кінчев дістав із пачки нову сигарету й клацнув дешевою запальничкою. — Одружився і взяв милозвучне прізвище дружини — Ярижський. — Тюха задоволено затягся й пустив довгий струм диму в бік вікна. — Ми вже чули, що у Трудовому в нього було нечисто. Приїздили батьки дівчат, що у Туреччині пропали. Тільки Свинаренко, тобто Ярижський — чистий, мов сніг. У нього алібі залізне: півроку стажувався в Англії. Хто там діяв від його імені — не знає.

— Таж він сам! Його бачили!

— Вот імєнно, я і кажу. Тут справа не проста, тут містика замішана. Дуже вже цікавий будиночок вони з дружиною придбали. Дуже. У мене й досі ті кімнати перед очима миготять. Прикинь: одних тільки туалетів із ванними… Зараз згадаю… Шість чи сім! Кахлі — картинка з реклами! А сходи! Я все життя мріяв ув Ермітажі побувати, так ось: сьогодні моя мрія збулася.

— У нього що — зайві мільйони завелися?

— Не те слово!

І Тюха під секретом повідав другові деякі подробиці слідства, що, взагалі-то, не підлягали розголошенню. Але він заспокоїв і себе, і Борю: завтра вже про це кожна хвеська на базарі знатиме. Ще й з коментарями. Які непогано було б послухати й Кінчеву передати.

— Пані Ярижська — занадто спритна жіночка. Працювала тут директором музею, поїхала за кордон за досвідом, а знайшла там чоловіка. Удвох вони приватизували цей музей. І все на законних підставах, поміть. Ярижський тут таким спонсором задєлався — куди там, благодєтєль і рідний батько! Школі — комп’ютер, лікарні — ремонт, місту — монумент, міліції — «Форд», не новий, правда. Сам, звісно, на пречудовому джипі гасає, а Ольга його — на «Ланосі».

— Зачекай! Ольга. Який «Ланос» у неї? Сірий, сріблястий? А вона сама чорнява така і… Така… дуже красива. Родимка на вилиці.

— Точно! Ти її бачив уже?

Боря спочатку стукнув себе по лобі, потім покрутив головою:

— Я її сьогодні вранці з кучугура витягав.

— Що? І ти також?

Задзеленчав телефон. Вітя незадоволено взяв трубку:

— Кінчев. — Потім кілька разів промимрив: — Так… Так… Ага… Та зрозумів я, чого ж тут не зрозуміти… Ага…

— Ну, блін, — енергійно сповістив, закінчивши розмову, — цим також не йметься! Пришвидшуй їм слідство, як же! Прям на ранок приведу зловмисника! Бач, до Ярижських з Італії баронеса їде, любителька архітектурної старовини. Треба забезпечити її недоторканість. То-то ж вони з ремонтом поспішають! Іноземні делегації зустрічати. Ну, ти давай, лягай уже. Отут, на дивані.

— А ти?

— Собі я зараз розкладачку принесу. Посиджу ще на кухні, покурю. Треба помізкувати.

Боря відчував, що потрібно, обов'язково потрібно розповісти, як саме він з Ольгою Ярижською до Барвінківців їхав, але… Замість того саказав:

— Ти б поменше курив. З третього класу смалиш. Пожовтів увесь.

— Слухаю, товаришу командир! От розкручу цю справу й кину. Їй-богу! Чесне піонерське!

— Та і спортом пора нарешті зайнятися…

— Не заважай думати, Борсуче! Не подобається мені їхній охоронець Гапченко… Щось крутить, нервує, боїться… Дуже боїться…

Вітя сів за кухонний стіл і почав на бруднуватому прим’ятому аркуші ватману креслити план будинку Ярижських. Колишнього будинку панів Барвіненкових, колишньої агрошколи, колишнього музею… Витвору такого славетного архітектора, що на нього італійські баронеси їдуть подивитися. Й подивуватися. Воно і справді є з чого.

План будинку в Барвінківцях, де відбуваються головні події

План першого поверху

1 — головний вхід

2 — Дзеркальна зала

3 — їдальня

4 — кухня

5 — спальні для гостей

6 — туалети-ванни

7 — кінозал

8 — кімната для прислуги

9 — сходи

10 — Велика зала

11– Маленька зала

12 — спальня хазяїв

13 — спальня для VIP-персон

14 — кабінет

15 — бібліотека

16 — балкони

План другого поверху

Спочатку креслив з лінійкою, домальовував рукою, потім підписував. Швидко орудуючи олівцем, він ніби знову, по пам'яті, переглядав найяскравіші епізоди фільму про відвідини цього особняка.

У їдальні чотири кришталеві люстри сяяли підвісками, знизу їм відповідало святкове сяйво скатертини й білих стільців. Солідно відгукувалися відблисками сервізи й келихи з кількох високих сервантів, підроблених під старовину, але явно модерних. Між ними скромно розмістилися сіро-сріблястий музичний центр та камін, облицьований світлими кахлями. Між вікнами — гобелени. Вершники, битви, середньовічні замки. Тканина — новісінька, він помацав її з виглядом знавця. Саме в той момент проспівав з віддаленого кутка високий годинник, старовинний, з маятником та гирьками за товстим склом, вищий за людину середнього зросту. Прості прямокутно-квадратні форми й неглибоке вигадливе різьблення. А Щукіна казала:

— Вони тут звичайно з архітектором обідають. З Бурковським, з Києва. Якось бували ділові партнери Кирила Івановича, один з них ночував у маленькій спальні.

Юну прибиральницю знайшли якраз над їдальнею…

А вечірня пишнота великого залу на другому поверсі просто ошелешила. Діамантовий каскад люстр — багатолампових, з довгими вигадливими підвісками. Вони горіли, наче на придворному святі. Два ряди аристократичних білих колон. З атласних ламбрекенів звисали шовкові китечки. Картини в розкішних рамах — як вікна до іншого, дивного світу. Пейзажі, портрети. Заможна родина в костюмах початку ХХ століття… Тендітна дівчина з чорним волоссям… Досить великий бар геть знітився у віддаленому кутку.

І хазяйка — доглянута й ефектна. Доки тривали допити, вона переодягнулась. Прийшла павою. На закритій чорній сукні — нитка рожевих перлів, такі ж — і у вушках. Час від часу поправляла волосся, показуючи свіженький манікюр, також перламутрово-закатний.

Цікава пара. Вона — ефектна, він — поважний.

Кабінет Ярижського — у темних тонах, у стилі «радянського ретро». Масивні меблі — і кахляна піч. У шафах — популярна бізнес-література й детективи. І металеві моделі старовинних автомобілів. Ольга Володимирівна пояснювала завченим тоном екскурсовода:

— Їх зроблено вручну, з точним повторенням оригіналів. Кирило особливо любить ось цей «Рено» 1896 року. Дивіться, як карета, тільки без коня! А цей — «Мерседес Гран-Прі» 1914 року випуску, — вона взяла обома руками блакитну тридцятисантиметрову машинку, але він спитав, лише побіжно ковзнувши байдужим поглядом:

— Цікаво, скільки коштує така іграшка?

— О-о-о-о… — Ярижська приємно усміхнулась, — десь так, як непогані туфлі…

Туфель у неї вистачало. З гордістю показала величезний гардероб. Примірила жакет, зітканий з бісерних квітів:

— Подобається? Ми купили його в Дюсельдорфі, на показі «Моден шоу». Там є такий салон, здається, «Катрін». Повірте, я ще не бачила такого ажіотажу! Колекцію розхапали просто з подіуму! Ми були вперше й розгубилися. Кирилові довелося перекупити цю жакетку в одного шведа…

Милувалась собою перед Кінчевим і люстром, а за стіною кілька годин тому вбили дівчину…

У залі, де її знайшли, балкон не замикається. Просто зачиняється зсередини…

Навколо будинку ходив Гапченко…

Там, на балконі, вони з Ярижською курили. Ольга взяла з підвіконня, із заздалегідь покладеної там пачки, довгу сигарету, нервово клацнула сріблятою, з ребристою поверхнею запальничкою. Він також витяг з кишені брюк свою пачку, жестом попросив запальничку. Прикурив, затримав у руці:

— Красива штучка!

— У вас є смак! — видихнула вона в обличчя. — Це Данхіл! Купила Кирилові на день народження, а він кинув палити. І мені радить. А мені було приємно подарувати не просто стильну, а й дуже дорогу річ. Причому виключно за свої гроші. Повірте, я за неї двомісячну платню виклала!

— І як він до цього поставився?

— Купив норкову шубу.

Два різних тютюнових запахи кружляли в повітрі, змішувались, танули… А між курцями було лише відчуження.

У великій залі, яку тут називали Маленькою, знайшли дівчину…

Біля балкону — зелений більярдний стіл з киями й розсипом куль відтінку слонової кістки. В іншому куті — великий бронзовий Будда, поруч нього — грамофон зі срібною трубою. У третьому куті, у каміна, — ще один старовинний годинник, менший, ніж у їдальні, підліткового зросту, з овальним верхом та мережевним різьбленням. Посередині — чорний рояль, пустуватий, без нот. Над ним схилила віти жива пальма. Кілька невеликих зелених диванів з подушками та м'якими іграшками-звірюшками…

Колишній музей…

У вітальні перед вхідними дверима інтимно світилися жовті бра з бронзовими інкрустаціями. У їхніх приглушених променях здавалися більш домашніми і порожня дерев’яна шафа-вішалка, і великий фікус, і череватий столик зі смішним телефоном, що здавався бутафорським — у стилі початку ХХ століття, з довгими шнурами й випнутим цифрами диском. Поруч лежали простацька кулькова ручка й пачка чистих зеленкуватих стікерів. І він сказав тихо, ніби лише для себе:

— Ви не помічали, що будинок всередині здається більшим, ніж зовні?

— Так, — відгукнулась економка з-за його плеча, — помічала. Кругом — високі старі дерева, тому звідти він і виглядає меншим. У порівнянні…

— І це при тому, що стіни такі товсті, зменшують метраж…

Товщина стін вражала. Неподалік розкішних сходів він прикинув, розчепіривши руки:

— Більше за метр… Значно більше. Одначе, й будували тоді…

Він розставляв на схемі номери, майже засинаючи. Кімнати для гостей — жовта, блакитна, маленька… Ще якась… А-а-а, VIP… Ванни, туалети, завіски, ламбрекени, жалюзі… Сходи, такі різні. Головні на другий поверх — театрально-розкішні… А до башти — спартанські гвинтові… Та все одно гарні…

Тендітна чорнявка на портреті… Вона тут жила колись…

Дивилась, наче жива…

Кінчев довго пахкав сигаретою біля розчахненої кватирки. Потім роздивлявся свої креслення. План, звісно, непрофесійний, архітектори креслять не так, але для його роботи згодиться. Навіть дуже.

Спіритичний сеанс

Ковзало по темно-горіховій поліровці столу горезвісне блюдечко. Ледь чутно, неприємно рипіло. Тремтіло, затиснене зусебіч беззахисними пальцями. Найсильніше здригалися найдовші та найтонші — з некрасивими бугорками суглобів.

Схожа на підстаркувату худорляву грузинку Магнолія Федорівна, медіум цього сеансу, низьким загробним голосом промовила:

— А тепер скажи нам, хто ти, о дитино пітьми.

Всі враз напружилися й почали дихати глибше.

Віра недоречно згадала, як сміявся з її захоплення старший брат Іван. Весело сердився, ходив по кімнаті, розмахував руками, а вона лише слідкувала за ним очима, сидячи на дивані.

— І хто ж вас тільки не переконував, що де — дикість! Ти б, Верунчику, хоч журнали почитала…

— Я читала… — почала було вона, але Іван не дав договорити:

— Що читала? «Спиритический журнал»? Чи газету «Вестник медиумов»?

— Навіщо ти так?..

— Та ще тридцять років тому при Петербурзькому університеті ціла комісія працювала. Очолював сам Мендєлєєв! Вони беззастережно довели, що це ви самі рухаєте вашу тарілку.

— Самі?! По-перше, не тарілку, а блюдечко, по-друге, ти хоч раз спробував?

— І не стану. Існує задовільне наукове пояснення. І чіткий висновок: спіритизм є марновірством та забобоном. За-бо-бо-ном. І крапка.

Віра легким поштовхом скинула м'які домашні туфлі. Забралася на диван з ногами. Слабко заперечила:

— Проте воно рухається само. Розумієш — само.

— Дурниці! Це несвідомі рухи. Ваші же.

— В усіх? В усіх учасників сеансу?

Він фиркнув:

— Тремтіння рук складається. Чи просто груповий гіпноз. Медіумом може бути не кожен, так? Скоріше за все, людина, що володіє гіпнозом. А ви й радієте: духи! З того світу! Розмовляють з нами!

Він сміявся, а Віра дивилась на свої сірі туфельки. Сірі на візерунчастому килимі…

Ах, як Ваня помилявся! Зараз вона виразно відчувала присутність… Присутність зла. Батюшка говорив: біси. Може бути…

Жінка-медіум ще раз пророкотала замогильним голосом:

— Хто ти, що прийшов з того світу? Назви своє ім'я!

Вона була блідою. З темними півколами під очима. У химерному лискучому тюрбані. Немолода й некрасива.

Блюдце підскочило. Завмерло.

— Д! — дружно видохнули одразу три голоси.

Віра майже фізично відчувала холодні доторки мороку. Спиною, шиєю, потилицею.

Темрява поневолила її і тепер уже ні за що не відпустить.

Спрямовані з усіх боків на біле коло пальці тремтіли, блюдце ворушилось, як живе, рухалося…

— Е!

І Григорій також жартував: «Спіритизм зараз у моді. Ще б пак! Без телефону, без дроту можна з Наполеоном поспілкуватися! Живий він на вас і уваги б не звернув. А тут повинен відповідати на глупі-глупі питання».

Боже, як він помилявся!

Схилилися у напівтемряві голови, досередини, до живого блюдца, нависло над усіма те саме, страшне, невідворотне.

— М!

Навіщо? Навіщо нам знати його ім'я? Хто він? Прибулець з невідомого мороку, з імли пекла? Він не скаже правди, він обов'язково ошукає. І потягне за собою.

— О! — радістно прошепотіли всі, крім неї.

Ні, ні, тільки не це!

Вона хотіла забрати руки, але пальці немовби приклеїлися до страшного блюдца й віддалялися від нього лише на міліметрик.

Ні, вони не відпустять. Ніколи. Якщо ти потрапив у пазури темних сил…

Блюдечко знову завмерло.

Віра дико закричала й упала навзнак разом зі стільцем ще до того, як медіум та спірити встигли вимовити «Н».

Натхненний сантехник

У деяких (дуже й дуже вузьких) колах сантехника Семенича знали як поета Едуарда Путяєва, що ховався під давно розкритим псевдонімом Едік Семенов. За паспортом він і був Едуард Семенович Путяєв.

Це був високий сухорлявий чоловік, немолодий, далеко за сорок. Волосся його, довге, чорне, ледь притрушене сивиною, було схоплено гумкою в ріденький хвостик, і весь вигляд поета свідчив про духовне споріднення з богемою, про яку в Барвінківцях і не чули.

Тулився Едік-Семенич Семенов-Путяєв в однокімнатній квартирі як раз під житлом слідчого Кінчева. Жив поет-сантехник зі старою матінкою, бо дружина його, жінка досить прозаїчних поглядів, чоловікових припливів натхнення не розуміла й не цінувала, а тому давно вже з ним розлучилася. Едік була людиною совісною, почував відповідальність за долю й утримання сина, тому трудився на двох роботах одночасно й від «шабашок» ніколи не відмовлявся. Слідчому, до речі, теж каналізацію два рази прочищав і недавно змішувач замінив.

Тому, бажаючи поговорити про вбивство Алині Зачепи, Кінчев засів із неофіційно на його, сусіда, кухні, пригубив сусідську горілку й майже по-дружньому спитав спочатку про творчість.

— І-е-ех! — Семенич спритно перекинув стопочку в рот. — Творчість! Яка тепер творчість? Криза в мене зараз. От коли сторожем в ПТУ працював, то — так. Обійду будинок, замкну двері, музику ввімкну — вірші рікою течуть, зливою ллються. А зараз — знай, гайковим ключем стукаю…

— Середовище заїло? — висловив припущення хитрий слідчий.

— Воно! Середовище! Поет повинен бути вільним. Від усіх та від усього. Від людей, від часу. Тоді — так! Щоб — тиша, і щоб можна було визирнути у вікно й здивуватися: «Какое, милые, у нас тысячелетье на дворе?» А у вирі життя — це не поезія, а так — віршоробство. Затьмареність хвилинністю. Так, — він налив собі ще й долив Кінчеву.

— За улюбленців богів! — цокнувся з його келишком слідчий.

— І за неулюбленців — теж, — широко розгорнув рот для другої порції поет, — за них — у першу чергу.

Закушуючи смаженою хрусткою картоплею з котлетою й домашніми солоними огірками, Кінчев перейшов до справи:

— Талановитий архітектор побудував цю віллу, де тепер Ярижські оселилися.

— Не те слово! Геній! Точність, вивіреність — і політ фантазії! Таке поєднання — це рідкість. Майже недосяжна.

— Багато й тобі там попрацювати довелося? — вони давно були на «ти», іншого звертання із приятелями й сусідами Путяєв не визнавав.

— Та не те, щоб забагато… Там, щоправда, сантехніки більше, ніж у хорошій школі. Так, — Семенич почав загинати пальці, не випускаючи з однієї руки вилки, а з іншої — шматка дірчастого бородінського хліба. — Шість ванних з туалетами й раковинами, ще душ із туалетом у хазяїна в кабінеті, у кухні — три мийки, знову ж опалення… У сторожці й гаражі — санвузли з раковинами теж. Навесні збираємося й для поливання газонів труби провести. Щось про басейни та ставки гомоніли… Техніка вся дорога, імпортна. Так що не тільки багато роботи, а сама вона, робота, майже ювелірна, кропітка. Цей Буруковський, київський дизайнер, весь час над душею стояв, настрій псував, переробляти змушував. Креслення, бачте, я не так розумію, на міліметр вище унітаз установив. Форма порушиться, єдність стилю пропаде! В тому туалеті, що біля хазяйського кабінету, він сам бачок установлював. Самовідданий мужик!

— Хто?

— Так Буруковський же цей. Молодий ще, але одразу видно: природжений архітектор. Навіть по очах видно, коли він на… так хоч і на цеглину яку дивиться. Таких рідко зустрінеш, у нього немає питань, на все — самі відповіді.

— Наскільки я знаю, він сюди приїжджає рідко.

— Коли опалення й сантехніку монтували — не відходив. І потім кожну кахлинку перевіряв. Навіть стукав по них.

— Навіщо?

— Щоб точно — до міліметра.

— А Зачепи вже тоді в будинку Ярижських працювали?

— Так, мити їм багато доводилося. Особливо бабі діставалося.

— Чому — особливо?

— Так їй давно не п'ятдесят уже! І Алінка — не найстаранніша дівиця… була.

— Ви з нею близько знайомі… були?

— Ще б пак! Однокласниця мого сина. От же ж доля! Він з армії влітку повернеться, а вона…

— Вони дружили?

— З Алінкою? Ні. Мій із хлопцями більше знався. Техніку любить.

— А вона що за людина була?

— Що за людина? Дівчисько. Вертихвістка. Вони всі зараз такі. Мати покотила в Португалію й думати про неї забула. В інститут, як і мій, не потрапила.

— У який?

— Начебто до кооперативного вона поступала. Теж мені, вигадала, туди без блату й великого гаманця й підступатися марно.

— А твій син куди поступав?

— Мій-то — у будівельний. Два бали недобрав. Неглупий він пацан. Після армії знову збирається, на заочний.

— Аліну Зачепу ти коли востаннє бачив? — Кінчев поступово перетворювався з милого співрозмовника на допитливого слідчого.

— За три дні до того… до вбивства. Унітаз у них на віллі начебто барахлив. Ну, я дивився, а вона поруч крутилася. Коментувала.

— Правда барахлив?

— Не знаю. Я перевірив при хазяйці та Наді кілька разів — усе о'кей. Їм там привиділося щось. Начебто, хтось у кабінет до нього лазить. І користується, значить. Ярижський це некволо вигадав: поруч із кабінетом — індивідуальний туалет. З душем. У п'яти метрах їх спальня з дружиною, там теж ванна й туалет. Він, звичайно, мужик не бідний, от і влаштовує собі міністерський побут.

— Ярижський вдома був?

— Коли перевіряли? Ні. Його здебільшого не буває. Приїхав — поїхав. Гроші кує, не лінується.

— Що вони за люди, ці Ярижські?

— Перфекціоністи! — Едік почав одержувати задоволення від цієї розмови та від їжі.

— А точніше?

— Все — тільки найкраще! І речі, і люди.

— Люди? Хто, наприклад?

— Надя Карпівна. Це ж природжений керівник! І секретар — в одній особі. Їй міністерство сміливо можна довірити. Або той же Буруковський, ох і овоч! І не тільки вони… На всю округу одна непитуща бригада будівельників — і ту вони привласнили. І працюють, стараються. Та в цілому місті, а, може, і області такого паркету немає! І навряд чи буде…

— Я б не сказав, що в Ольги Володимирівни найкраща машина…

Семенич пожував, подумав.

— Ну, це, звичайно, так… Але й тут, якщо помізкувати гарненько, є своя логіка. Про Ярижського є чутки, що він у депутати мітить. Що ж, людина помітна, шикарна машина йому для представницьких цілей потрібна. А дружина неначебто в демократію грає. Фінансує різні громадські організації від імені чоловіка. Краєзнавчу літературу видавати збирається… Та вона і в «Ланосі» — помітна дама. Не машина красить людину, виходить, а людина — машину.

Він замислився, дивлячись на непорожню ще пляшку.

— Хто міг убити Алину? — пряме запитання Кінчева заскочило сантехника зненацька. Він покрутив головою, сунув до рота пів-огірка, почав жувати. Нарешті із хрускотом та плямканням відповів:

— Хто?.. Так не знаю я… Та й кому потрібно було її вбивати — Алінку?.. Просто на очах… Не знаю…

— У неї вороги були?

— Які вороги? Дівчисько… Невдаха…

— А з ревнощів?

— З ревнощів? Хто ж тут у нас Отелло такий? У нас не дуже-то через телиць убиваються. Ну, морду наб'ють. І то частіше не їй, а її хлопцеві. Ні, ревнощі — це не те… Не ті люди.

— А свідка прибрати?

— Якого свідка?

— Непотрібного. Небажаного.

— Так у будинку ж нікого чужого не було. А свідки — вони ж там, де злочини. А який там злочин був?

— Хазяї нічого не приховують?

Путяєв знизав плечима:

— Від кого? Не знаю. Де гроші лежать? Або що?

— Їм нема чого приховувати?

У відповідь поетично настроєний сантехник продемонстрував істинно логічне мислення:

— Якщо є що приховувати, так вони його сховали, і ніхто не здогадається, що воно існує, — те, що варто приховувати.

Кінчев прийшов у захват й на кухонному столі сусіда почав писати протокол про те, що опитаний свідок надав відомості, які нічим не допомогли слідству встановити, від чиєї ж злочинної руки та з якої причини загинула юна невдаха Аліна Зачепа.

Едік же Путяєв, здогадавшись, що все неприємне вже позаду, випив ще й звернувся до позахмарних висот:

— Убивство… Смертельне слово. Його й заримувати ні з чим. Страшно, задушливо, неминуче. І нічого вже не змінити. Алінка, вона ж іще дитиною була. Наївна істота, цікава й недосвідчена…

— Цікава? — на секунду відірвався від казенних фраз Кінчев. — Чим цікавилася?

— Дорослим життям…

— Наприклад? — слідчий, продовжуючи писати, слухав начебто б у пів-вуха.

— Наприклад? Підходить якось до мене й запитує: «А міг би в мене багатий закохатися?»

— Ну й?

— Чого ж ні?

— Вона до хазяїна чіплялась?

— Такого не бачив.

— А до тебе?

— Ха-ха-ха! Я сам до дівиць пристаю!

— До Алінки — теж?

— Не в моєму стилі. Та й із сином вчилася… Мені такі, як Надя Карпівна, більше до смаку.

— А не могла її Ярижська — з ревнощів?

— Ревнощі? Через Алінку? Так Алінці до Ольги — як до Києва рачки. Куди там! Ярижська — дама. Вищий сорт! Прима! Ніякого порівняння. Це Кармен, що випадково до нас залетіла.

— Випадково?

— Я думаю, Ярижські тут жити не будуть. Знудяться. Що тут у нас? Ні театрів, ні культури… Поговорити ні з ким. Ти про наш клуб літературний чув уже? Графоман на графомані! Та ще із претензіями: патріотизм! Гуманізм! Духовність! Ти спершу римувати навчись! Хоч «Поетичний словник» почитай хоча б! — Едік махнув рукою й знову випив, з горя. І повчальним тоном підвів риску:

— Немає в нас середовища, живильного для мистецтва.

— Але палац же он який побудували…

— Коли? До революції ще! І хто будував? Городецький! Столичний гість, залітний. Так його тут і не бачили майже. Учень його задум втілював.

За вікном давно вже панував морок. Кінчев не поспішаючи закінчував протокол. Додому йому було вертатися близько: із четвертого поверху на п'ятий. І він вирішився випити ще ковток зі свого майже повного келишка:

— Ну, пом'янемо Зачепу Аліну Павлівну. І щоб винуватий поніс — за законом.

Семенич солідарно кивнув і теж випив.

Сучасне Берестечко

Ольга Володимирівна, накинувши поверх нічної сорочки мережаний пеньюар, спустилась до кухні й застала Надю Щукіну за читанням.

Економка враз схопилась, поправила акуратний білий фартух:

— Чогось бажаєте?

— Я бажала б заснути, але всі ці події… Нерви… Може, чогось випити?

— Від безсоння рекомендують тепле молоко з медом.

— Або почитати. Що це в тебе?

Від плити смачно пахло м’ясним бульйоном — Щукіна варила на завтра коров’ячі язики. У кількох каструлях булькали різні соуси та інші буржуйські витребеньки. А на пластиковому столі, що стояв посередині, лежало розгорнуте «Берестечко». Пані Ярижська захоплювалась Коельом та Донцовою і здивувалась, що хтось цікавиться поетами зі шкільної програми.

— Це колега дала почитати, — пояснила Надя. — Колишня колега. Налити молока?

— Так. Налий і собі, посидимо вдвох. — Хазяйка вперше проявляла такий демократизм. Мабуть, з переляку.

Щукіна швиденько почала розігрівати молоко. Ольга Володимирівна сіла до столу.

— І про що ж воно? У Ліни Костенко?

— А, «Берестечко»… Дуже сумно. Про Богдана Хмельницького. Розбили його під Берестечком. Поляки… А далі його печальні роздуми.

— Суму в нас і так вистачає. Ще й їхні проблеми… Розбитих та опечалених.

Надя підставила їй під чашку серветку ручної вишивки, а свою поставила просто на стіл.

Ярижська взяла ложечку, зачерпнула з розетки меду. Сказала, дивлячись на більмо віконного жалюзі:

— Коли вже Кирило повернеться?

Надя нервово сіпнула рукою, з-під чашки, яка посунулась по стільниці, виразно скрипнуло.

— Ай! — Ярижська підстрибнула й відскочила від столу. — Ой! Ти чула?!

Надя завмерла:

— Що таке?

— Чашка! Чашка! — зацокотіла зубами пані Ольга. — Вона скрипнула: «Скоро»!

Надя обережно посунула чашку ще раз:

— Скри-ип…

В цьому звуці за великого бажання можна було почути і «скоро»…

— Справді, неприємне рипіння. Я більше не буду…

— Ох, Надю, мені вже кругом привиди ввижаються… Треба до невропатолога… Чи до психотерапевта. — Ярижська знову сіла. — Почуваюся такою кволою…

— Ще б пак! Такі події, Ольго Володимирівно. Це не кожен чоловік витримає.

— Як ти думаєш, хто її… А?

— Не знаю. Все так… загадково. Аліна була дівкою козирною. Може, хлопець який… помстився за щось. Чи ревнощі… Хто ж знає?

— А про що тебе слідчий питав?

— Що чула, що бачила.

— Ну і?

— Що ж я скажу? Я внизу була. Тимофіївна — на другому поверсі, а також нічого не чула. І не відчувала біди…

— Ох, тепер ми всі під підозрою.

— Що ж поробиш, Ольго Володимирівно? Когось треба підозрювати. Не привиди ж її…

— Ти слідчому про привидів казала?

— Так.

— А він?

— Нічого.

— Зовсім?

— Розпитав докладно: котрий з унітазів, чи сама чула, хто ще чув.

— Повір, я вже й не рада, що ми цей будинок придбали. Він якийсь… нещасливий. Я… боюся. Жахливо.

— Та нібито… нічого вже такого страшного. Нормальний будинок. Красивий. Може, полтергейст?

— Мабуть, треба його освятити.

— Будинок?

— Звісно. Оце чоловік повернеться — скажу… Щось цей мед нічого не допомагає. Краще вже коньяку випити.

Надія підскочила:

— Подати?

— Подай усю пляшку. Візьму до спальні. Бо інакше не заснути. А завтра ще ця баронеса на наші голови!

Щукіна усміхнулась:

— Зустрінемо на вищому рівні. А про Аліну їй не обов’язково розповідати.

— Це точно! — Ярижська підвелась. Кинула погляд на сиротливо притулену за банкою меду книжечку. «Берестечко». Про переможених.

Переможених вона не любила. Подалі від них! Від нещасних та безсилих.

По-котячому потяглась.

— На добраніч, Надю.

— На добраніч, Ольго Володимирівно.

В одну руку пані Ярижська взяла пляшку з коньяком, в другу — келишок і пішла з кухні. Повільно, елегантно.

Нагору.

А Щукіна залишилася внизу.

Аромат від варених язиків став сильнішим, пробуджував непотрібний в цей час апетит, дратував.

Надя спересердя жбурнула тоненьку книжечку на полицю для каструль. Проти славетної Ліни та її віршів вона нічого не мала, просто втомилася вже бути аутсайдером. Переможеною серед таких же переможених життям невдах.

Вимила чашечки та розетки з-під молока і меду й почала поратись біля соусів та заливного м'яса. Колишня вчителька сама себе заспокоювала:

— Аліна сама винна. Поводилась виклично. Хлопців провокувала. А баронеса… Ну, і чим вона страшніша за перевірку з райвно? Аристократка? Подивимось…

Баронеса на підлозі

Дрібно тупочучи чотирма підборами, високими й тонкими, Ольга Володимирівна і баронеса Алессандра Монтаньоль піднялися на другий поверх.

Гарно поставленим голосом екскурсовода Ярижська продовжувала розповідь:

— Дім у Барвінківцях — одне з найкращих створінь Городецького. Його будували приблизно три роки, з 1913 по 1915 на замовлення Гната Барвіненка, місцевого поміщика й промисловця. Використовували улюблений матеріал архітектора — бетон. На жаль, не залишилося фотографій чи достовірних спогадів про цей період діяльності видатного зодчого. Але, повірте, невдовзі цю білу пляму буде ліквідовано. Зараз Кирило Іванович фінансує видання брошури місцевого краєзнавця, який зібрав спогади, легенди й чутки щодо участі Городецького в будівництві споруди, гостею якої ви сьогодні являєтесь.

Гостя явно зацікавилась:

— А чи не можна поглянути на той рукопис? — розмовляла вона чистісінькою українською, повністю зраджуючи цим своє плебейське походження. Проте була в ній якась невловна родзинка, невідпорний шарм, відбиток породистості чи таланту. Це насторожувало господиню, і відповідь вийшла дещо різкуватою:

— Він ще не готовий.

— Тоді познайомитись з автором. Як його прізвище?

— Забула… Я вам обов’язково скажу. Пізніше. Повірте, такі неприємності звалилися на нас останнім часом… Голова обертом.

— Я вас розумію. Ох, як розумію. — Молода баронеса покивала головою. Звісно, із ввічливості, бо приїхала з-за кордону спеціально, щоб ознайомитись із маловідомими сторінками життя славетного архітектора.

— А ось і картини! — Вони увійшли до залу й зупинилися перед темнуватим полотном у блискучій визолоченій рамі. — Отже, сімейний портрет родини Барвіненків. Автор — Олександр Олександрович Мурашко, видатний український художник. Учень Рєпіна. Загинув у 1919 році від рук бандита. Зверніть увагу, майже всі, хто мав стосунки до родини Барвіненків та цього дому, гинули трагічно й передчасно. Мурашкові не було й сорока п’яти років. Але зверніть увагу на картину. Її датують тисяча дев’ятсот одинадцятим. Інтер’єр ще старого дому Барвіненків, саме на його місці збудовано цей. Багатий цукрозаводчик і меценат Гнат Пилипович Барвіненко сидить на канапі на фоні прикрашеної картинами стіни. Більшість з них поки що розшукати не вдалося. Він ззаду, прислухається до гри двох молодших дочок. Поруч з ним — старший син Іван Гнатович, вчений, селекціонер, фольклорист. Разом з батьком був розстріляний у дев’ятнадцятому році. Зверніть увагу, того ж року вбили Мурашка. На передньому плані — рояль, на якому грають у чотири руки сестри Віра та Марія. Спокійні, лагідні обличчя, здається, ніщо не передвіщає подальших трагічних подій. — Ольга Володимирівна помітила, як очі баронеси Алессандри здивовано зустрілися з поглядом дівчини з картини, й зробила коротеньку паузу. — Але ми знаємо, що молодша, Марія, весела красуня, несподівано померла в своєму ліжкові, тут, на другому поверсі, за тиждень до свого весілля, а старша, Віра, пізніше вийшла заміж за її нареченого, учня Городецького, молодого архітектора, який наглядав за будівництвом цього палацу. Його прізвище Василай. Віра через кілька років стала калікою, упавши з балкону, що знаходиться в тому залі, — показала долонею. — Григорій Василай загинув під час Великої Вітчизняної війни, побувавши перед тим і в сталінських таборах.

Дами переглянулися, але, схоже, кожна розуміла своє. Ярижська продовжила екскурсію:

— А ось зовсім інший портрет, написаний двома роками пізніше. Автор невідомий. Це так званий парадний портрет. Якщо на попередньому — спокійна домашня обстановка, то тут ми бачимо сестер Барвіненко на світській вечірці. Зверніть увагу, як змінилося обличчя Віри…

— Ой!

— Що таке?

— Ой! — Повторила знову баронеса Монтаньоль, намагаючись звільнити свій тонкий каблучок із щілини. Вона різко сіпнула його, і кілька дерев’яних дощечок, що складали паркетний візерунок, випали зі своїх місць. Гостя не втримала рівноваги й гепнулась на підлогу.

— О, синьйоро! — Ольга Володимирівна заходилась її піднімати, зачепивши при цьому ще кілька дощечок. Спочатку падіння чарівної Сандри її навіть потішило. Занадто вже вона була гарненька. Зовнішність, макіяж, фігурка — все бездоганне, хоч зараз на подіум. Одяг та аксесуари — найвишуканіші. Смак плюс шарм, мабуть, від Готьє чи Гальяно. Чи хто там у них в Італії зараз у моді?

І ще Сандра Монтаньоль була непристойно молода, набагато молодша від Ольги. Чарівна дурепа. Українського походження. Вискочила заміж за старого барона й пишається. А треба не носа задирати, а під ноги дивитись.

Ольга Іванівна й подивилась.

Нещодавно настелений паркет був абсолютно зіпсований.

Ще й на видному місці — біля входу в бібліотеку, куди пані Ярижська збиралась вести баронесу-слідопитку. А Сандра зіщулилась, очі злякано бігали: на стіну, на підлогу, на стелю.

З нижнього залу долинала піднесено-сумна флейтова мелодія «Самотнього пастуха» Поля Моріа.

Будинок наче очікував на нове нещастя.

Одна з таємниць будинку

Лешек Дезідерій Владислав Городецький був геніальним архітектором, елегантним франтом, відважним мандрівником, таланистим мисливцем, цікавим іронічним співбесідником, людиною еклектичною й несподіваною. В усьому. Гордий і незалежний, хоробрий і мудрий, підприємливий та ініціативний. У ньому було щось і від нестримних іспанських конкістадорів, і від дивовижно різнобічних художників Епохи Відродження.

Він кохав жінок і новий на той час будівельний матеріал — бетон

Народився в Україні, а помер в Ірані.

Любив спартанські сафарі в Азербайджані, Персії, Афганістані, в далекій Кенії та на Алтаї — й цінував витончену розкіш затишних інтер'єрів.

Найзнаменитішу свою споруду почав з парі й блискуче його виграв: за два роки в особняку, зведеному на геть не підходящому для будівництва урвищі, приголомшених гостей пригощали смаженим кабаном. Але не власноруч упольований зодчим звір здивував усіх, а сам Будинок з химерами — магнетично притягальний, загадковий, незбагненний, неповторний.

А ще Городецький спроектував та звів прекрасну віллу в Євпаторії, мисливський будиночок у Петергофі, головний залізничний вокзал в Тегерані й палац для іранського шаха, фабрику вуглецю та штучного льоду в Сімферополі, торговельні ряди, бійню й гімназію в Черкасах, філігранну караїмську кенасу, романтичні склепи й мавзолеї для київських аристократів, цукровий завод, лікарню, не гребував каналізацією… І жодна зі споруд не залишилась сірою чи невиразною, на всіх вистачило його невичерпної фантазії!

Та більш за все вражає костел святого Миколая у Києві, що вже понад століття драматично простромляє небо над містом. Готика. Гострі шатра не просто прагнуть увись, а немовби навіки поєдналися зі Всесвітом. Поруч з ним кожна душа прагне очищення…

До чого тільки не приклав рук та фантазію Лешек Дезидерій Владислав!

Але до палацу в Барвінківцях він мав лише дотичне відношення. Його заздрісний наступник молодий архітектор Григорій Василай побився з метром об заклад, що його будинок буде сприйматися знавцями як витвір самого Городецького. Найкращий витвір. Шедевр. І посилено розпускав чутки, що проект зроблено автором Будинку з химерами.

Так, Василаю вдалося наслідування еклектичного використання старовинних стилів, їх поєднання вийшло тривожно-гармонійним, палац подобався всім, але доля самого будівничого та його близьких в цьому домі склалася трагічно.

Хоча замовником виступав Барвіненко, архітектор будував його і для себе, бо якраз тоді обручився з молодшою дочкою Гната Пилиповича. Старався для тієї, що мала стати, але так і не стала його дружиною.

Всі дивувалися: навіщо було зносити старий будинок — міцний, міг би ще століття простояти. Хіба що місце дуже красиве. Під’їжджаєш до Барвінківців, дивишся з гори: ліворуч — містечко, праворуч — порослий соснами та ялинами старий парк. Між деревами — дах панського будинку. Фасад обернений до дороги, а з вікон іншого боку — нечувано прекрасний краєвид: ріка, круті береги, зелень, квіти.

Барвіненки з покоління в покоління кохались на хвойних породах, привозили якісь екзоти навіть з-за океану. Тому парк завжди був вічнозеленою оазою серед звичного для цих місць лісостепу.

Здавалося, вічнопрекрасним та вічнощасливим буде й палац.

Таємниця імені його справжнього творця мала розкритися несподівано й бучно.

Але не була розкритою ніколи.

Загадковий мрець

Кирило Іванович дуже не любив, коли його турбували не у визначений час, але сповістити про приїзд дизайнера було потрібно, і Надя, приречено зітхаючи, піднялась до його кабінету. День випав нелегкий. Зранку приїхала баронеса. Оглянула будинок і сказала, що хвора, обід їй носили у гостьову спальню. Одразу потому заявився й хазяїн. Тепер ось — Буруковський. Годувати їх усіх… Навіть дочку з уроків довелося відпросити, щоб допомагала.

Надя спотикнулась на зламаному паркеті. Це ж як треба каблуком зачепити, щоб його порушити! Постукала в кабінет — ніякої відповіді. За дверима весело лунала англійською мовою колись улюблена пісня.

Ярижські полюбляли своєрідну класику естради. Мелодії Поля Моріа, Річарда Клайдермана і Кº постійно блукали ще не обжитими покоями.

Надя постукала сильніше. Ніхто не відповів.

Натисла на ручку незачинених дверей та зайшла.

— What can I do? — в унісон проспівав їй назустріч злагоджений гурт добре поставлених голосів.

Завмерла.

Бо побачила на підлозі труп Ярижського.

Він лежав долічерева, неприродно вивернувши до виходу голову. Розплющені скляні очі лізли на лоба, рот — грізно вишкірений. А із спини, пробивши добротний коричневий піджак, металево стирчав гострий кінець довгого ножа.

— What… Дінь-дінь… Can I do…

Ірреальність того, що відбувається, приголомшувала.

Надя не кричала, не робила зайвих рухів.

— What… Дінь-дінь… Can I do…

Тихо відступила назад, обережно причинила двері. Наче сновида, зійшла вниз.

Переступаючи затерплими ногами по сходах, думала, що даремно спокусилась на гроші й узяла тимчасовою помічницею свою Марину. Вважала її майже дорослою. Та й дочці кортіло хоч трохи потертися в розкішних покоях, хоча б і зі шваброю в руках.

А тут таке коїться…

Маринка чистила овочі на кухні. Щось наспівувала. Побачивши Надю, ображено заканючила:

— Мам, сьогодні в технікумі дискотека. Мене Артем обіцяв провести. Всі дівчата будуть там. Можна, і я піду?

Надія махнула рукою: відчепися, мовляв, і вийшла.

Зазирнула в їдальню — нікого.

У кінозалі — теж.

З лівого крила доносились приглушені голоси майстрів-паркетників та київського дизайнера.

Знову попленталась нагору — пані Ольга стояла під парадним портретом сестер Барвіненко і пестила нігті м'якою пилочкою.

Подивилась спокійно, спитала лінивим тоном:

— Щось сталося? Чого ти така розгублена?

Надя не хотіла одразу лякати і її, тому спочатку несміливо спитала:

— Ви давно заходили до Кирила Івановича?

Ярижська незадоволено здивувалась:

— Зовсім не заходила. Ти ж знаєш, він не любить, щоб зайвий раз турбували, коли працює.

Надя зітхнула. Сказала їй із холодною усмішкою:

— Мені здається, там щось негаразд.

— Здається, чи й справді?

— Я… Я не знаю… Треба сказати, що приїхав дизайнер із Києва. Я стукала, а він… Не відчиняє.

— Хм-м… — Ольга потягнулась спиною, наче кішка. — Ходімо подивимось, що там не гаразд.

Вона першою зайшла до кабінету. Надя — за нею.

У кабінеті нікого не було.

Абсолютно.

Жодного живого чи мертвого, крім них двох.

З музичного центру тепер занадто голосно, але заспокійливо неслося: «Yesterday».

— Кирюшо! Де ти? — погукала Ярижська. Спитала у Наді:

— Куди це він подівся? Нібито й не виходив.

Обидві вийшли назад, і подалися до бібліотеки.

— Кириле! — знову підвищила голос Ольга.

— Чого там? Ні хвилини спокою! — відгукнувся голос Кирила Івановича. Забахкали по гвинтових сходах із башточки його великі хатні черевики. — Що там трапилося? — Він спустився весь, живий і здоровий, у сірих штанях і короткому домашньому халаті.

— Приїхав Буруковський, — сповістила Ольга.

— Ну то й що? Він і сам завжди краще за всіх знає — що робити.

— Тебе Надя шукала.

— Чого вам, Надіє Карпівно?

— Я… — Надя затиналася, бо переживала бурхливий перехід від жаху до ейфорії. — Я тільки хотіла… Розказати про приїзд…

— Дякую, розказали.

— Наді примарилося щось дивне, — втрутилась Ярижська.

— Знову? — Кирило Іванович не приховував незадоволення. — Що цього разу? З унітазу вилізла красуня? Чи цього разу красень?

— Вибачте, цього разу зовсім якась дурня, — Надя усміхалась тепер цілком щиро. — Мені здалося, тобто привиділося, таке… що вас зарізали.

Ярижський хмикнув:

— Карпівно, я не знав, що ви почали вживати алкоголь.

— Я не пила, їй-богу! І краплини в роті не мала.

— Надя забагато працює, — розсудливо зауважила Ольга Володимирівна. — З ранку до ночі. Майже без вихідних. І за себе, і за Тимофіївну, і за… Словом, завтра я скажу тим сестрам — як їх там? — щоби визначалися: або до нас, або хай і надалі у себе на молокозаводі метуть за три копійки. Надю, скоро ви матимете належну допомогу.

— Дякую, — Щукіна позадкувала.

До кухні вона йшла у гарному настрої, але вже там, серед затишних звичних запахів, у серце повернулися сумніви. Маринка старанно нарізувала моркву, глянула спідлоба:

— Мамуню, то як — щодо дискотеки?

— Які дискотеки серед тижня? Уроки треба вчити.

— Та нам майже нічого не задавали… Ну ма-ам…

— Ти даси мені спокій чи ні?

— Отак завжди: на дискотеку не можна, на баронесу поглянуть — ні-ні.

— Остання претензія не до мене. Вона не виходить з кімнати, — механічно зауважила Надія

— А давай їй вечерю понесу я. І побачу…

— Зараз ти побачиш, яка я зла! — вибухнула несподіваним гнівом колишня вчителька.

Маринка надулася й уже не заважала розмірковувати про своє. Але спочатку думки Наді скерувалися в бік сумної статистики падіння містечкової моралі. Це ж не жарт, уже в бар дівчина дев’ятнадцяти років не може поткнутися — перестарок. Там тільки п’ятнадцятки з хлопцями розважаються. Міні-спідниці на них геть розпусні — труси видно. Звісно, й Маринці кортить, аякже — скоро п’ятнадцять, а в неї ще хлопця не було. Туди ж, поспішає…

Потім перед очима знову сплив мертвий Ярижський. Лежав долілиць… Просто на підлозі. Ні, на килимі… А останній раз, коли зайшла з Ольгою, чи був на підлозі килим? Вчора його чистила пилососом… А зараз він є чи нема?

Чомусь схотілося перевірити, чи всі кухонні ножі на місці. Ось вони, новенькі, з чорними ручками. Одного немає. Навіщось перерахувала: п’ять, шостого, найбільшого, не було. Зазирнула в мийку, подивилась по шафках, на столах — нема.

За вікном почав синіти вечір, велика чорна ворона сиділа на гілці й несхвально дивилась у кухню очима-намистинками. Маринка знову завела стару пісню про дискотеку.

Зайшла пані Ярижська й медовим тоном спитала про Надіне здоров’я. Потім дозволила піти додому й відпочити до завтра.

— Та у вас же ж гості. І ремонтників ще не годували.

— Не турбуйтеся, і в мене руки є. Сама все зроблю. Вам треба відпочити. Проведіть нарешті сімейний вечір з дочкою.

Надя не змусила її пропонувати двічі. Вона й насправді три тижні гнула спину без жодного просвітку. І заслужила цей вечір. Через п’ятнадцять хвилин вони з дочкою вже бадьоро чимчикували до міста, вдихаючи свіже морозне повітря. Яке їм діло до чиїхось заплутаних проблем?

Маринка поставила хрест на сподіваннях круто розважитися цього вечора й більше не канючила.

Сонце вже зайшло, але до справжньої темряви було ще далеко. Сутінки, сніг, небо — яскраво-багряне на заході та синє з першими зірками — над головами.

І п'янке відчуття свободи. Від усього, абсолютно. І від усіх.

Небезпеки зеленої оази

Боря Цокотюха ще раз побродив по місту туди-сюди, покрутився біля численних торгових точок, але нічого цікавого не побачив і не почув. На відміну від Тюхи, він ніколи не вмів легко спілкуватися з людьми. Тим більше — незнайомими. А надто — пробувши кілька років цілком відірваним від нормального життя.

Старосвітські Барвінківці мальовничо посіли затишну долину біля вузенької річечки. Осторонь, на невисокому пагорбі, прилаштувалися молокозавод, елеватор, м'ясокомбінат, пекарня та фірма, що розпочала розлив місцевої столової води. На протилежному від червоноцегляних промислових будівель пагорбі, з іншого боку від містечка, даленів старовинний сірий особняк, прикрашений гостроверхою баштою. Кілька високих ялин та соснові зарості розкішно зеленіли коло нього.

Борис оглянув типове прямокутно-кубічне творіння «застійних» років — тутешній «білий дім», приземкуватий Будинок культури з пошарпаними білими колонами та вцілілим не зважаючи ні на що бюстом Леніна, який стояв посеред маленької клумби, що правила за сміттєву урну; побродив по привокзальному ринку, котрий убого розклав товари на розкладачках та простелених на землі ковдрах; трохи постояв біля пам’ятника жертвам голодомору та репресій. Був він досить скромний: схилена виснажена жінка у хустині, схоже, з бронзи, і кілька великих кам’яних плит, рясно всіяних позолоченими прізвищами. А попереду — камінь поменше, на якому великими літерами викарбувано ім’я коштодавця, Кирила Івановича Ярижського, директора, почесного президента тощо.

Відійшовши подалі, ще раз озирнувся. Бронзова жінка схилилась прямо над стелою з прізвищем Кирила. Розжився на людських сльозах, жертва голодомору товстопика!

Ігноруючи слово, дане Кінчеву, Борис подався до резиденції новітнього мецената.

Парк являв собою зелену оазу серед порослих звичайними листяними деревами невисоких пагорбів. Ґави кружляли над соснами й ялинами чималенькою зграєю. Хрипко каркали.

Палац з першого погляду справляв сильне враження. Його строга похмура краса приголомшувала невідповідністю звичній архітектурі, а точніше, повній неархітектурності аби як забудованого, здебільшого у сімдесяті-вісімдесяті роки, містечка. Особливо впадали в око три стрілчасті шпилі — на башті, яка стриміла над правим крилом, і на двох височезних блакитних соснах, що повиростали між корпусами.

Непогано влаштувався колишній Свинаренко, нині президент, директор, почесний громадянин і «жертва голодомору й репресій»…

День видався похмурий, все довкола — сіре-сірюще. І сире. Сніг злежалий та бруднуватий. Над головою небо ще сяк-так світліє, а понад горизонтом — «тучі над городом всталі». Хто чув ту старовинну пісню, одразу здогадається, чим пахло в повітрі.

Правильно, небезпекою!

Вона чигала з-за капітальної залізно-цегляної огорожі. Вона визирала зі сталевого серпанку безлистих хащ. Вона тоненько скавучала голосом заблукалого у хвойних верхівках вітру. Вона гавкала сторожовим псом від буди вартових. Вона визирала невидимкою з численних вікон і спостерігала з вежі. Коротше, небезпек очікувалося вдосталь.

А Борі Цокотюсі, як завжди, бракувало розсудливості.

Він обійшов парк і вирішив, що господарські будиночки, ялинки і кущики непогано прикривають від пильних очей охорони захаращений куточок біля смітника. Блискавично переліз через паркан саме там й опинився на ворожій території.

З тилу будинок мав аж два входи. Від одного на всі боки вели добре уторовані доріжки, другий приліпився збоку полишеним сиротиною. Борис вирішив пошукати щастя саме там.

Зрозуміло, що двері були зачинені. Цокотюха трохи потикався, позаглядав у вікна — темно, нічого не розбереш. А от на другому поверсі світиться. Звідти лине музика. Щось спекотно-збуджуюче. Акордеон. Нещодавно він чув цю мелодію… А ще з дому приглушено доноситься напівзнайомий фальцет. Щось нерозбірливе… Раптом голосніше: «Ну, ти, Валь, як завжди! Жартуєш чи хочеш образити?»

Невже знову те миршаве диво в темних окулярах?

Боря згадав, що в інтернатські роки його прозивали не лише Борсуком, а іноді й Барсом, і поліз на ялину.

Звідти його стягли за ноги троє міцних охоронців. Невдало гепнувшись на сніг, він не зміг вчинити достойного опору. Як положено, смачно матюкаючись, хлопці в уніформі ударили впійманого кілька разів по голові та між ребра і вправно наділи наручники.

Коротко підстрижений кремезний гевал діловито консультувався по старомодному мобільнику:

— Впіймали на гарячому! Прямо у вікно ліз! Його одразу в міліцію чи спочатку до вас? Га? Пойняв! — Привісив мобілку до пояса й скомандував: — До шефа його, хлопці! Спочатку самі пообщаємся.

Судячи із задоволених облич охоронців, ця пригода настільки підвищила їх самооцінку, що вони дивились на Цокотюху, як на вельми симпатичну особу.

Оточивши його з трьох боків, з веселими вигуками повели до будинку.

Казково-кіношне багатство оздоблення прихожої приголомшило Борю настільки, що він і опиратися забув. Це ж серіал «Династія», палац магараджі, фантастична опера, тільки не звичайне житло! І згори струменить акордеонний ручай…

Кирило Іванович не полінувався особисто спуститися вниз.

Якийсь час вони з Борисом мовчки розглядали одне одного (Свинаренко явно погладшав і погарнішав за останні п’ять років), потім господар гостинно розвів руки:

— Кого я бачу! Оце так зустріч! Такі люди — і на волі. Втік чи відпустили?

Почувши ці слова, охоронці аж понадувалися від пихи: не якогось там волоцюжку — справжнього злочинця спіймали!

Боря, як це з ним зазвичай бувало, не одразу знайшов слова для відповіді. А Кирило, потираючи руки, розпорядився:

— Так, давайте його в мій кабінет. Я з ним тет-а-тет переговорю.

Шикарні сходи вони перерахували майже стройовим кроком. Швидко проскочили музейну галерею і, спритно стягнувши з нього куртку, в чотири руки водрузили Бориса на стильний гнутий стілець. Музика тут звучала ще виразніше — якісний, звучний магнітофон знаходився десь поруч, можливо, за стіною.

— А якого дідька! — запізніло закричав Цокотюха.

— Ти тут краще того… Мовчи, — суворо порадив один з охоронців хрипким тенором.

— А якого ви мою куртку порвали? — Спробував підвестися, але тримали його професійно.

Тенор щиро здивувався:

— Яку це куртку? Га? Оце дрантя? Я його під ґанком покладу, хай на тебе почекає, — й не полінувався нахилитись за справді таки благенькою й убогою Борисовою одежиною.

— Щоб він тут не башибузучив, прикрутіть-но міцніше, — скомандував гостинний хазяїн.

Один з охоронців витяг з кишені довгий кусок дроту.

Латиноамериканську мелодію за стіною змінило попурі на теми блатних одеських пісеньок. Цокотюха зрозумів, що добряче влип. І нарешті звернувся до Свинаренка-Ярижського:

— Боїтесь, що приб’ю, Кириле Івановичу? Хіба є за що?

— Боронь Боже, Боренька, просто знаю твою вдачу, ти спочатку робиш, а тоді вже думаєш.

— Зате ви… все наперед… продумали. — Поки його прив'язували до стільця, Борис не дуже активно сіпався. Все збивало з пантелику, здавалося нереальним: занадто розкішна обстановка, шовковий халат на Кирилі, який поважно відповів:

— Само собою. Я думаю завжди, і завжди — наперед. — І спокійно наказав:

— Хлопці, ви вже йдіть на місця, поки там ще один який у вікна не почав лізти. Перевірте все. Пощастило, що ви всі одразу поблизу опинились!

Боря залишився сам на сам із Свинаренком.

Кирило Іванович сів навпроти, на такий же гнутий стілець, подивився ласкаво, мов батько рідний:

— Не розумію, чого ти у вікно поліз. Зайшов би, як усі люди, через двері.

— Так мене й пропустили!

— Назвався би, я б розпорядився.

Боря хмикнув.

— Нам з тобою немає чого сваритись. За послугу я розрахуюсь сповна. Ти як бажаєш — готівкою чи на рахунок перечислити? Га?

— Знущаєтесь?

— Не розумію, чим ти не задоволений.

— Він ще питає!

— Борисе, я тебе не обманював. Все, як домовлялися. Гроші твої зберігаються надійно, в банку. Треба перевірити, може, там і процент який накапав.

— Хіба ми так домовлялися?

— А, ти он про що! Я не міг одразу по суді віддати гроші. А через місяць мамаша Гонтар вже того… Раптово померла. Між іншим, під час операції її шанси були б мізерними. Марно би витратили гроші. Твої гроші. Та не сіпайся, я також ціную людське життя. Високо ціную. І твоє також, хіба ні? І пораджу тобі непогане. Ну дам я тобі зараз ці гроші, надовго їх вистачить? Хе-хе. Ти ж за натурою не бізнесмен. Тобі працювати треба, а хто візьме зека? Ну? А я тобі і гроші, і роботу. Охоронцем будеш. Платня хороша. Купиш квартиру, заживеш, як людина…

Музика за стіною раптом змовкла.

Цокотюха подумав, що запросто міг би сильніше смикнутися, упасти разом зі стільцем. Вдарити ногою. А далі?

Подивився з-під лоба:

— Куди ви поділи Лесю?

— Я? Я?? Я — подів?

— А хто ж?

— Та мене там і близько не було! Якийсь шахрай використовував моє добре ім’я. До речі, дівчата поїхали до Туреччини цілком добровільно, ніхто їх під конвоєм не тягнув. Я про це від прокурора дізнався. Набагато пізніше, між іншим.

— Їх ошукали! Ви!

— А ти звідки знаєш? Був там? Сам бачив?

— Звісно, був. Щойно з Трудового.

— Бачив, як той негідник Леську в Туреччину віз?

— Мені люди розповідали.

— У світовій практиці, між іншим, це називається: твоє слово проти мого слова. Моє, хе-хе, підкріплено висновками відповідних органів. Правоохоронних.

— Ніби їх не можна купити.

— Боря, мені соромно за тебе! Ти від життя відстав. Підкупи, рекет, підпал кіосків — це все давно в минулому. Тепер всі нормальні люди легалізувалися й шанують закон. До Європи прагнемо, навіщо нам кримінал?

— А я звідки знаю?

— От, з цього й почнемо. Ти нічого не знаєш. А я тобі пояснив. Докладно й популярно, хе-хе. Ну то як? По руках — і ти знову у мене працюєш?

Спантеличений Цокотюха остаточно розгубився:

— Не знаю…

— Молодець. Правильно. Спочатку все обміркуй. Зваж всі «за» і «проти»… Я тебе зараз відпущу. Якщо поводитимешся тихо. Зрозумів? Всі пропозиції в силі. Гаразд?

— Що гаразд?

— Ну, ти, здається, в тюрмі ще тупіший став. Гроші тобі віддаю. Готівки зараз стільки немає, домовимось на післязавтра. Ну, чого ти так дивишся? Гроші віддам всі до копійки. В твої руки. Ще й з відсотками. Щоб сам перерахував, у руках потримав, хе-хе… І на роботу беру. Легально. Охоронцем. Поки що. А там подивимось, може, і підвищу. Зрозумів?

— Не дуже…

— То дійде пізніше. Ночуватимеш у мене.

— Мені є де ночувати.

— В готелі?

— Ні. Маю тут шкільного приятеля.

— Ну-ну. Куди доставити грошики?

— Я сам прийду.

— От і добре. Тоді й до роботи станеш.

Борис, не знаючи, як правильно реагувати у такій ситуації, мовчки кивнув, і Кирило Іванович почав розкручувати провід, яким припнули Бориса ретельні охоронці.

Цокотюха нарешті зрозумів, що зі Свинаренком і справді потрібно розбиратися повагом, краще за все — з Вітюхою. Тому вирішив схитрувати й, підводячись та розправляючи плечі, значуще сказав:

— Я дивлюсь, той… «Зелені» з моди виходять. Мені б… у євро. І отак, щоб… На рахунок покласти…

Кирило схвально засміявся й підморгнув:

— Я в тобі не помилився! Неглупий ти пацан!

…Коли Борис у новій, щойно подарованій Свинаренком-Ярижським куртці вийшов за ворота, проведений суперзацікавленими поглядами двох охоронців, він почувався повним дурнем. І страшенно хотів скоріше побачитись з Вітюхою.

Сині присмерки вже змінив нічний морок. Вогні міста яскраво світилися попереду.

Тюха — голова. Майже геній. Він розплутає що завгодно, дарма, що з інтернату. Невизнаний Шерлок Холмс з райцентру. Але про нього ще почують, дехто діждеться…

Ці втішні думки перервав різкий гудок автомобіля, який обігнав пішого Цокотюху на вузькій дорозі, закидавши його мілким сніговим порохом з-під коліс. Синій «Москвич» кудись поспішав від хвойної оази хитрого Свинаренка. Тільки задні габаритні вогні зачервоніли, швидко зменшуючись, і нарешті повернули праворуч — до об’їзної траси.

Борис міг би поклястися, що за кермом сиділо оте розмовляюче фальцетом худеньке чудо в пір’ях. І в окулярах. Темних, як ніч.

Маленька родинна трагедія

Віра безцільно бродить по будинку, іноді переставляє маленькі статуетки, водить вказівним пальцем по шафі чи перилах. Зіщулена, самотня. Згадує те, що потрібно забути…

На каміні — морська зірка, недоладно, грубо розмальована. Навіщо вона? Чому на каміні?

Вона нагадує минулорічні події.

Грицько шепотався з Манею. Вона щойно знайшла подарунок від нього — цю вульгарну зірку. Удвох усміхались, перезиралися. А Віра була поруч, в сусідній кімнаті. Почула кілька фраз. І запам'ятала їх.

Вчора, немовби випадково, заговорила про це з чоловіком:

— Ви мали таємниці? Лише для двох?

Він підняв роздратоване обличчя, повільно опустив газету. Але спитав зацікавлено:

— Звідки ти знаєш?

— Чула. Одного разу, випадково. Ти сказав їй: хай це буде нашим секретом, щоб знали тільки ти і я.

Він дивився на неї, але не в очі, а на перенісся.

— Ось нехай це й залишиться нашим секретом.

Їй стало холодно.

— Але Мані вже немає…

— А тайна є. і залишиться.

І знову між ними повстала газета.

І тиша, і привид Мані…

…Віра хоче розвіятись і йде до зали. На портретах — Марія.

Тут все нагадує про неї. І про його кохання до неї. І нагадуватиме завжди… Вічно…

Віра дивиться на бібліотечні двері. Там позавчора вона сказала:

— Ти коли-небудь полишиш ці книги? Я починаю їх ненавидіти!

Він незадоволено кинув:

— Вірунчику, хіба можна ревнувати до книжок?

А вона додала подумки: «А до померлої сестри?» Проте перевела розмову на інше:

— Тобі потрібна та нікчемна посада у земстві? Ти ж архітектор, а не чиновник.

Він довго мовчав, дивився на книжкові шафи, на гвинтові сходи, на вікна.

— Я й сам про це весь час думаю. Потрібно ж чимось займатися. Архітектура — це творчість, для неї потрібне натхнення… А я відчуваю, що… У мене його нема. Зараз. Може, це просто криза, і незабаром все стане, як і раніше… Не знаю. Нічого не знаю. Поки що.

…Віра повільно бреде назад, із застиглим обличчям й тужливими собачими очима.

Невже смерть Мані вбила його талант? Без неї — немає натхнення…

У вікно залітає малесенький метелик. Білий, схожий на міль.

Віра сідає й думає, що вона також — міль. Звичайнісінька домашня міль, яка їсть все та всіх, помалу, непомітно. Гидка, вредна, приносить усім лише нещастя.

І сіра, і дрібна — як міль.

За вікном чує шум автомобіля. Зустрічати не виходить. Сидить на дивані, заплющивши очі.

Чує його кроки. По сходах. Ближче. Але не рухається, не розплющує очей.

Він повільно підходить, сідає поруч. Мовчить.

Не розплющуючи очей, вона питає тихо, але так, що у самої спина холоне:

— Навіщо ти одружився зі мною?

Чує, як він підводиться та йде до вікна.

Холодний чужий голос розсікає тишу:

— А навіщо ти вийшла за мене?

Вона розплющує очі — і зустрічається з його задушливим поглядом.

Як сталося, що вони виявилися одне для одного вироком? Засуджені на вічне безрадісне життя в цьому остогидлому домі, населеному злими духами й привидами. Просто простягли назустріч руки в момент відчаю? І подумали, що це — кохання, якого ніколи не було?

В залі з великими вікнами — темно. Вона хоче вийти на свіже повітря, до сонця. Хоч трохи світла!

Несподівано ніжно він каже:

— Чого це ми верземо такі дурниці?

Підходить впритул, гладить її волосся, приязно питає:

— Ти вже вечеряла? Я голодний.

Віра спокійно усміхається:

— Скажи, щоб накривали. Я зараз спущуся.

Він нахиляє голову і йде до сходів. А вона залишається і притискає руки до грудей, сильно-сильно. Серце хоче вирватися назовні, але не від страху — від рішучості.

Вона не обманить його, ні. Спуститися можна по-різному.

Йде до балкона, дивиться вниз, на маленькі ялини та сосни, на золоті від вечірніх променів Барвінківці. Там — світло та радість, тут — темрява й безвихідь.

Вона подумки, але чітко й упевнено вимовила:

— Я не хочу жити.

І злий дух штовхнув її вниз.

З вікна просто так не падають

Хуртовина була сильна, хоча температура ніяк не нижче двох-трьох градусів. За Цельсієм, звичайно. Ялинки й сосни стояли в білих, ніби новорічних, шубах. Вікна палацу висвічувалися жовтими затишними прямокутниками. Схожі на крупу сніжинки кололи обличчя, безладно скакали в світлі ліхтарів. Доріжки позамітало, і ноги по кісточки вгрузали в сніг.

Охоронець Діма Дука все ж таки дійшов до самого паркану. Там вітер стукав сніжинками по засохлих, та не опалих листках дерев, що оточували хвойний парк, і вони тривожно шелестіли.

Після смерті Аліни хазяїн звелів чергувати по двоє. Обіцяв ще людей найняти, а поки що — понаднормово. Проте Микола вже з годину, як завіявся кудись, і Дука вже другий обхід робив сам. Вічно цей хитрющий Гапченко десь забіжить, а хлопці за нього повинні горбатитись… Мабуть, знову до чергової пасії на вогник заскочив…

Самому Дмитрові на дівчат не щастило. Не міг похвалитися ні обличчям, ані фігурою, та й до розмов не був вдатний. Зате жовчності та заздрощів — понад норму. У його голові і зараз повільними павучками ткалися простенькі сіренькі думки. Діма роздратовано згадав, що Гапченко останнім часом підбивав клинці до покійної Алінки, й, збентежений, повернув у глибину двору — там тихіше та спокійніше. Водив поперед себе тьмяним колом світла від кишенькового ліхтарика — сніжинки танцювали в ньому свою зимову макарену. Ялини в снігу, доріжки — позамітало, будинок позаліплюва…

Але що це — в наметі під вікнами?

Чорніє…

Діма розкрив рота й розкашлявся від сніжинок, що позалітали в горло. Увімкнув сильніше ліхтарик.

З глибокого замету визирала притрушена сніговою крупою чорна спина з білим написом «Охорона» — точнісінько така, як у нього самого.

Начерпавши повні черевики снігу, пробрався ближче, спробував підняти — задубіле, мертве тіло.

Мертвий Гапченко.

Перегорнув його.

У грудях мертвого охоронця чорною засохлою плямою зяяла закривавлена рана.

Діма залишив трупа на місці й побіг у будинок.

На ґанку зупинився, обтрусився й подумав. Зайшов повільно, сторожко прислухаючись до голосів, що лунали зсередини.

У просторому передпокої товстий київський дизайнер пихато розповідав хазяйці якийсь анекдот. Та тішилась і кокетувала. Товстун Буруковський був уже зібрався в дорогу — в дублянці та хутряній вушанці, а пані Ярижська — по-домашньому, в короткій тісній сукенці.

— Як, як ви сказали? — перепитувала вона.

— Парадокс добра і зла, — поважно відповів гість, — основний парадокс етики полягає в тому, що добро передбачає існування зла і потребує допущення зла.

— Повірте, у мене немає слів. Це така глибина, така цікава думка. Хто, ви казали, так писав?

— Бердяєв, шановна пані Ольго, сам Бердяєв, Микола Олександрович.

— Ви повинні дати мені цей твір, хочу прочитати сама. Діма, що тобі, — вона нарешті звернула увагу на Дуку, й обличчя стало враз незадоволеним.

Діма потупцював мовчки й нарешті грізно випалив:

— Треба викликати міліцію! Там Гапченка вбили!

— Господи! Де? Хто? — пані не на жарт злякалась. — Валентине, не їдьте! Залишайтесь! Хоча б доки Кирило не повернеться. Я боюся! Це кілери! Вони полюють на нас!

— Хто? — Дизайнер не втрачав голови й уже витяг мобільника.

— Не знаю! Повірте, я казала про це слідчому, він не звернув уваги. І ось! Де ти його знайшов, Дімко! Та кажи ж! Ну!

— Та під вікном же…

— Під яким?

— Ззаду. За домом. Він того… В снігу лежить.

— Та дзвоніть же швидше, Валентине, може, вбивця ще тут! Ширяє під вікнами, доки ми тут…

— Навряд чи… — розсудливо промовив Валентин Буруковський і набрав 102.

Привида вдвох не побачиш

— Я не зовсім зрозумів: ви архітектор, дизайнер чи реставратор?

— А що саме вас бентежить?

— Занадто широка спеціалізація.

Буруковський, незважаючи на трагічність ситуації, розплився в досить задоволеній посмішці й сів на свого улюбленого коня:

— Спочатку спробуємо розібратися: а що таке архітектура? Уточнімо: що таке архітектура в наш час? Це не просте будівництво, це просторова організація життя. Просторова реальність винятково різноманітна, це практично все, із чим стикається людина. Від зоряного неба над головою, від космосу далеких обріїв — до кольору фіранок, до фактури стіни в кімнаті, до найнікчемнішої сільнички на кухонному столі. Це спосіб життя, це сприйняття світу, це ставлення до світу. І будь-яке будівництво, будь-який ремонт — це нова, штучна природа, яка створюється людськими руками. Архітектура усе більш стає галуззю науки й філософії. Це не я сказав, це Френк Ллойд Райт.

— І хто ж це? Цей… е-е-е… — мляво поцікавився Кінчев.

— Френк Ллойд Райт? О, це один з найбільших архітекторів двадцятого століття! — натхненно заявив енергійний товстун.

Хоча сиділи вони в небуденно оформленому кінозалі, слідчий був настроєний набагато прозаїчніше:

— А творець цього будинку, Городецький? Де він в архітектурній ієрархії? Серед найбільших?

Валентин Леонідович зітхнув:

— Це заплутане питання. По-перше, я знаю людей, які вважають його неперевершеним, отаким собі Моцартом від зодчества, по-друге, ніде незаперечно не підтверджено, що проектував цей будинок саме неперевершений Лешек Дезидерій.

— Хвилинку, я чув, що Городецького звали Владиславом…

— Маєте рацію, Владиславом, але ще й Лешеком Дезидерієм.

— Псевдоніми чи що?

— Ну що ви! — замахав руками Буруковський. — Ніяких псевдонімів! У нього було три імені. Всі — справжні. Він, бачте, був католиком, а в них прийнято давати по кілька імен, щоб немовля мало побільше святих заступників.

Слідчий почухав носа:

— Ви не любите псевдонімів?

— Я не хотів би приховувати своє ім'я. Скажімо, Булгаков, Сергій Миколайович, писав, що псевдонім — це як злодійство, як присвоєння не свого імені, що це — гра, самообман, неправда.

— Виходить, ви — чесна людина?

— Дякую за комплімент.

— Це питання.

Киянин розвів руками:

— Принаймні, я намагаюся бути чесним…

— Приємно чути.

— Я розумію, яке питання вас зараз хвилює більше, ніж уся архітектура разом з дизайном і реставрацією.

— І що ви на нього відповісте?

— Нічого, що могло б вам допомогти. Я нічого не бачив. Я маю на увазі — підозрілого.

— А що ви тут робите, адже ремонт практично закінчений? Ті два метри паркету й без вас прекрасно дороблять.

— Ви правильно помітили, ремонт будинку закінчений, але я привіз проект реконструкції парку.

— Як, ви ще й парками займаєтеся?

Архітектор скромно відвів очі:

— Та, цікавлюся трошки й ландшафтами…

— Ну, ви — просто майстер-багатоверстатник!

— Якщо чесно, просто не можу розстатися із цим будинком. Він мене… заворожує. Це — симфонія в камені! Тобто в бетоні… Це — краще із усього, що мені доводилося бачити! Часом я так заздрю цьому талантові! Весь час згадую слова Цвєтаєвої, що рівності в обдарованості немає. І не буде. Немає справедливості в розподілі талантів! Споконвічний конфлікт Моцарта й Сальері! Скількох потрібно було обкрасти Богові аж до сьомого коліна, щоб створити одного такого… архітектора!

Слідчий задумався, поправив окуляри.

— Виходить, будинок цей — унікальний?

— Саме так! Унікальний! Неповторний! Це — шедевр!

— І стоїть у малюсіньких Барвінківцях…

— Скажіть більше: він створює Барвінківці, він удосконалює місто, облагороджує його ауру, організує його простір. Утворює унікальне художнє середовище. Високомистецьке! Майже магічне! Він впливає на всіх однією тільки своєю присутністю!

— Так, у Барвінківцях щось таке відчувається…

— І ви теж помітили?

— А що помітили ви?

Архітектор облизнув свої товсті, чуттєві, майже жіночі губки, потім переконано вирік:

— Занадто велика концентрація талантів, — помітивши, як Кінчев здивовано звів брови, пояснив: — У невеликім містечку стільки неординарних людей! Тут потужне об'єднання краєзнавців, великий літературний клуб, маса вихідців з Барвінківців стали відомими людьми.

— Звідки ви все це знаєте?

— Допомагав виносити в сарай стару музейну експозицію.

— Ви вважаєтеся, їй місце там?

— Так. Саме там їй і місце. Можете самі подивитися. Ущент пошарпані неестетичні стенди, зотліли картонні теки, фанера, що розклеїлася ще за Хрущова. Це був не музей, а позорище! Хоча цікавих експонатів вистачало. Але їх же треба вміти подати! Оформити експозицію. А сам будинок! Його не ремонтували взагалі. Ніколи! Я такого неподобства ще не бачив! Підбілювали, як убогу піч у сільській хаті. — Архітектор криво посміхнувся. — Зате хтось умудрився пофарбувати куту огорожу! Ледь відчистили… Ні, такі будинки вимагають величезних вкладень. Насамперед грошових.

— А ще яких?

— Душу треба вкладати. Інакше нічого доброго не вийде.

— Ви — містик?

— В якому сенсі?

— Вірите в душу? В дýхів? У примар?

— Я зрозумів, до чого ви ведете. Ольга Володимирівна й мені розповідала про дівчину із дзеркала й про розмови з унітазу.

— А ви чогось подібного не спостерігали?

— Боюся, що зазвичай кожен бачить саме те, чого прагне й готовий побачити.

— Ви вважаєте, що їм усе це просто привиділося?

Буруковський виразно підняв брови:

— А ви вважаєте, що за цією стіною ховаються потойбічні дýхи? І зараз підслуховують нас?

Кінчев проігнорував це питання. І дивився прямо в очі. Дизайнер теж став серйознішим:

— Хм, англійці кажуть, що примару вдвох не побачиш.

— Як?

— Ну, всі ці видіння — винятково для самотнього спостерігача. А виходить, і перевірити — неможливо.

— Тоді давайте перевіримо те, що можна. Сьогоднішній день із самого ранку. На предмет алібі. Чим ви займалися, Валентине Леонідовичу?

Буруковський зітхнув:

— Прокинувся пізно. Снідав.

— Де? З ким?

— У їдальні. З Ольгою Володимирівною й баронесою Олександрою.

— А Ярижський?

— Він виїхав ще ввечері.

— Куди?

— Начебто у Київ. Термінова справа.

— Далі.

— Потім був у парку, оглядав місцевість. Розмовляв із садівником. Відпочивав. Обідав.

— З ким?

— З Ольгою Володимирівною. Сеньйорі Олександрі нездужалося. Потім думав. У себе в кімнаті, я зупинився тут, у маленькій спальні. Провідав баронесу, поговорив з Ольгою Володимирівною. Саме тут з'явився охоронець і повідомив, що знайшли труп. Потім прибули ви.

— Так. Де ви розмовляли з баронесою?

— У неї в кімнаті. Сподіваюся, це не кримінал?

— Про що говорили? Якщо не секрет, звичайно.

Дизайнер відкинувся на спинку крісла й сплів пальці на животі. Оглянув кінозал. Зітхнув.

— Ми говорили про архітектуру. Цей будинок нікого не залишає байдужим.

— Баронеса справді розбирається в архітектурі?

Буруковський невиразно розвів руками:

— Не знаю, що й сказати. Говорив більше я, вона цікавилася.

— А чим особливо?

— Ну… Красою взагалі. Як і всяка жінка.

— А с Ольгою Володимирівною де розмовляли?

— Вона прийшла в кімнату до Олександри. Поговорили там, потім посиділи в малому залі. Потім вона знову показувала мені неякісний паркет. У великому залі. Потім ми спустилися вниз. І там зустріли охоронця.

— Убитого Миколу Гапченка бачили?

— Так, зранку. З вікна. Він парк обходив. Як звичайно. Мені здався навіть веселим.

— Ви добре знаєте охоронців?

— Зовсім не знаю. Бачу їх тут весь час, але ми не спілкуємося. Майже.

— Майже? А коли і як спілкувалися?

— Віталися. І все. Вони допомагали матеріали розвантажувати, меблі. Молодих кличуть Дмитро та Микола. Командир їхній — Ігор Федорович. І ще Антон раніше був. Але я його щось давно не бачу.

— Виходить, свою причетність до смерті Миколи Гапченка ви заперечуєте?

— Помилуйте! Навіщо мені його вбивати?!

— З ревнощів, наприклад.

— До кого б це я його ревнував? До Аліни? Так це ж смішно! Просто смішно! — Буруковський, кажучи це, зовсім не сміявся, навпаки, не приховував незадоволення й роздратування.

— Там, де відбуваються одне за одним убивства, вже не до сміху. Як ви ставилися до Аліни Зачепи?

— Ніяк. Що в мене з нею могло бути спільного?

— Вона — дівчина молода, симпатична, а ви — неодружений чоловік, теж ще не старий.

— Знаєте, у мене вдома є… хм, подруга. Незрівнянно привабливіша за покійну Алину.

— А вона вами цікавилася?

Архітектор енергійно почухав вухо.

— Аліна? Вона багатьма цікавилася.

— Як саме?

— Підходила, щось питала. Любила поспілкуватися, пококетувати.

— А ви?

— Якщо час був, розмовляв. Але не дуже часто. І в неї, і в мене роботи вистачало.

— А з охоронцями вона в яких відносинах була?

— У непоганих. Теж спілкувалися. Бачив, як вони обідали іноді разом. І з будівельниками теж.

— А ви з ними обідали?

— Ні, з хазяями.

— Виходить, останнім часом такий розпорядок був: ви обідаєте з хазяями, у їдальні, а всі інші — як?

— Наскільки я зауважував, в основному, на кухні.

— А Щукіна? Де вона обідає?

— На кухні, зрозуміло.

У двері постукали.

— Заходьте! — відгукнувся Кінчев.

Увійшов підтягнутий Міша Шерман з текою в руці й молодцювато доклав:

— Економку допитав. Ось протокол. Які будуть розпорядження?

— Присядь.

Кінчев швидко пробіг очами протокол допиту Наді Щукіної. Знову, як і минулого разу, вона не помітила нічого підозрілого. Не бачила, щоб Гапченко входив у будинок після обіду.

— Михайле, зроби добру справу, розпитай ще от цього товариша. І протокол склади. У тебе це непогано виходить. А я піду з жінками поговорю.

— Буде зроблено, — Шерман дістав з теки кілька чистих аркушів тонкого сіруватого паперу й не дуже зручно примостився біля журнального столика:

— Отже, ваше прізвище, ім'я, по батькові…

Жінка-загадка

— Дозвольте представитися: Кінчев, Віктор Артурович, слідчий районної прокуратури.

Чарівна баронеса здригнулася.

Правильні риси особи, тонкі чорні брови, густі вії. Шовковисті каштанові пасма схоплені білою перламутровою заколкою. Чорний брючний костюм і ниточка перлів на шиї. Милуючись нею, слідчий сказав перепрошуючим тоном:

— Мені неприємно турбувати вас, але обставини, самі розумієте… Тільки кілька питань.

— Так, звичайно, я відповім на ваші питання, — вона вказала на м'який стілець поруч із одноногим круглим столиком, поруч з яким сиділа сама. Була блідою та переляканою, туш і легкі тіні не могли приховати почервонілих вік.

— Ви приїхали три дні тому?

— Так.

— Де бували, чим займалися весь цей час?

Вона помовчала. Потім зітхнула:

— Ніде, майже ніде. Ледь встигнула будинок оглянути — і занедужала, майже не виходила з кімнати.

— Лікаря викликали?

— Ні. Я… Я, схоже, трошки застудилася дорогою. Нічого особливого, так, легке нездужання. Уже майже здорова.

— Ви чудово розмовляєте українською.

— Вам не розповідали? Італійське громадянство я одержала недавно. Вийшла заміж за іноземця. А взагалі-то я з України.

— Вибачте за нескромність, яка мета вашого приїзду сюди?

— Мій чоловік цікавиться мистецтвом, архітектурою. Він і мене заразив своїм хобі. От я й прагну побачити творіння Городецького. Почала з Києва, тепер от сюди…

— Ваш чоловік — людина не бідна?

— Так, він досить багатий і має час для своїх захоплень.

— А як ви з ним познайомилися?

Баронеса Олександра подивилася слідчому в очі:

— Мені здається, це не має ніякого стосунку до слідства. Але якщо вам цікаво, я відповім. Ми познайомилися за кордоном, через моїх друзів. Цього досить?

— Зрозуміло. А як ви опинилися за кордоном?

— Шукала роботу.

— Зрозуміло. А ваш чоловік зараз де?

— Дома. В Італії.

— Не поїхав з вами… Відпустив одну…

— На це є причини. Він дуже зайнятий, і… досить погано себе почуває останнім часом.

— А своїх українських родичів ви вже провідали?

— Родичів у мене після смерті мами не залишилося… А до друзів збираюся пізніше.

— Ви давно знаєте Ярижських?

— Ні. З Ольгою Володимирівною познайомилася позавчора, а Кирила Івановича ще зовсім не бачила. Я себе погано почувала, лежала в ліжку, а він, тільки-но приїхавши, відразу ж і виїхав… Запрошення ми одержали через друзів мого чоловіка, домовились телефоном… І от я тут…

— І як вам твори знаменитого Городецького?

Вона сумно посміхнулася:

— Від цього будинку я в захваті, він не гірший, ніж Будинок з химерами чи Собор святого Миколая. Тільки…

— Тільки?

— Тут якось тривожно.

— Сьогодні?

— Ні, увесь час… Уночі я чула якісь шерехи, подихи. Вітер виє. Вдень ворони каркають. Так голосно!

— Чому вас це тривожить?

— Ну… Не знаю. Страшно — і все. Ольга Володимирівна казала, що її покоївки бачили примар, чули щось дивне.

— Ви вірите в привидів?

Вона злегка посміхнулася:

— Ні, не вірю. Але боюся їх.

— Жіноча логіка.

Вона кокетливо зітхнула.

— Ви приїхали надовго?

— Ні, на кілька днів. Я хочу ще зустрітися з одним місцевим краєзнавцем… Він зібрав спогади про Городецького й про будівництво цього дому. Схоже, тут завжди відбувалося щось загадкове.

— Це вам Ольга Володимирівна розповіла?

— І вона, і реставратор, Валентин… е-е… Леонідович, здається.

— Ви з ним давно знайомі?

— Познайомилися сьогодні ранком. Він дуже милий і цікавий співрозмовник. Справжній ерудит.

— І останнє, найголовніше питання: з охоронцем Гапченком Миколою Михайловичем ви знайомі? Бачили його коли-небудь?

Вона злякано склала долоньки перед собою. Задихала частіше.

— Цей той, якого… убили? Ні. Не знайома. Я бачила якихось двох сторожів, коли приїхала. У воріт. Потім з вікна бачила, як хтось у такому ж одязі ходив по парку. І все. І більше — нічого.

— Не могли б згадати, що робили сьогодні? З самого ранку.

— Розбудила мене Надія Карпівна, принесла каву. Вона така турботлива! Потім ми снідали. Ольга Володимирівна познайомила нас із Валентином. Потім він показував мені фільм про архітектуру.

— Де показував?

— Внизу, у кінозалі.

— Далі.

— Потім обідали… Потім… розмовляли з Валентином.

— Де розмовляли?

— Я пішла до себе, відпочивала, потім прийшов Валентин, ми знову говорили про архітектуру, потім прийшла Ольга Володимирівна. Вони пішли дивитися паркет. І знаєте, так дивно! Я каблуком поламала паркет. Учора. Потрапила в щілину — і він роз'їхався.

— Де?

— Тут, поруч, у залі з картинами. Ви не помітили?

— Помітив.

— Обіцяли поправити, але щось ніяк… Мені незручно…

— А далі що було, сьогодні?

— Я залишилася сама. Потім прийшли міліціонери й сказали, щоб не виходила з кімнати.

— Пробачте, — Кінчев злегка посміхнувся. — Це було в інтересах слідства. Тепер ваш домашній арешт закінчений. Тільки маленька формальність залишилася. Зараз до вас зайде мій помічник і запише ваші показання. Усе те, що ви мені говорили, добре?

Чарівна Алессандра Монтаньоль прихильно кивнула.

Кінчев вийшов з її кімнати, вірніше, зі спальні для VІР-гостей. Заглянув у кабінет Ярижського, у спальню хазяїв, у бібліотеку — там нікого не було. Присівши навпочіпки, він ще раз уважно оглянув роз'єднані паркетини.

До великого залу піднявся стурбований Коля Власенко:

— Свідків допитав, — доклав він. — Ольга Володимирівна факт причетності до вбивства Гапченка заперечує. Весь день була в будинку, з гостями. Після обіду виходила в парк подихати свіжим повітрям, давала наставляння охоронцеві Дуці Дмитру Олександровичу. Він цей факт підтверджує. Сам він майже весь час був з Гапченком та Афанасьєвим. Останній пішов додому приблизно за півгодини до четвертої. Близько сімнадцятої години Гапченко пішов нібито обійти ділянку, більше Дука його не бачив — до знаходження трупа. Цікавий момент: перед тим Гапченкові хтось подзвонив, він відповів: іду.

— Перед чим?

— Ну, перед тем, як він пішов обходити ділянку.

— Хто подзвонив?

— Дука не знає.

— На телефоні дивились?

— Телефон пропав… Принаймні з ним — не було.

Кінчев потер руки:

— Молодець, Миколо. Ростеш на очах. Бути тобі генералом… Перед пенсією. Труп на експертизу відправили?

— Так, звичайно… Тільки там і так усе ясно. Ножем його. Прямо в серце.

— А ти помітив, як саме — ножем?

— Як?

— Лезо ввійшло не вертикально, а горизонтально. Про що це говорить?

Микола відкрив рот, але тільки через кілька секунд відповів:

— Ззаду. Його вдарили ззаду!

— Схоже, що так. Але ти не розслаблюйся. Запиши-но показання баронеси. Вона он у тій кімнаті. Чекає на тебе — не дочекається. Ти з баронесами коли-небудь розмовляв?

— Не доводилося.

— От і повправляйся. І дивися, чемненько. Щоб потім неприємностей не було. І щоб протокол — за всіма правилами.

Микола усміхнувся й відважно попрямував виконувати непросту дипломатичну місію.

Бабські плітки

Останні листочки давно вже злетіли з гілля та встигли скорчитися й підгніти під непривітними скісними дощами. Шелестіли тихо, боязко. Так, як притлумлені збляклі голоси зляканих жінок.

— Про що це ви, сусідко, з Ганною розмовляли?

— Ой!.. А це ти, Тетяно… Та так… Пліткували.

— Я розумію, що не лінію партії на індустріалізацію обговорювали.

— Боронь, Боже! Ми про наше, місцеве… Тільки вона просила нікому…

Обидві озирнулися, кожна — за свою спину. Оточуючий світ застиг, як звичайно, у брунатно-сірих відтінках, наче в некольоровому кіно. Тільки червоні прапори над баштою Барвіненківського палацу, де тепер містилося сільськогосподарське училище, та на мачті біля будинку міськкому-ради-ГПУ підживляли пейзаж.

— Правильно, я нікому не скажу. Що, вперше?

— Тоді слухай. Тільки тихо, — вони ще раз підозріло озирнулися, потім підійшли з обох боків ближче до тину. Обидві в стареньких кацавейках, заношених ситцевих спідницях, вилінялих хустинах, немолоді, сутулі. Сіро-коричневі, як і пізня осінь, що їх оточувала.

— Ну?

Перша втаємничено зашепотіла:

— Сьогодні вранці чекісти у панському домі зятя Барвиненків ловили.

— Та їх же тепер не чекістами називають.

— Один чорт, ті, що людей беруть.

— Ну?

— Та й не спіймали. Оточили з парку, зайшли в середину — а нікого нема. Був у домі — і наче з росою випарився.

— То вони погано оточили.

— Та де погано? Вони свою справу знають. Там активістів було — не злічити.

— То, може, його там і не було?

— Якби ж то! У вікні бачили. І — не стало. Щез.

— Хм!

— А я тобі ще коли казала: хтось із тих панів нечистому душу продав. Я спочатку думала на Вірку. А виходить, що зять.

— Ух, кровопивці! Недарма ж їх, антихристів, прогнали! Не ті часи. Тепер наша влада, бідноти.

— А я про що кажу.

Обидві сторожко озирнулися.

Темне небо, темні шибки. Кожне вікно дивилося з погрозою.

Все місто забарвилося в колір смутку: голі коричневі дерева, поруділі стіни, і дорога — розбита й чорна. Ні минулого, ні майбутнього. Тільки злиденне й небезпечне сьогодення.

Злість оспівай, о богине, нащадка Пелея…

Кінчев був дуже злий.

Підлога в його незатишному прокуреному кабінеті прогнила й розгнівано рипіла при кожному кроці. Стілець неможливо переставити без цього скрипу!

Убивство Миколи Гапченка було таким же нелогічним, як і смерть Аліні Зачепи. Обоє були молодими, не мали ворогів і заздрісників. Нічим не відрізнялися від типової місцевої юні. Нікого серйозно не скривдили. Ні в кого з підозрюваних не було абсолютно ніяких мотивів позбавляти їх життя. Та ще так зухвало, не боячись людей, що перебували в будинку…

Обидві місцеві газетки примудрилися за одну ніч сфабрикувати лиховісні перші сторінки й уже після обіду здивувати місто й околиці небувало сенсаційним випуском. Барвінківська телестудія пустила в ефір сльозоточиву передачу з ридаючими друзями й приятелями Аліні. Все навперебій повторювали в камеру: «І мухи не скривдила ніколи», «Як співала в хорі!», «Яка добра була!», «Як її любили однокласники!», «обожнювали сусіди!» і обов'язково: «Нелюди!», «Вони повинні понести по заслугах», «Не можна залишати безкарними», «Доки в нас будуть от так, серед білого дня?»

Шкода, бідняжка Аліна не дожила до такої популярності… Для повноти комплекту не вистачало героїчної передачі про охоронця, що загинув на посту. Мабуть, уже знімають.

Зрозуміло, що міліцію, прокуратуру та слідчі органі всі згадували виключно зневажливо, передбачаючи в недалекому майбутньому цикл викривальних матеріалів під девізом: «Пройшло вже… а вони усе ще…»

Начальство теж перейнялося ситуацією до самих печінок. І з ранку встигнуло попсувати Кінчеву його печінку теж…

Віктор дістав з пачки сигарету, але не закурив, зім'яв і викинув у сміттєвий кошик. Відчував, що зараз не зможе тримати її губами, зжує від досади й злості.

Взагалі-то з цією дурною звичкою — палити — варто було б давно вже розстатися… От закінчимо цю справу, тоді… Може бути…

В куточку Міша Шерман підшивав архівні документи, низько опустивши голову. Але синці на обличчі були помітні. Улаштував, розумник, учора ввечері самодіяльну засідку на дворі вдруге вже обікрадених Блюмковичів. Цього разу поцупили в них старий мотор від допотопного «Запорожця», що його хазяї давно вже збиралися здати в металобрухт. Помилково, прийнявши за викрадача, невдачливого студента побив син громадянки Блюмкович, який приїхав інкогніто з обласного центру. І правильно зробив. І Мишко сам це розуміє. І зітхає над запиленими документами.

Але довго злитися й засмучуватися практикант не вмів. Він відклав убік нецікаві папірці — статистику, звіти. Ліниво погортав підручник з історії світової культури, залік з цього предмету майбутній великий детектив здати поки що не спромігся. Тому, демонструючи свою невисоку культуру, почав задумливо покусувати передніми зубами ніготь великого пальця. Нарешті не витримав:

— Так діють тільки маніяки.

— Ти про що? — прикинувся наївним Кінчев, але недобро зіщулив очі.

— Дак про вбивства ж. Серійні.

— Ти, мабуть, уже всім однокурсникам роздзвонив, що серійні вбивства тут розслідуєш?

Міша не зрозумів, чим пахне крижаний тон його тимчасового начальника й добродушна зізнався:

— Дзвонити дорого. Я їм «есемески» розіслав.

— А як же таємниця слідства?

— Багато я міг в «есемесці» написати? — Мишко почухав гострий кадик. — До речі, Блюмкович, Надія Іонівна, усе, що нам відомо, біля паркану свого будинку сусідці розповідала. Досить голосно й з подробицями.

— Ну-ну-ну, — заворушився й заскрипів підлогою Віктор, — що за подробиці?

— Та все, що ми і так знаємо.

— Михайло, напруж мозки! Усього знати ми не можемо. Згадуй!

Шерман звів очі до стелі.

— Так от… Нова прибиральниця Ярижських, Дука ця, забув, як її кличуть… Е-е, Тетяна…

— Ну-ну, продовжуй!

— Так вона матусею охоронцеві Дмитру Дуці доводиться.

— І що?

— І кумою другій прибиральниці, Тетяні Михайлівні.

— І кличуть їх обох Тетянами! Дуже підозріло! — Кінчев посміхнувся. Саркастично.

— Не смійтеся, я згадую все… Щоб нове не пропустити… Найголовніше… Бабка вбитої заговорюватися стала від горя. Всіх підряд обвинувачує.

— Це нам відомо.

— А, от іще! Коли в особняку санаторій був, там люди, як мухи, помирали. Від невідомих причин. Тому його й закрили.

— Ти в це віриш? — підлога під Кінчевим заскрипіла голосніше.

— Можна перевірити. Зв'язатися з Міністерством охорони здоров'я. Може, в них архіви збереглися.

Віктор розцвів іронічною радістю:

— Боюся, саме тобі ми це й доручимо. Зв'язатися з архівами.

— Завжди готовий. Я швиденько, з Інтернету…

— Зачекай, це й усі твої новини?

— Ні. Всі думають, що вбивці… Що це якось пов'язане з родиною Ярижських. Ну, тіпа, через них усі нещастя.

— Чому саме через них?

— Жінки не говорили. Так — емоції… Ярижські їм не подобаються: багаті, пихаті.

— А ти сам що думаєш?

— Я думаю: хтось їх попереджає. Залякати хоче.

— Молодець!

— Правда? І ви так думаєте?

Кінчев грізно постукав по столу вказівним пальцем:

— Ні-ні-ні, це ти так думаєш! Запам'ятай, Михайло! Слідчий не думає на когось, не підозрює, а висуває версії.

— І у вас є версія?

— Є. Але аргументів для неї обмаль. Одні емоції…

— А що якщо… засідку влаштувати?

Віктор знову не на жарт розлютився:

— Мовчи вже про засідку! Ти вчора в одній уже…

— Не всі ж такі, як ці ненормальні Блюмковичі!

— Ти так думаєш? Так ти, Мишко, Богові дякуй, що тебе Блюмковичі у своєму городі спіймали, а не їхня сусідка Дубковецька. Там би парою синців справа не закінчилася. Там би нам усім дісталося так, що й подумати страшно. У неї дочка — редакторка місцевої жовтої газетки. Скандальна дама! Накатала би про наші безстрашні органі грандіозний матеріал під заголовком: «Знову перевертні в погонах».

— І де б вона компромат взяла? Нічого ж такого не було.

— Де такі компромат беруть? З пальця висмоктують. Вона б розписала, що ти не просто так заліз на її суверенну територію без дозволу й ордера, що це ти, саме ти поцупив і стіл, і мотор, і всі заощадження самотньої бабусі. І поміть, в таких виразах, що всі б тебе за злодія вважали, але ніде про це прямо не говорилося б. Вона так уміє кожну фразу закрутити, що ні до чого й не причепишся. Ця мадам уже вісімнадцять судових процесів виграла. Про наклеп, захист честі і таке інше. Позивачі так і залишилися обпльованими.

— І що ж, ніхто їй рота закрити не може?

— Та ти що?! Вона в нас — перший борець проти корупції й усякої неправди, заступниця скривджених. Її публіка на руках готова носити. Взагалі-то є за що. У неї й слушні матеріали бувають… — Кінчев позіхнув.

Практикант зітхнув і знову запропонував:

— Ні, а якщо все-таки простежити за особняком? Засідку влаштувати — справжню!

— На все — свій час. А зараз непогано б у себе вдома в засідці посидіти. За чашкою чаю. Ех, поставити б отут кушетки! Та подушки! Гаразд, ходімо додому, практиканте.

Кінчев неохоче підвівся. Міша задоволено відклав убік недошиті документи. Він уже бачив себе оточеним щільним кільцем інститутських товаришів, які жадібно ловлять кожне його слово. А він каже байдужим тоном: «Пам'ятаю, коли ми сиділи в засідці…»

І він, і ненабагато досвідченіший Кінчев інтуїтивно відчували: найцікавіше в них попереду, воно вже близько, не за горами, і засідки — теж. Тому що два вбивства в будинку Ярижських — це поки тільки квіточки…

Попереду на них чекали і ягідки… І підлога співчутливо заскрипіла їм услід.

Холмс та Ватсон по-барвінківски

— Отже, пхе, всі три жінки розповідали тобі за продаж дівчат з містичним жахом, пхе? — Кінчев на ходу палив і від того вимовляв слова невиразно та наче неуважно.

— Я не знаю, як це — містичний, — не погодився Цокотюха. — І не казав про жах. Просто всі вони боялись.

— Кого? Свинаренка там і слід прохолов.

— Мені ніколи було розпитувати. — Борис озирнувся. На вулиці — безлюдно. Темряву розсіює тільки нерівне жовте світло з вікон. Снігопад ущух, лише свіжий вітерець обдував обличчя.

— Там, пхе-пхе, був іще хтось. Про кого не казали, пхе-пхе, ні тобі, ані слідчим органам.

— Та кинь ти вже свою цигарку! Нікого там підозрілого не було. Тільки той миршавий у чорних окулярах. Кріс.

— Кріс? Ти не казав, що він — Кріс.

— Ну, забув. Та це, мабуть, і не ім’я, а так… клікуха.

— Все може бути. А он вже і наш будинок. Пхе-пхе… Кріс…

— Трохи не Крістіна. Орбакайте.

— Як-як? Крістіна? Орбакайте? Чи королева Крістіна… — Кінчев кинув залишок сигарети на сніг, не любив смітити в під’їзді. І раптом весело додав:

— Мені подобається твій Кирило, є в ньому щось правильне.

— Правильне? — здивувався Борис.

— З точки зору діалектичного методу, — додав Кінчев. — Такий увесь пристойний, нічого занадто. Ні хамства, ні культури, ні освіти. Гармонійно.

— Нічого собі! Губи товсті, як не тріснуть, а ти кажеш — нічого занадто, — розсердився Боря, але Віктор вів далі, немов би для себе самого:

— Його дії та навіть і думки легко зрозуміти й обчислити.

Вони вже піднімалися на п’ятий поверх панельної «малосімейки», де жив Віктор. Важко гупали товстими підборами по ніколи не митих сходах, що здавалися зробленими з якогось допотопного брудно-коричневого мармуру — усі вкриті візерунками та плямами, які щоразу ставали помітнішими після недбалих підмітань. На майданчику між першим та другим поверхами — залишки недбалого бенкету: на підвіконні — обгортка від чіпсів та порожня дволітрова пляшка з-під пива, під ногами — чотири недопалки.

На третьому поверсі їм назустріч трапився сантехник-філософ Едуард Семенович Путяєв. Чемно привітавшись, пройшов мимо у поетичній замисленості, але з наступного майданчика крикнув:

— Андреїч, ти поспішаєш? Розмова є. На хвилинку.

З різних боків вони обидва повернулися на третій поверх.

— Я щодо вбивства, — одразу почав Семенич. — Подумав, може, це допоможе якось…

Кінчев дивився на нього уважно, і сусід-сантехник понизив голос:

— Згадав я. Щодо дизайнера київського. Він весь час занадто багато говорив. От стане над душею, коли ти працюєш, і базікає, базікає, базікає… Немов навмисно відволікає від чогось, збиває… начебто прагне увагу відволікти. Ти тут із трубою якоюсь копирсаєшся, а він: ду-ду-ду, ду-ду-ду. Дістав!

— Навіщо?

— Навіщо? От цього я вже не знаю.

— Може, просто — базіка.

— Я теж так думав спочатку, він же майже з усіма так. А потім зауважувати став: він і сам утомлюється від цього.

— І про що ж говорить?

— Він? Та про що завгодно! Аби тільки говорити. От, пам'ятаю, завівся про вінтажні речі. Модно, мовляв, повернулась до них цікавість. Вчора вони були дешевим масовим товаром, а сьогодні — скарб несказанний. Коротше, не чи знаю я бабок місцевих, щоб перекупити в них «ретро» яке. Не вистачає в інтер'єрі.

— Ну й найшлися такі баби?

— Та хто їх шукав! Я ж кажу, базікали тільки. На поезію перейшли. Запитує: а у віршах вінтаж зустрічається? Кажу: скільки завгодно! Тільки називається це по-іншому. Постмодернізм! Ну, посперечалися щодо цього…

— А що ти робив у цей час? Коли про модернізм говорили?

— Що робив? Не пам'ятаю вже… Хоча… Це ж я саме той нещасливий унітаз встановлював, який барахлив потім якось по-чудернацькому…

— Як саме барахлив?

— Та ніяк! Працював він нормально. Тільки хазяйці ввижалося щось, булькає нібито якось дивно, незвичайно. Баба з жиру біситься, от і видумує! Сидить цілий день без діла.

— Вона й справді нічим не займається?

— Природно. Тільки музику з ранку до ночі слухає та вказує всім, що робити.

— Ясно. Ну, спасибі, Семеничу. Буде час, зайду, поговоримо ще…

— Бувай…

— До побачення.

Віктор рушив нагору, до Борі, що терпляче очікував поверхом вище.

— Н-да-а, тепер ще й архітектор. Цікаві люди Ярижського оточують… А от його дружинонька… — повертаючись до попередньої розмови, Кінчев витяг ключа й почав тикати ним у шпарину. — Ч-чорт, темно, як… Як завжди. Ось, потрапив… Його дружинонька Ольга Володимирівна — непередбачувана особа. Проходь вперед, я замкну… З нею чоловіки почуваються справжніми самцями. І ніким більше. Інтелект вимикає наповал!

— Бо вона сама справжнісінька самиця, то й ми почуваємося поруч неї… такими. Хай їй грець! Просто глузд втрачаєш, коли вона… поруч.

— Ну, то ти так почуваєшся.

— А ти?

— Я? — Тюха вже зняв пальто й попрямував на кухню. Звідти самовдоволено підвищив голос: — Я почуваюся з нею мисливцем. На небезпечного крупного звіра.

— Ти думаєш — вона… Того? — Голодний Боря також неминуче потрапив до кухні.

— Поки що я нічого не думаю. Я збираю факти. І інтуїтивні відчуття. Злочин — це не обов'язково вбивство. У Ярижської під шкірою самиці ховається до біса хитра бестія. Інакше б вона не уміла так спритно користуватися своєю невідпорною привабливістю.

— Вона й до тебе липла?

— Досі — ні. Почала, коли запахло смаленим.

— Хіба ти думаєш, що це…

— Нічого не думаю, але дівчину вбито трохи не в неї на очах. Вона була нагорі, всі решта — на першому поверсі. Правда, кожен — окремо, тому алібі немає ні в кого. — Розмірковуючи, Кінчев, рухами досвідченого господаря діставав із побитого довгим життям холодильника варену ковбасу, сало, цибулю, по-м’ясницьки незворушно різав їх, кидав на сковорідку, заливав яйцями, які розбивав об край плити. — Подобається мені їхня прислуга Надя Щукіна. Інтуїтивно. З нею я почуваюся надійним хлопцем.

— Таку жінку ти б хотів мати поруч? — Боря між тим почав мити покинутий в раковині після сніданку посуд із засохлими залишками картоплі та кетчупу.

— Ні.

— Не любиш надійних? Нудно з такими?

— Не в тому річ. Я хочу бути для неї казковим лицарем. А вона щоб затишок створювала. — Суміш на сковороді зашипіла, і він весело підвищив голос: — А Леся твоя? Яка з неї хазяйка? Вона хоч борщ зварити вміла?

— Не знаю. Я кохав її — і все. Який там борщ! Я б сам для неї варив!

— Значить, так і запишемо.

— Смієшся?

— Мені не до сміху. Треба стільки зробити! А часу — катма. Насамперед поцікавитися історією цього будинку-музею. І всіма легендами щодо нього та колишніх мешканців.

— І для чого тобі це?

— Ну й наївні питаннячка ти ставиш! Коли в хід слідства втручається містика, треба бути уважним до всього. Особливо до пліток та легенд. Там завжди є раціональне зерно. Прикинь: цим не тільки я цікавлюся, навіть баронеса з-за кордону прибула.

— Ти її вже бачив?

— Авжеж. Красива штучка! Супер! Куди там усім нашим дівкам! Тільки почувається якось невпевнено.

— Ще б пак! Вбивство за вбивством.

— Егеж. Хлопець випав з балкону при досі нез’ясованих обставинах. Неси давай на стіл тарілки, їсти хочеться — страх! Ти завтра підеш до Ярижського по гроші, то заразом вже й влаштуйся у нього на роботу, будь ласка.

— Що?

— Він же тебе запрошував.

— Та ти що?

— Борсук, як завжди, не зрозумів. Мені треба мати там свою людину. Когось, кому я можу довіряти повністю й беззастережно. — Перед вечерею він запалив сигарету й став біля вікна, розчинивши кватирку.

— А якщо це я замочив охоронця?

— Навіщо?

— Ну… Хотів пришити Свинаря, а той не давав…

Кінчев випустив за вікно цівку диму.

— Ярижського не було вдома, кілер ти безтолковий! Давай краще, як колись: я буду придумувати, а ти вже слухай та роби.

Цокотюха почухав носа, понишпорив по шухлядках, шукаючи чаю, але не знайшов і налив кип’ятку в чайничок із залишками вранішнього.

Коли вони нарешті всілися біля столу і з двох боків запустили в сковорідку виделки, Борис спитав:

— А зі мною? Як ти почуваєшся поруч зі мною?

Кінчев мугикаючи відповів з повним ротом:

— З тобою, Борсуче, ніким не треба почуватись. З тобою я і є справжній я. За це я тебе й люблю… Тьху, а про хліб ми й забули! Голови капустяні!

— Щас поїм та збігаю, щоб наранок був, — Боря почав жувати швидше. — Тут магазинчик цілодобовий поруч, я помітив.

— Ростеш, Барсе! Спостережливість — на «відмінно»!

Раптовий подув розчахнув кватирку, й обох обдало холодом.

У повітрі над столом повільно розтанули дві невагомі сніжинки.

Список Кінчева

Поки Борис до ранку мирно посапував, дивлячись черговий сон про чарівну Лесю та святкову оперету, Віктор Кінчев не дрімав, а працював головою й руками. Сидячи на крихітній кухонці, під лампою без абажура, він спочатку передивився план будинку Ярижських і приписав збоку: «Крім апартаментів хазяїв та кімнати прислуги — ще 4 спальні, всі з туалетними кімнатами, ванними й душами». Сказав тихим шепотом, сам до себе: «Готель та й годі… чи… І парк довкруж…»

Надовго задумався.

Він розумів, що нічні роздуми, як і нескінченне паління, не сприяють покращенню й без того поганенького здоров’я, але давно вже звик працювати на межі можливого. Останнім часом жив, наче йшов по мінному полю: обережно й сторожко, прораховуючи всі дії, як шахову партію — на багато ходів уперед.

Випалив ще одну сигарету, дивлячись на своє відбиття у віконній шибці. Вимкнув світло. Заметіль скінчилась, і над сяючим сніговим простором розлилося яскраве місячне світло. Замерехтіли холодні зорі. Кінчев викинув недопалок, причинив кватирку. Потім клацнув вимикачем і знову сів до столу.

На новому аркуші написав заголовок «Secrets» і почав складати пронумерований список:

1. Ярижська Ольга Володимирівна, 32 роки, — колишній директор, приватизувала музей, вбивства відбуваються, коли вона вдома. Sexy. Super. Завжди вдома.

2. Ярижський Кирило Іванович, 46 років, — бізнесмен з сумнівним минулим. Замішаний у багатьох темних справах, але завжди має алібі, перебуває далеко від місця злочину, на видноті.

3. Щукіна Надія Карпівна, 38 років, головує над прислугою, — залякана незрозумілими подіями, на галюцінації ніколи не скаржилася, але одного разу бачила «труп» Ярижського. Під час обох убивств ходила по будинку. Розлучена, дочка Марина, 15 років.

4. Зачепа Аліна Павлівна, 18 років, — прибиральниця, вбита невідомими, гуляла з охоронцями, в т. ч. з Гапченком. Жила з батьком та бабою.

5. Зачепа Ганна Тимофіївна, 62 роки, — її бабуся, прибиральниця, у розповідях плутається, вбита горем. В момент убивства прибирала на І поверсі. Залишилась із сином.

6. Буруковський Валентин Леонідович, неодружений, 35 років, — дизайнер-реставратор, під час убивства Гапченка збирав речі в окремій кімнаті на І поверсі, нічого не чув. Ніхто його не бачив в цей час. Багато розмовляє.

7. Сандра Монтаньоль, 24 роки, українського походження, заміжня, баронеса, громадянка Італії, — під час злочину була в кімнаті на ІІ поверсі, нічого не чула. Цікавиться архітектурою. Чи…?

8. Ремонтники-будівельники: по будинку не ходять: заборонено. Під наглядом Щукіної. На момент убивства Зачепи працювали, до убивства Гапченка закінчили роботу й пішли.

Біда Віктор Іванович, 56 років, — одружений, двоє дітей, двоє онуків;

Батрак Повло Петрович, 48 років, — розлучений, утримує матір та сестру-інваліда І групи;

Ахмеджанов Тимур Алмазович, 29 років, — одружений, чекають на дитину.

9. Охоронці:

Гапченко Микола Михайлович, 22 років, — вбитий на ІІ поверсі й викинутий з балкона, цікавився Аліною; коли вбивали її, обходив територію. Неодружений, живе з батьками й сестрою;

Дука Дмитро Олександрович, 23 років, — цікавився Аліною, під час її вбивства був удома. Неодружений, живе з батьками та молодшими братами;

Афанасенко Ігор Федорович, 35 років, — по будинку далі кухні ніколи не ходив, гарний сім'янин, батько двох дітей. Коли вбивали Зачепу, працював на власному городі, коли Гапченка — був на батьківських зборах у школі.

Панчук Антон Антонович, 31 року, — за 5 днів до першого вбивства зламав ногу й знаходиться у лікарні.

10. Саломатін Ріхард Віленович, 37 років, двірник-садівник, глухий, неодружений, працює добре. Під час убивства Зачепи працював у дворі. До вбивства Гапченка пішов додому разом з прибиральницями. У будинку не буває. Живе з батьками.

11. Путяєв Едуард Семенович, 47 років, — сантехнік, поет і філософ. В особняку останніми днями не був.

12. Нові прибиральниці, почали працювати після смерті Аліни Зачепи. Пішли з будинку разом перед загибеллю Гапченка разом із Саломатіним:

Дука Тетяна Яківна (мати Дмитра Дуки), 49 років, заміжня, четверо дітей, молодшому — 8 років;

Семенова Тетяна Михайлівна, 41 року, розлучена, двоє дітей, кума Тетяни Дуки.

Кінчев трохи помилувався списком, потім накреслив під ним нерівну товсту лінію і дописав нижче:

Тимофіївна, Аліна, Щукіна, обоє Ярижські помічали дивні речі: спонтанне спрацьовування справної сантехніки, невідомого походження сліди.

Аліна бачила привидів.

В цьому домі завжди коїлося щось незрозуміле.

Він подумав і ще раз підкреслив — завжди! І приліпив зверху зелений стікер, на якому швидким почерком було написано: «Світ — неосяжний, але ти не сховаєшся ніде».

Потім узяв ще один аркуш формату А4, розлінував його й написав:

Подумав ще трохи, підкреслив деякі прізвища та розставив у двох місцях великі знаки оклику.

На іншому аркуші переробив таблицю інакше:

Знову звернувся до свого непрофесійно накресленого плану й відмітив на ньому кольоровими гелієвими ручками, де знайшли тіла і де хто з підозрюваних можливо знаходився на момент злочинів.

План будинку в Барвінківцях з позначками Кінчева

Віктор Артурович покусав губи, постукав вказівним пальцем у куточку плану. Кривлячись, розкуйовдив своє негусте м'яке волосся кольору пшениці, що намокла під дощем, і вирішив перед сном викурити ще сигаретку. Дивився у вікно на безлюдний зимовий пейзаж, повільно і з задоволенням затягувався.

Після полуночі зорі світили яскравіше. А місяць зник.

Може, і справді кинути палити просто зараз? А як же тоді думати?

Леся, яку неможливо забути

Ритмічно, хрустко й бентежно рипів сніг. Ніжки у високих зашнурованих черевичках виробляли неможливі па. Прямо на снігу, на вулиці. Літала над ними яскрава широка спідниця. Гойдалися вогні, гойдалися тіні, гойдався світ. Але обличчя розпливалося: Ольга, Леся, Ольга… Усміхнена, розпашіла, зваблива… І порипування снігу замість музики…

— Вставай, сплюхо!

Розплющив очі: Вітюха торсав за плече.

Боря помугикав крізь зуби, трохи покрутився в ліжку і спустив на підлогу обидві ноги. А тулуб і голова все ще залишалися в горизонтальному положенні.

Після розмови з Кирилом він почувався так, ніби підло зрадив Лесю.

І ост іще один яскравий сон. Йому часто снилася оперета. Бо завжди любив її безтурботно-розкішний світ, любив веселу, блискучу музику. І любив спогади про матір. Самої майже не згадував, чомусь пам’ятав лише мистецьку атмосферу, в якій вона перебувала.

Тому було не тільки не дивним, а й цілком природним, що він закохався в Лесю не те що з першого погляду, а навіть з передчуття цього погляду.

Він учився тоді в торговельно-економічному коледжі, за півроку до того перейменованому зі звичайного ПТУ. І ось одного разу…

На сцені будинку культури райцентру Трудове йшов святковий аматорський концерт. Дуже непоганий, як на Борисів невибагливий смак. Коли розв’язний металевий голос конферансьє проголосив з-за лаштунків через мікрофон: «Дует Одарки і Карася! З опери Лисенка «Запорожець за Дунаєм»! Виконують лауреати обласного огляду художньої самодіяльності! Леся Гонтар і Костянтин Афанасенко! Грає оркестр Будинку культури. Зустрічаємо!» — Цокотюха вже повністю був готовий до дива: оперета ж. Мати у ній також співала. Щоправда, в хорі.

Спочатку на сцену вийшов товстющий дядько років п’ятдесяти з гаком. У свитці й шароварах, як годиться. Потім із-за плюшевої завіси випливла вона. І Борис зрозумів, що кохає її все життя, хоч і побачив уперше.

Молода, дзвінка, дивовижно красива. У народному розшитому блискітками костюмі, на голові — веселиа хустка-очіпок, на ногах — червоні чобітки. Наче ожила ілюстрація з книжки. Наче в кіно. Наче казка.

Знайомство їхнє було стрімким, а от роман розгортався поволі, бо хлопець ставився до Лесі, наче до дорогоцінної крихкої вази, наче до рідкісної заморської квітки — коротше кажучи, дихнути на неї боявся.

Вона працювала на молокозаводі. Жила у скромній хатинці з хворою матусею та зігнутою навпіл бабцею. Про велику сцени й мріяти боялась. Мати здебільшого лежала, а баба жваво ходила по всіх вулицях, спираючись одразу на два ціпка. Якось узимку послизнулась, упала — і більше не встала. Похоронили, коли Боря писав дипломну роботу. Влітку за спеціальністю влаштуватися не вдалося — пішов комірником у фірму Свинаренка.

Лесина мати помирала повільно, їй потрібна була дорога операція. Леся дивилась на Бориса, наче він, здоровий, сильний — справжній чоловік — міг чимось зарадити. І тут Кирило Іванович зробив пропозицію. Поставлю, мовляв, тимчасово директором. З відповідним окладом. Фірма — банкрутує, ти — молодий, недосвідчений, трохи посидиш за ґратами, багато не дадуть, а гроші — на бочку.

Боря й погодився.

Лесі нічого не казав — навіщо передчасно лякати?

І лоханувся.

Ні грошей, ні дівчини… Ну, гроші Кирило обіцяє… Тепер Цокотюху так просто не «киданеш» — Вітюха поруч. Визирнув із крихітної кухоньки разом із запахом смаженої картоплі:

— Вставайте, сер! На вас чекають великі справи!

Документ з музею

Замітка з барвінківської районної газети «Ленінським шляхом» від 18 травня 1922 року

Викрито злісного ворога народу

У той час, як усе свідоме населення Барвінківців думає лише про те, як, не дивлячись на тимчасові труднощі, мобілізуватися на виконання завдань партії, окреслених в передовій статті газети «Правда», не викоренені ще до кінця білогвардійські недобитки та інші ворожі елементи знову активізували свою підривну діяльність.

Дочка колишнього місцевого поміщика Барвиненка Віра Василай вчинила спробу підпалення будинку, який раніше належав їй та усій їхній експлуататорській родині, а тепер переданий у власність сільськогосподарського училища. Зловмисницю було затримано силами учасників спортивного клубу «Дзержинець», створеного нещодавно на базі вищезгаданого училища.

Про силу ненависті останніх поміщиків до Радянської влади свідчить дивовижний факт: Віра Василай — каліка, вона пересувається в інвалідному візку, проте спромоглась-таки перетягти до ганку училища цілу копну сіна, облити гасом та підпалити. Але пильні студенти-дзержинці не дрімали й піймали палійку на місці злочину.

На відкритому для громадськості показовому суді, що проходив ув актовій залі того ж таки училища, громадянка В. Василай зізналася в належності до антинародних підривних угрупувань — Братства української державності та нелегальної сіоністської організації «Ціоне-ціоне», активістом яких був і її нещодавно розстріляний брат Іван Барвиненко. Перед лицем усіх присутніх В.Василай нахабно заявила, що її злочинними руками керувало прагнення помсти й ненависть до звершень трудового народу. В останніх судомах політичної агонії войовнича фанатичка погрожувала новим власникам поміщицького палацу — студентам-сільськогосподарникам — розправою з боку потойбічних сил: привидів та іншої нечисті. Ці пусті погрози викликали в присутніх лише здоровий пролетарський сміх. Як бачимо, в цій справі яскраво проявилися характерні риси всіх прислужників імперіалістичної реакції Заходу, білогвардійщини та націоналістичної контрреволюції: підступність, лицемірство, дворушництво та відверте насаджування опіуму для народу — віджилих забобонів, у які тепер вірять тільки старі неграмотні баби.

Трудящі Радянської України гнівно засудили пособницю емігрантів-зрадників. Присутні одностайно вимагали вищої міри покарання для шпигунки-диверсантки, але, як інваліда, її засуджено лише до 15 років виправних робіт.

Відповімо на ворожі дії останніх уламків колишньої імперії трудовим завзяттям і ще більшою пильністю та непримиренністю до ворогів! Вони не дрімають ні вдень, ні вночі, не можна дрімати і нам!

Робкор М. Дубковецький

Техніка допомагає слідству

До будинку Ярижських Кінчев і Цокотюха під’їхали рано-вранці. На машині з міліцейськими емблемами та написами. З воріт якраз виходила донька Щукіної. Віктор загальмував і відкрив дверцята:

— Привіт, Маринко, що робила у царських палатах?

Повела плечем, хитнула головою:

— Ночувала. У мами. Вона сама боїться.

— Щось нове чула?

— Про що?

— Культурні новини.

— А-а-а… «Океан Ельзи» поїхав на гастролі… Тільки не до нас. Наташа Корольова зі своїм Тарзаном знову…

— Я не про те.

— Про Колю Гапченка ви більш за мене знаєте. Я пізно прийшла.

Сидячи на водійському місці, Кінчев повернувся, звісив ноги на сніг та дістав сигарети:

— Ти не проти?

Маринка злегка струснула голово, і слідчий закурив. Потім продовжив:

— Не боялася?

— Ну! Ви точнісінько, як моя матушка. Мене хлопці провели. всі гуротом, до воріт.

— А в домі? Не боїшся?

— Я нічого дивного не бачила. Ні бандюків, ні кілерів. Все тихо. І взагалі, крім кухні, нікуди не пускають. Навіть пил поки що витирати не дозволяють, — Щукіній-молодшій подобалась увага Кінчева. Розмовляючи з ним, вона когось наслідувала, і тому здавалась неприродною.

— А про Аліну Зачепу щось, пхе-пхе, знаєш?

— Звідки? Я в шокє! І всі наші в шокє!

— Хто це — ваші?

— Ну, сусіди там, однокласники. Коротше, всі.

— А що про Аліну можеш розповісти? Що вона за людина була?

— Не знаю. Я з нею не гуляла. У неї своя компанія, в мене — своя.

— І хто в її компанії?

— Всі дорослі. Я їх не знаю. Ми з ними не спілкуємось.

— А ти б хотіла?

— Навіщо? У них — горілка та пиво, у нас — кола і чіпси. Різні інтереси.

— І з Миколою Гапченком ти не дружила?

— Дуже потрібно! Він мене малявкою називав.

— А з Аліною він дружив?

— Хто ж їх знає? Бачила їх якось разом на вулиці. І в кафе сиділи, але там велика компанія була. Не знаю, хто — з ким…

— А Дмитро Дука як до Аліни ставився? Пхе-пхе…

— Також непогано. Бачила і їх разом, а що? Ви думаєте, Дімон їх… через ревнощі, так?

Кінчев усміхнувся:

— Я нічого не думаю. Це ти сказала, не я. Ну, бувай, розумнице!

Борис невідривно дивився з машини на Марину Щукіну. Вона чимось невловно нагадувала Лесю: висока, статурна, ніжнолиця й чорноброва. З-під маленької шапочки трохи не до пояса звисали густі пасма хвилястого русявого волосся. Коричнева хутряна курточка підкреслювала тонкий стан, коротка спідничка не ховала довгих міцних ніг, взутих у чобітки з високими халявами. Кінчев також провів її поглядом:

— Красива дівка, пхе-пхе. Навіть одяг враження не псує.

— Хіба вона погано вдягнена? — здивувався Цокотюха.

— Коли молоде дівча одягається за модою десятирічної давнини, це діагноз. Майновому стану її матері.

— Вона — не модна? — Борис спитав про це, згадавши, що Леся завжди носила щось подібне.

— Ти істинний мужик, Борько. Ніякої уваги до нюансів. — Кінчев дістав нову сигарету, прикурив від коротенького залишка попередньої й повів машину крізь браму — до високого старого будинку. — Пояснюю: чоботи зі шнурівкою ззаду носили ще за президента Кравчука. Зараз знову в моді щось подібне, але носаки не такі й підбори — не ті. Такі коротенькі кацавейки зі штучного хутра вироблялися тільки в Радянському Союзі. Приїхали. Підожди, не вилазь, дай докурити. Під час перебудови подібний товар приховали, а тепер спускають за безцінь колишні продавщиці. Вони навіть на базарах не хочуть платити містове й туляться зі своїм крамом попід деревами… Шапочка, шарф і рукавички явно саморобні. Перев'язані з чогось старого.

Велика ворона, неприємно ляскаючи крилами, сіла на верхівку стрункої ялини. Звідти впала чималенька жменя снігу. Кінчев пхекнув. Цокотюха озирнувся на ворота й невдоволено відповів:

— Це ж плюс, що сама вміє. Рукодільниця.

— Не думаю. В’язала скоріше за все матуся. Або бабуся. За ескізами з «Верени». Ну, ходімо. — він із жалем викинув на сніг недопалену сигарету.

До будинку вони ввійшли удвох.

У передпокої на них вже чекала чепурна пані Ольга, бежева сукня на талії перетягнута вигадливим плетеним паском:

— Добрий день, пане слідчий. У нас для вас дивовижна новина. Просто диво — наче на замовлення, спеціально для вас! — енергійно казала все це, а дивилась тільки на Бориса.

— Що таке? Ще когось…

Ярижська сплеснула руками, ніби випадково підкреслюючи красу червоних браслетів та намиста, яке зваюливо колихалося над грудьми:

— Що ви, що ви! Не лякайте! Новина приємна.

— Ну-ну, розповідайте, — Кінчев зняв пальто й повісив у встроєну в стіну шафу. Поводився, наче в своїй господі.

— Чоловік повернувся. Вночі. Я ж йому зателефонувала. Про все, — вона зробила паузу і спитала в Цокотюхи: — А ви чого не роздягаєтесь? Сюди, будь ласка. Так ось, виявляється, він, після наших попередніх пригод встановив камеру. Вона знімала все, що відбувалося на сходах. І Гапченка також.

— Що ж ви вчора мовчали?

— Повірте, я й сама нічого не знала. Він мені нічого не сказав. Мабуть, ревнує, — Ярижська ще раз кокетливо повела очима. Вся її ладна фігура, гнучкий звабливий стан та високі повні груди наче самі тяглися до Бориса.

Кінчев усміхнувся, а Цокотюха збентежився. Він розгубився ще більше, коли побачив, що згори спускається сам Кирило. Свинаренко. Ніяк не міг звикнути, що він — Ярижський.

Але і в того очі забігали, коли побачив слідчого та Борю удвох. Проте привітався чемно й підтвердив розповідь дружини про відеокамеру, яку встановив напередодні над сходами.

— Олі не встиг розповісти. Чого її зайвий раз лякати? Та й за красивою жінкою наглядати треба, — додав із пристойним гумором.

— Бачите, Вікторе Артуровичу, — Ярижська знову пристрасно скосила очі не на того, до кого зверталась, — я під постійним наглядом.

Пан Кирило між тим перебував у гарному настрої:

— Дружина Цезаря повинна бути… Як там наш Буруковський казав? Дружина Цезаря без нагляду не повинна залишатись, ось! Римляни своїх жінок цінували! Ще й як!

Але Кінчев був налаштований серйозно:

— Ви самі вже передивилися плівку?

— Тільки початок, там забагато зайвої інформації, можна все й не дивитись.

— Дозвольте, я сам перегляну.

— І самі вирішите, що дивитись, це правильно, Вікторе Артуровичу, дуже, я б сказав, правильно, хе-хе. Прошу до залу.

— Дякую. — Кінчев не поспішав. — Тут мій однокласник просив підкинути до вас, каже, ви йому роботу якусь обіцяли. Чи не охоронцем?

— А що?

— Нічого, наш Борис — хлопець дужий. І надійний. Можу надати письмові рекомендації, хоча ми з ним давненько й не бачилися. Ще зі школи.

Ярижський на мить завагався:

— Та… У нас тут дійсно, з охороною… Я навіть не знаю… Люба моя, — звернувся він до пані Ольги. — Ти як думаєш?

— Що ж мені думати? Тут таке трохи не щодня коїться, що буду рада кожній живій душі, яка нас охоронятиме. Я навіть Надю просила, щоб вона залишала ночувати і дочку, і куховарку, і прибиральниць. — Говорячи, вона поправляла то зачіску, то великі яскраві сережки. — Як тільки гості поїдуть, ми залишимось сам на сам із… Не знаю — з ким, але це страшно.

— Хе-хе, я постараюсь бути весь час удома. Доки ви, Вікторе Артуровичу, не впіймаєте зловмисника. — Він умить став серйозним. — Чи їх кілька, га? Ціла банда?

Кінчев тільки чемно усміхнувся.

— Ну, гаразд, ви починайте дивитися без мене, а ми з Борисом поговоримо. — Він поманив Цокотюху на другий поверх.

Ольга Володимирівна, надзвичайно збентежена й збуджена, першою пішла праворуч — до кінозалу, вмебльованого двома диванами, кількома кріслами, столиками й полочками, а також — шеренгою високих світильників.

Відео й телевізор були ввімкнені, величезний екран очікувально мерехтів.

Кінчев взяв з рук Ярижської пульт і сів на диван:

— Дозвольте, я сам. Може, доведеться щось повторно прокручувати. Негарно буде командувати такою приємною жінкою.

Вона одразу прийняла гру, вмостилась збоку в кріслі так, щоби зручно простягти в його бік ноги. В елегантних туфельках з тонкими високими підборами.

— Може, чогось вип’єте?

— Обов’язково. Пізніше. — Він одразу почав натискати на кнопки. — О, ви зупинились якраз на середині.

— Так, дивились якраз перед вашим приходом.

— Я почну з початку.

— Звичайно, а я поки що розпоряджуся щодо кави. Вам — як завжди?

— Після фільму.

Ольга посовалась у м’якому кріслі та нічого більше сказала.

На екрані з’явились сходи на другий поверх. Посередині, де вони з двох маршів з'єднувалися в один широкий. Ярижський обрав непогане місце — ніхто не міг би проскочити нагору не поміченим пильним оком камери. Кілька разів сходами піднялись та спустились сама пані Ольга, Кирило Іванович і Надя Щукіна. Без жодної паузи.

— Зйомка була безперервною? — здивувався Кінчев.

— Ах, я забула попередити. Кирило казав, там якийсь прилад, він знімає дише тоді, як помітить хоч якийсь рух. Коли нікого немає — економний режим.

Якийсь час зображення здавалося застиглим, лише в пітьмі щось неясно зблискувало, потім почало розвиднюватися.

— Чудово… Коли почали знімати?

— Позавчора увечері. Він потихеньку встановив, а потім поїхав. А це ранок. Вчора.

На екрані спустилися вниз разом господиня та гостя — баронеса Монтаньоль. Ішли снідати й переговорювалися саме про меню. Кінчев повторив цей епізод, вдивляючись у фотогенічне обличчя синьйори Сандри. Персикова шкіра, витончені риси обличчя, чорні брови врозліт. Випещене темно-каштанове волосся… Вишукано-простий костюм… Шарм і лоск шляхетності й заможності, які не потребують, щоби їх зайвий раз підкреслювали. Поруч з баронесою Ольга починає здаватись ярмарковою циганкою.

Потім довгенько мили сходи нові прибиральниці, дві Тетяни, обидві жінки середнього віку — висока худа, мов жердина, Дука, мати охоронця Діми, та ще одна кума Тимофіївни — кругленька Семенова. Обидві в незручних для такої роботи спідницях «за коліно», у фартушках з оборками, в яскравих мохерових шапочках. Вони мовчки пихтіли, обережно переставляючи вниз яскраво-оранжеві відра. Іноді їхні рухи потрапяли в ритм із мелодіями, що линули приглушено, здалеку: то — «Під музику Вівальді», то «Весняний карнавал».

— Ви помітили? — прокоментувала їхнідії Ярижська. — Воду не міняли жодного разу! Ганчірки темні від бруду! В цивілізованих країнах миють не так.

— Угу… — недбало відгукнувся слідчий, не відриваючись від екрану, де саме з'явилась пані Ольга, одягнена перед виходом на вулицю — оторочена темно-коричневим хутром кругла шапка, з верхівки на плечі звисають два пухнасті хвости — наче в якогось Чингізхана, але їй личило, надавало ще пікантнішого вигляду, як і тіснуватий коротенький костюм-джерсі. Довго повчала при прислузі економку Надю, як працювати:

— Мені треба переломити це совкове ставлення до прибирання. У нас не можна абияк повозити туди-сюди шваброю — і все. Вимити кожен куток! Щодня! Вікна повинні бути прозорими, крани — блищати. Це вам не привокзальний туалет і не їдальня в ПТУ!

Тетяни тільки оглядалися, а Надя кивала.

Далі знову туди-сюди ходили ті ж самі особи: Ярижська, Щукіна, баронеса й товстий дизайнер Буруковський. Двічі поруч з киянином з’являвся худий хлопчина в темних окулярах. Сутулився, шия ховалася за піднятим комірцем куртки.

— Хто це?

Ольга Іванівна охоче пояснила:

— Помічник Валентина Буруковського. Його родич, здається, зведений брат. Досить невихована дитина. Він його вже вчив-вчив, а все марно.

— Як звуть?

— Брата? Кріс.

— А прізвище?

— Повірте, не цікавилась. Він тут рідко буває. Здебільшого виконує доручення Валентина. Ну, там поїдь, привези. Ми його майже не бачимо. І вчора лише на півгодини заскочив.

Тим часом на екрані починався вечір, увімкнули електрику, зображення стало трохи гіршим, почало відблискувати.

Енергійно й життєрадісно спустилася сходами Ярижська в тій самій монголо-татарській шапці та теплих чобітках.

— Ось, це моє алібі! — вигукнула реальна Ольга Володимирівна, що сиділа поруч без шапки. — Йду на прогулянку, подихати повітрям. Дивіться, що далі буде! Уважно дивіться!

Кінчев дивився дуже уважно.

Злодійкувато озираючись, нагору піднявся Микола Гапченко.

— Дивіться, як іде! Га? — пролунав іззаду голос Ярижського.

Віктор зупинив показ. Гапченко завмер з піднятою ногою та неприродно вивернутою назад головою.

— Підозріло йде, — відповів він спокійно. — А як там мій протеже, Цокотюха?

— Ну, він скоріше мій протеже, хе-хе, — Кирило Іванович умостився на дивані поруч зі слідчим. — У нас — все о’кей. Я його взяв, люба. — пояснив дружині. — Більше охоронців — і нам спокійніше. Тим більше — однокласник нашого шановного слідчого… Дивіться, що далі буде. Тут найцікавіше починається.

Кінчев натиснув кнопку play.Всі троє втупилися в екран.

Злякано озираючись, повільно зійшла нагору юна красуня-баронеса.

— Угу! — вигукнула пані Ольга, ніби впіймала свою прибиральницю на крадіжці срібної ложки.

Злодійкувато озираючись, нагору пройшов Валентин Буруковський.

— Ага! — значущо сказав Ярижський.

— Цікаво, — спокійно погодився Кінчев.

Швидким кроком наверх простувала й сама Ярижська, на ходу знімаючи хутряну ханську шапку. Обтрушувала з неї сніг просто на мармурові сходи.

— Ти — сама діловитість, люба, — не втримався від компліменту її чоловік. У відповідь вона лише кокетливо зітхнула.

Між тим екранна Ольга Володимирівна спустилася знову, цього разу з Буруковським. Обоє усміхалися, обговорювали паркет, навіть у цю прозаїчну розмову дизайнер примудрився вставити цитату:

— Що ми, пані Ольго? Ми — лише люди. Як сказано в Еклезіаста: «Все, що творить Бог, це назавжди. Не можна нічого додати до цього ані відняти». А творіння рук людських — далеко не вічні. Скільки неповторних палаців зникло з лиця Землі! І ми їх ніколи не побачимо! Від цієї думки справжнього поціновувача прекрасного огортає розпач… Праця реставратора — це подвиг людяності…

— Тому він і повинен бути якісним, — перервала його балаканину хазяйка.

— Чого ж ви хочете від сучасних матеріалів? — добродушно відповів Валентин. — А особняк — старий. Він повинен оберігати свої секрети. Подих своїх творців. А ми весь час спішимо, забуваємо, що мистецький твір часто незбагненними, сакральними нитками пов'язаний з автором. І з найвищим Творцем, Тим, Кого шанобливо пишемо тільки з великої літери. Хіба можуть це зрозуміти прості ремісники?

Цього разу перервав його дзвінок мобільного телефону.

— Прошу пробачення, — одразу вихопив його з кишені дизайнер. — Так… Я подумаю… Зрозумів… Я передзвоню. — Те, що він почув, сильно схвилювало Буруковського, проте він тут же скерував посмішку у бік пані Ольги. — Ох, ці мені несподівані новини! Карб цивілізації. Ніде не сховаєшся. Ви помітили, що завдяки мобільному зв'язкові ми стали менш вільними? Зв'язок зв'язує — ось горезвісний каламбур сучасності. Та не будемо засмучуватись, згадаємо Гілфорда: «Жити — означає мати проблеми. Вирішувати їх — означає інтелектуально зростати».

— Мене хвилює зараз лише паркет, повернула його до дійсності Ольга Володимирівна, простуючи вниз. — За що ж ми їм платимо, якщо… — останні слова Ярижської пролунали здалеку вже нерозбірливо.

Але голос дизайнера рокотав ще досить виразно:

— Хіба можна оцінити натхнення? Згадайте, як писав Луїс Ортега: «Нетлінням уславлена рука художника, який заключив у простір небесне око ангела та його крилате вбрання, що промайнуло…»

Його красномовства вже ніхто не слухав.

— Ми вам про це вже казали, — пояснила реальна Ольга Володимирівна, — тільки поклали — і якісний паркет раптом ламається. Без жодної видимої причини.

— А невидимої? — спитав Кінчев.

Пані Ольга оживилася й звернулась до чоловіка:

— Ну що, дорогенький, не тільки я, забобонна жінка, а навіть і досвідчені органи бачать, що тут щось не так. Цей дім, він мене лякає, повірте… Про нього розповідають страшні легенди. І люди вірять в них.

Досвідчений представник компетентних óрганів слухав жіноче базікання у напіввуха, зате дуже уважно дивився відео.

На екрані пробігла нагору схвильована Щукіна.

— О, це вже Гапченка знайшли! — здогадався Ярижський.

Назад Надя йшла з баронесою, і Кирило Іванович знову прокоментував:

— Ми тільки до цього місця встигли переглянути. А пані Сандра — красива жінка, хе-хе. Коли ти вже мене познайомиш з нею, люба моя?

— Зараз, як закінчимо перегляд. Я б і раніше з радістю вас познайомила, але вона зі спальні майже не виходить, та й ти додому рідко з’являєшся.

— Справи, хе-хе. Закрутився, пробач. Навіть таку гостю привітати нíколи.

Тим часом на екрані з’явилися і сам слідчий, і міліціонери. Піднялися вгору, спустилися. Потім Ольга, баронеса. Кілька разів промайнула заклопотана Щукіна. Вона ж вимкнула всюди світло й спустилась останньою.

Раптом стало світліше, наче десь далеко відкрився отвір у безмежний Всесвіт. Сходи дрімали, огорнені прозорою темрявою, а згори сіялося холодне біле сяйво, зловісне й заспокійливе одночасно.

— Місячна була ніч, — згадав Ярижський, — я їхав трасою, наче по Хрещатику… — і враз поперхнувся.

На екрані повільно проходила, наче пливла тоненька, аж прозора дівчина. У старовинному білому платті. Зі свічкою в руці. Неживе бліде обличчя. Тугі вороні кучері — до пояса.

— Це вона! — прошипіла Ольга.

— Хто? — хрипко спитав Кінчев.

— Вона! Привид, — видихнула Ярижська. — Дочка хазяїна, яка померла тут, на другому поверсі. З портрета…

Дівчина-привид повернулася знизу і знову наблизилась, тепер уже обличчям до камери.

Страшенно бліда, біла, як крейда.

Але жива, молода, прекрасна.

У правій руці — свічка, а лівою несподівано зробила чаклунський рух — просто на камеру.

— А-а-ах! — закричав дзвінкий дівочий голос ззаду.

Всі троє глядачів підскочили й озирнулися.

Тримаючись за одвірок, на підлогу повільно падала смертельно зблідла баронеса Монтаньоль.

Чарівна дурепа

Кінчеву сподобалося сум’яття, з яким, безтолково репечучи, переносили зомлілу Сандру на другий поверх, до її кімнати — вони з Ярижським несли, Ольга бігала поруч колами й кричала на нещасну Щукіну, яка не здогадалась одразу прихопити з аптечки хоча б нашатирного спирту.

Нарешті гостю вклали, підсунули під ніс пляшечку з гострим запахом, й вона опритомніла, оглядаючи всіх переляканими очима.

— Непогано було б дати їй час оговтатись, — сказав Кінчев. — вийдемо, нехай залишиться хтось один.

Всі, крім Ольги Володимирівни, яка на правах господині все ще тримала в руці флакончик з нашатирем, посунули до виходу.

Раптом баронеса слабким голосом пролепетала:

— Кириле Івановичу, це ви?

— Хе-хе! — здивувався він, повертаючись.

— Упізнали мене?

Ярижський лише незрозуміло розвів руками.

— Прекрасні дами, зараз чашечка чаю всім нам просто необхідна, — Кінчев досить чемно випхав з кімнати Ольгу та Надю, які марно сподівалися на захоплюєче видовище. Сам став збоку, непомітний для мадам Монтаньоль.

Тим часом Кирило Іванович, який довго придивлявся до дівочого обличчя, здивовано вигукнув:

— Невже Леська?!

Вона слабо усміхнулась:

— Я.

— Баронеса?

— Так вийшло…

Він підійшов упритул до ліжка:

— А казали, вас усіх якийсь шахрай до турецького борделю спровадив.

— Побувала і там. Тільки я гадала, що це ви нас туди вирядили.

— А тепер?

— Розгледіла краще…

Віктор вийшов з кутка й присів на край ліжка:

— Що таке ви розгледіли, пані… е-е-е… Монтаньоль?

Вона трохи відсунулась і відповіла тихо:

— Той чоловік… Він був дуже схожий на Кирила Івановича, але у нього на руці, на правій, здається, були такі маленькі шрамики. Я їх добре запам’ятала.

— Де саме?

— Що?

— Де на руці шрами були? В того чоловіка.

— Отут, — вона показала на своїй руці між великим та вказівним пальцями.

— Ви бачили таке, га? — повернувся Ярижський до Віктора. — Гримувався під мене, негідник, а про руки — забув! А дівча — уважне, все поміча.

— Угу-гу… — покивав головою Кінчев. І звернувся до Лесі: — Значить, вам заманили до турецького борделю, так? А як же ви стали баронесою?

— Вийшла заміж за барона.

— Ну й халепа! — втрутився Кирило Іванович. — А тебе тут Боря Цокотюха розшукує. І позавчора мене розпитував, і сьогодні.

Леся відірвала спину від подушок і театральним жестом схрестила обидві руки на шиї, немов захищаючи її долонями:

— Він тут?

— Приїхав, хе-хе. Заради тебе… Шукав, розумієш…

Вона безсило опустила руки.

— Він не в тюрмі?

— Випустили достроково, за гарну поведінку.

За вікном зграєю літало гайвороня й хрипко кричало. На сніг, мабуть.

У супроводі Ольги Володимирівни зайшов рум’яний з морозу сержант Власенко. Лихо козирнув Кінчеву:

— Добрий день! Вам оце пакет, що його… Терміново!

— Давай, — швидко перервав його Віктор.

Удвох з сержантом вони вийшли до залу. Доки хлопець озирався на старовинні картини, Кінчев розірвав конверт і прочитав кілька паперів. Сховав їх до нагрудної кишені разом з конвертом, задоволено потер руки:

— Значить так, Колю, діємо за планом номер три.

Той лише витріщився.

— Давай-давай, в темпі. Починається полювання на привидів. Таких свідків ще світ не бачив! Дивись, у газети потрапиш. Так що — вперед.

Власенко помчав до сходів та ледь не збив з ніг Надю Щукіну, яка обережно несла тацю з чотирма чашками, повними ароматного чаю. Проходячи повз Кінчева, тихенько прошепотіла:

— Маю щось сказати, тільки вам.

Віктор разом з нею ввійшов до спальні, де Ярижські намагалися розвеселити схвильовану Лесю-Сандру. Сповістив безапеляційно:

— Ви тут попийте чайку, а я хочу додивитись відео.

Зачекав на Надю внизу:

— Отже?

Вона зайшла з ним до кінозалу і тільки там пошепки сповістила:

— Я вранці чула, як Буруковський розмовляв по телефону. З Крісом. Казав: «Номер пройшов», і ще, мовляв, потерпи трохи — і вони в наших руках.

— Хто?

— Не знаю. Це все, що я почула.

— Молодець, дякую.

Надя пішла на кухню, але за хвилину Кінчев її наздогнав.

— Хто заходив до кінозалу, поки ми возилися з баронесою?

— Ніхто.

— Де ви були, Надю?

— Тут, чай заварювала. А що трапилося?

— Нічого. Хто міг пройти до кінозалу? Без нас. Ви когось бачили?

— Не бачила нікого. А зайти туди міг хто завгодно, зал не зачиняється.

— Угу-у… — Кінчев пішов нагору й невимушено зайшов у спальню. Леся-Сандра вже сиділа за столом, наче нічого й не трапилося, тільки обличчя було блідуватим. Ольга спитала привітно:

— Вирішили приєднатися до нашої компанії? Сідайте, прошу.

— Немає часу. У вас тут один випадок краще за інший!

— Господи, знову?! — Ольга Володимирівна схопилася за серце. — Сподіваюсь, всі живі?

Кінчев суворо оглянув чаювальників:

— Хто витяг з магнітофона диск?

— Тобто як? — здивувався Ярижський.

— Пропав відеозапис, якого ми не додивилися.

Кирило Іванович вигукнув слово, яке дуже нагадує його улюблене «капєц».

— Кірюшо, підбирай вирази, — обурилась Ольга Володимирівна. — Ти ж майбутній депутат!

— Тут всі свої.

Вона не погодилась:

— І стіни мають вуха.

— Точно, дорогенька, якщо встановити мікрофони.

— Ти переконаний, що їх ще ніхто не встановив?

— Я вже ні в чому не переконаний!

Кінчев перехопив ініціативу:

— Давайте заспокоїмось. І перевіримо: може, пропало ще щось важливе. Не лише запис.

Ярижська встала:

— Я піду подивлюсь.

— Правильно зробите. До речі, пані Лесю, що вас так злякало? Коли ми дивились відео?

— Я… Вибачте, я почула, що хтось дивиться кіно, і зайшла. І побачила дівчину з портрета…

— Ну то й що?

— Вона — привид?

— З літератури відомо, що привиди не можуть завдати шкоди живим.

— Але дивитись на них все одно страшно…

Леся була напрочуд чарівною жінкою, навіть переляк її здавався привабливим та природнім.

Без сповіді й без свідків

Десь за вогкою стіною завивав вітер. Тягло з невидимих щілин, терпла душа. Гули й час від часу з хрускотом відламувалися з голих дерев великі гілки.

Вона вмирала у мороці холодного та водночас задушливого приміщення. Слаба, безпорадна, позбавлена всього: їжі, води, теплого одягу, людського співчуття. Залишена й зневажена всіма.

Перебирала в пам’яті події свого життя й каялась, і вбачала себе винною навіть тоді, коли від неї нічого не залежало.

Не можна продати душу тільки наполовину. Не можна бути щасливою, задихаючись від ненависті.

Коли ж почалися нещастя? Від якої події вести печальний відлік? Невже з того дня, коли вона заради розваги та з цікавості вперше сіла за круглий полірований стіл разом з утаємничено-блідими спіритами і закликала в цей світ ще одного духа зла? Розчахнула двері перед пеклом. Двері своєї душі… І занапастила разом з нею інші, близькі душі…

Нерівне дихання зі свистом та хрипом розривало груди. Кашляти вже не було сили. Лише в горлі щось клекотало. Але вона майже не чула себе — тільки стони вітру та хрускіт гілок, що ломалися одна за одною. Вона помирала, а світ — жив, боровся за життя. Нестримний, спрямований до щастя. Люто ревів, змітав слабких, розчищував для себе простір.

А вона не могла зрозуміти — чи розплющені її незрячі очі… Холод. Морок, морок і морок. Вона шукала хоч промінчик світла, ззовні — і в самій собі.

Вона всім простила, не простила лише себе. Каліка, фізично й морально. Остання з великого роду землевласників, промисловців, учених і меценатів. Всі вони прагли залишити по собі добру славу. Тільки не вона…

І ось рід перервано — наче нитку… Величезними жорстокими руками…. Як легко нищити, як важко — творити…

В останні хвилини звернулась до Бога і раптом побачила найкраще зі свого життя — щасливу родину, ще не старих батьків, прекрасний будинок, який призначався для її сестри, а дістався їй. А потім — убивцям.

Дивовижний, неповторний будинок…

Як добре, що вона так і не встигла завдати йому шкоди. Він стоятиме роками й століттями, і в ньому обов’язково рано чи пізно оселяться щасливі люди. І звучатимуть пісні та сміх… І тупотіння дитячих ніжок… Так, там обов'язково будуть діти. І на урочистих мармурових сходах вони гратимуться в квача й забуватимуть іграшки… А коли підростуть, можливо, заціквляться портретами, книгами. І одного разу захочуть дізнатися, хто побудував цей будинок-палац, хто в ньому жив, мріяв, любив…

В останню хвилину, на порозі вічної темряви чи Вічного Світла, попросила в Бога талану для тих невідомих людей, котрі житимуть у її домі, й померла, усміхаючись.

Дизайнер-домушник

До гостьової спальні на першому поверсі, де розмістився Валентин Буруковський, Кінчев зайшов, не постукавши. І заскочив дизайнера після душу — в махровому халаті та з рушником на голові. В цьому імпровізованому тюрбані киянин ще більше, ніж завжди, нагадував азіатського бая. І пробубонів незадоволеним байським тоном:

— Пане слідчий? Така честь — і просто зранку!

— Ви прокинулись щойно? — Кінчев сів біля столика, не чекаючи запрошення.

— Ні, встиг вимити голову. — Дизайнер почав енергійно витирати волосся.

— Завжди встаєте… не дуже рано?

Валентин Леонідович гордовито повернув голову, притримуючи рушник-тюрбан:

— Як і всі творчі люди.

— Тобто працюєте здебільшого вночі?

— Без шуму та суєти краще думати.

— Цієї ночі, наприклад, ви спали чи… думали?

Буруковський усівся, зручно вмостивши свій великий зад та чималеньке, але акуратне черевце. Зняв з голови смугастий рушник і тримав перед собою:

— Кажіть одразу — в чому ви мене підозрюєте.

Кінчев задоволено відкинувся на спинку стільця. Повільно витяг з пачки сигарету.

— Я підозрюю всіх.

— Для цього треба мати підстави.

— Скільки завгодно.

— Наприклад? — Товстун склав рушник на колінах акуратним прямокутником.

— Наприклад, я знаю дівоче прізвище вашої матері.

Буруковський насупився. Віктор же, приязно усміхаючись, вів далі:

— Відомо також, ким Кріс доводиться Ярижському, — він зробив виразну паузу. — І через кілька хвилин у мене будуть підстави для вашого затримання.

Дизайнер встав:

— Прізвище й походження — це не кримінал. Я нікого не вбивав. Кріс також не має до вбивств ніякого відношення.

Підвівся й Кінчев.

— А я вас поки що ні в чому не звинувачував. Між іншим, злочин — це не обов’язково вбивство. Зізнаюся, ваш дотепний злочин мені дуже подобається. Але, як мені здається, ви й самі розумієте, що жарти закінчилися. Гра стала занадто небезпечною. Насамперед для Кріс…

— Од жартів з цим підтекстом легко я б сам відмовився умент… — Валентин, примружуючи від сонця й без того вузькуваті очі, схоже, замислився. — Початок мій тепер далеко, хитким був той експеримент…

— Коли експеримент переходить до настільки небезпечних стадій, треба звертатися в міліцію, а не розраховувати на свої дилетантські сили. Коротше, довіртеся професіоналові. Який, між іншим, цілковито на вашому боці. Давайте домовлятися: ви не чините ніякої протидії. Я затримую вас на двадцять чотири години, просто так, для з’ясування особи, потім, можливо, відпущу з миром. Тільки негайно віддайте касету. І мобільний телефон.

— Яку таку касету? — дизайнер удавано здивувався, але Кінчев попередив суворо:

— Не касету, так диск. Відеозапис, котрий ви щойно поцупили із плеєра. Якщо я сам знайду, то це виглядатиме вже не як безневинний жарт. До речі, що ви там встигли стерти?

— Слово честі, нічого!

— Тоді здавайте добровільно.

Валентин відкрив шафу, дістав звідти велику дорожню сумку, трохи в ній порився і, нарешті, ефектно виклав на стіл перед слідчим диск без написів та інших позначок.

— Мобільник також не забудьте.

Буруковський спробував поторгуватися:

— Тільки один дзвінок!

— Ні! — відрізав Віктор. — Я знаю — кому.

— Тоді моїй мачусі. Я обіцяв зателефонувати їй зранку. Жінка нездорова, їй хвилюватися не…

— Невже ви ще не зрозуміли, з ким маєте справу? Один хибний крок — і ще хтось заплатить за нього життям. Схоже, на черзі — чарівна баронеса. Вам її не шкода?

На цвинтарі ілюзій

Сержант Власенко влетів до передпокою так стрімко, що зіштовхнувся з баронесою Леською.

— Ах, пробачте, — видихнула вона.

— Пробачення просити повинен він, шановна пані, — зауважив Кінчев, міцно тримаючи одягненого в кожушок дизайнера за лікоть. — Куди ти, Колькó, несешся, на людей не дивлячись? Звик, щоб від міліції всі шарахались? Відвикай!

— Я з… згідно з вашим наказом… — почав був виправдовуватись Власенко, але Кінчев перервав, підштовхуючи вперед Буруковського:

— Затриманого — в СІЗО. Без розмов. Наручники можеш не надівати. Посадити в окрему камеру. Влаштуй там затишно. І без дурниць там! Ти за нього головою відповідаєш, зрозумів?

— Так точно.

— Пробачте, баронесо, — Віктор галантно вклонився Лесі. — Своїх колег я потім навчу вибачатися. Коли буде час.

Та вимушено усміхнулась.

Вона була, як завжди, не просто прекрасна, а й несла на собі відблиск іншого, витонченого життя. Довге шовкове волосся, недбало випущене з-під ошатного, прикрашеного брошкою, беретика, коротенький хутряний жакетик, прості, але вишукані брючки, стильні чобітки на височезних підборах — все свідчило: ця лялечка лише тимчасово з’явилась тут і невдовзі полине туди, звідки залетіла на кілька чудових миттєвостей.

Власенко між тим приступив до виконання своїх обов’язків, він незграбно взяв дизайнера за руку:

— Ну, давай… те. До машини. Вперед!

— Валентине! — жахнулась Леся. — Вас — за що?

Буруковський відповів їй з непохитною гідністю гладкого чоловіка:

— Дивитися набридло на жебри і приниження чеснот, на безтурботне і вельможне бидло, на правоту, що їй затисли рот, на честь фальшиву, на дівочу вроду… поганьблену, на зраду в пишноті…

Здивований сержант спочатку тільки рота відкрив, але швидко знайшовся:

— Ага, у нас всі праві, всі невинні та потім кажуть, що їм затисли рот. Прокурор розбереться. Пішли, Робін Гуд квартирний!

Вражена Леся зворушливо-співчутливо дивилась, як за ними закрилися дубові двері, прикрашені тонким різьбленням.

— Далеко ви зібралися? — ввічливо поцікавився Кінчев.

Вона зніяковіла, чарівливо опустила погляд:

— Борис тут, поруч… Сторожує…

— Не радив би йти до нього отак зненацька. Підготувати треба. Хочете, спочатку я…

— Пробачте, ні. — Баронеса українського походження гордо підняла прикрашену беретом голівку. — Ні. Це тільки нас стосується. Пробачте.

І попливла до виходу. Ніжна, струнка, рішуча.

Кінчев потер скроню. Пробурчав під ніс:

— Цього я не врахував… Кохання може всі карти сплутати…

А чарівна Леся, колись Гонта, тепер Монтаньоль, уже вишивала рівний візерунок крихітних слідочків по доріжці, яку саме чистив від снігу сутулий, схожий на доброго слоненятка двірник у сріблястій бузковій куртці, явно від костюма лижника, яка аж ніяк не пасувала до його сукняних штанів. Він вже проїхався по території на снігоприбиральній машині й тепер підчищав залишки снігу на перетині доріжок.

Але вона не звертала уваги ні на що, бо попереду мружився й не міг повірити своїм очам Боря Цокотюха.

— Леся? Це… ти? Ти?

— Борис!

Вона побігла, він також рушив назустріч.

Спочатку вхопились за руки. Якийсь час дивились одне одному в очі.

Обнялися. Її голівка довірливо прилинула до його могутнього плеча.

Коли дійшло до поцілунку, на двір визирнув Кінчев й, помітивши, що її беретик зсунувся й упав на очищені від снігу бетонні плитки доріжки, зітхнув:

— Скоро почнеться… Може, воно й на краще.

Потім окинув поглядом довкілля: сонце, сніг на гілках ялин, невелику зграйку ворон вдалині — кивнув головою і зник у надрах палацу, який навіть і такого радісного дня здавався тривожно-похмурим.

Небо залишалося безхмарно-блакитним, а от на щастя молодої пари, яка щойно зустрілась після стількох поневірянь, вже насувалася хмара. Обоє поспішали розповісти про найголовніше й спочатку не слухали одне одного:

— Лесю, я тебе шукав… Писав… І як тільки вийшов…

— Зачекай, я тобі маю розповісти…

— Я ніколи до кінця не довіряв Кирилові, це такий тип…

— Він тут ні при чому, послухай…

— Поїхав у Трудове, а там мені кажуть, що ти…

— Розумієш, все не так просто… Коли барон зробив пропозицію, тобто посватався, я не мала…

— Про смерть твоєї мами я дізнався вже там, на нарах…

— У мене не було іншого виходу… До Італії мене переправили нелегально, на яхті, мов якусь контрабанду… Розумієш, документи в мене забрали…

— Гроші я роздобув. Багато. Тепер у нас все буде інакше…

— Якщо виходиш заміж, то з громадянством набагато простіше…

— Тепер я тебе нікому не віддам…

— Розумієш, це такий унікальний шанс. Я буду вчитися в Італії, а ти поки що…

У кількох метрах від них підстрибувала на снігу велика сірошея ґава, скоса кидала погляди опуклими очиськами.

Цокотюха наче протверезів й відсторонив її:

— Зажди. — Його обличчя стало зосередженим та настороженим. — Ти сказала… Я чогось не зрозумів.

— Я ж тобі кажу: оперному співу треба вчитися довго… І тоді…

— Зажди. Я зрозумів. Поки я в буцегарні сидів, ти… Ти вийшла заміж. За кого?

Її розкішні очі налилися діамантами ще не пролитих сліз:

— Я хочу пояснити… Барон Монтаньоль, він обожнює оперу…

— Не треба. Не треба мені про оперу розповідати. Значить, я задля тебе… А ти… ти…

— Борисе, я тебе не просила! Та ще щоб нечесно! Ти все сам! У мене не спитав…

— А я міг спокійно дивитись, як ти плакала й шукала гроші на операцію?

— Ти в мене не питав… Якби спитав, я ще тоді пояснила б, що їй уже… Ніхто б не допоміг… Я просто не могла сидіти просто так… Тільки тому…

— Пізно. Трохи запізнилася, — в його голосі з’явився крижаний метал, багато металу, ціла купа.

Вона збентежено вигукнула:

— Що ти кажеш? Це фіктивний шлюб! Я весь час намагаюсь тобі пояснити…

— Лесю, ти мене вже зовсім за дурня маєш! Хто твій… чоловік? Га?

— Послухай, він вже зовсім старий… Це не те, що ти думаєш! Він для мене як дід!

— Ага! Розповідай! Знаємо ми таких дідів!

Цокотюха виразно хмикнув, і вона зачастила скоромовкою, від чого слова маліли, ставали непереконливими, як низка крихкого бісеру:

— Ти маєш зрозуміти. Він дуже любить оперу. Просто фанатично. Коли почув, як я співаю, вирішив, що мені треба вчитися. За всяку ціну. Витяг з вар'єте. Допоміг з громадянством. Оплачує навчання.

— То ти вчишся?

— Так.

— Де?

— В Мілані, в Італії.

— А сюди — чого? На канікули приїхала?

— Тебе, дурня, хотіла відшукати.

— Що ж, знайшла дурня. — Метал його тону почав іржавіти й перетворюватися на скреготливий металолом. — Дуже приємно було побачитись. Подивилась на дурня. Тепер не заважай, я тут не на прогулянці — працюю. Якщо йдеш у гості до шефа, то йди. Не затримуйся.

— Борю… Ти… Я так не можу… — Леся була шокована й ледь вичавлювала слова. — Якби ти знав… Якби ти знав, що мені довелося…

— Знаю. Все Трудове знає, як ви усім своїм ансамблем до турецьких розпусників помчали. Вокали співати! Аж загуло!

Хоча він був набагато вищий, Леся примудрилась-таки подивитися на нього зверхньо.

Нічого не відповіла.

З гордовитою осанкою неспішно повернулася до палацу. Відійшла на кілька кроків. Помилувалась архітектурою. Недбало кивнула вороні, яка стрибала поруч по снігу. Не швидко й не повільно дісталася дверей і зникла за ними, так і не озирнувшись.

Борисові залишалося тільки грюкнути залізними ворітьми. Які він мав охороняти. Що й робив.

Яскраве сонце осліплювало. Перед очима скакали крихітні невагомі кристалики — сяяли, ніби повітря перетворилася на прозору парчу.

Темні окуляри стали б у пригоді…

Глухий двірник, незворушно орудуючи лопатою, вже майже сховався за рогом.

Лише чорний фетровий беретик з блискучою брошкою лежав на доріжці — як пропалена вибухом ополонка.

Як на гріх, то і граблі стріляють

Вона не хотіла нікого бачити. Але двері зачинити забула, й непрохані візитери посунули одне за одним. Наче в цих апартаментах на другому поверсі засіла казкова сирена, яка співом приваблює всіх.

Першим зайшов Ярижський. Важко плюхнувся у м'яке крісло.

А влна стояла біля вікна, незалежною позою натякаючи, що гостей не приймає. Проте Кирило поліз в душу з непотрібним співчуттям:

— Я все бачив, Лесю. Все розумію. Він хлопець добрий, та простуватий, не для тебе. Ну, а ти, між іншим, знай… — пожував м'ясистими губами. — Я тебе в біді не покину. Така жінка, як ти… Це ж розуміти треба, хе-хе. Я тебе діамантами прикрашатиму — не те, що твій барон. Ти яку машину хочеш, га?

Вона витріщилась круглими від обурення очима:

— Як ви можете?! Ось так?! Просто зараз?!

Кирило Іванович не втратив оптимізму:

— Не зараз, ні. Я розумію, хе-хе. Жіноча душа — то матерія тонка, — він лукаво насварив пальцем. — У нас ще буде час про це… погомоніти. Я не спішу, ні. Я розумію.

Ярижський поважно підвіся й попрямував до виходу. Взявшись за дверну ручку, розплився усмішкою:

— Тобі б підійшов червоний «Рено». Французький шарм! Я подивлюся в салонах… А ти подумай…

Леся ще дихала рідко і глибоко, випускаючи щоразу з чарівного ротика й обурене повітря, і музичний шелест, що нагадував посвист легенького вітерця, коли до неї, наче пантера, прокралася пані Ярижська:

— Я все бачила, все чула, — не казала, а підступно сичала, як кубло отруйних усміхнених змій. — Стережися, сонечко, це небезпечний чоловік. Повір, я все наперед знаю, у мене бабка циганка була. В цьому домі взагалі небезпечно, я і то боюся… А він просто… Вибач, але він просто жене тебе звідси!

Вона стояла посеред кімнати й панувала над усім простором. Пишна, нахабна, непереможна. Ладна зубами видерти хоч у самого чорта червоний «Рено», готовий потрапити до чужих рук.

— Я й сама не хочу тут залишатися, — видихнула бідолашна Леся безпорадно.

— І правильно. Я сама тебе завтра на станцію одвезу. І квиток замовлю. Сьогодні, просто зараз. До Києва, так? — Ольга Володимирівна хижо усміхнулась. — Сподіваюсь, ви ще відвідаєте нас, баронесо. Коли ремонт закінчимо. І часи будуть спокійніші.

Нещасна гостя зробила крок до неї, ніби намагалась щось відповісти, але завмерла, дивлячись на зачинені двері. Ярижська вміла виразно ставити крапку.

Леся ще безсило стояла посеред кімнати, іменованої спальнею для родичів та VIP-персон, коли, енергійно постукавши, але не чекаючи дозволу, до неї увійшов Кінчев:

— Я все знаю, пані баронесо. Залишатися після всього вам тут не хочеться. Але послухайте розумні доводи, і ви зрозумієте, що… — він галантно підсунув дівчині стілець. — Що поїхавши просто так, Борю ви втратите назавжди.

Вона сіла і гірко заплакала, затуливши обличчя обома долоньками.

— Я знаю… Ви — друг Бориса… Він розповідав…. Але…

— Але за ворітьми на вас можуть чатувати, — слідчий подивився досить виразно.

— Хто?

Кінчев лише покривив рота й зітхнув.

— Ви щось знаєте? — Її сльози враз попросихали, тільки повіки червоніли під якісною косметикою.

Слідчий лукаво усміхнувся:

— Ви забули? Питання тут ставлю я.

— Я розумію… Я… весь час почуваюся тут… в пастці…

— Це тільки відчуття, чи є якісь підстави?

— Не підстави, скоріше… якісь містичні попередження.

— Кажіть.

— Коли їхала, дорогою, ще на кордоні, загубила медальйон. Він мені наче талісман був. Ще бабусин.

— Золотий?

— Не скажу точно. Схожий на золотий. У вигляді сердечка. Розкривався, а всередині — образóк і моє фото, в дитинстві.

— Так.

— Ледь приїхала сюди — впала. На рівному місці. Паркетина відломилась. Каблук потрапив… Впала просто під ноги хазяйці… такого зі мною не бувало… Наче мана якась, наче наслання…

— Про наслання, будь ласка, докладніше. Ви помітили щось?

— Не знаю. Там, — вона показала поворотом голови, — там портрети. Наче живі. Очі такі дивовижні. Ніби дивляться. Чи мені тільки здається?

— Про це — пізніше. Далі.

— Вранці ченця бачила. Тут. Привида.

— Сьогодні?

Вона схвильовано кивнула.

— Докладніше, будь ласка. Де, як?

— Відкриваю двері до великого вестибулю, а він… Із картини вийшов і до бібліотеки… пішов. І на мене подивився.

— З картини вийшов чи з-за картини?

— Не знаю. Мені здалося: з картини. Беззвучно. І страшно.

— Тут, на другому поверсі?

— Так.

— Було темно?

— Ні… День сьогодні похмурий… А я стояла за дверима.

— Лампи горіли?

— Ні.

— Як виглядав?

— Монах? В рясі. Тендітний такий. Невагомий. Як в кіно.

— Тому вас так злякав привид на відео?

— Так.

— Вони були схожі?

— Хто?

— Примари. Чернець і дівчина.

— Я… не знаю… Хоча… Так. Так, вони були схожі. Не знаю — чим, але… Тендітні такі… І очі… Щось невловне.

Він недоречно зрадів:

— Ага!

Але Лесі кортіло викласти всі свої прикрощі:

— Тепер ось Ярижські…

— Нарешті доходимо до суті. Що ж вони?

— Ну, Кирило Іванович чіплятися почав. Зробив пропозицію… не зовсім пристойну.

— Давно?

— Щойно. А вона, схоже, приревнувала.

— До кого?

Дівчина здивувалась:

— Як це — до кого? До чоловіка, звісно.

Кінчев загадково усміхнувся:

— Оце і всі факти?

— Мало?

— Щиро кажучи, малувато. Ви у вікно дивитесь?

— Де?

— Тут. Ви ж майже не виходите, так?

— Так, я часто дивилась у вікно.

— І що бачили?

— Нічого. Парк.

— Людей? Машини?

— Охоронців, двірника. Машини.

— Які?

— Вантажний мікроавтобус. Чорний джип. Він довго стояв. Ольга Володимирівна на «Ланосі»…

— Ярижський розмовляв досить голосно? Коли чіплявся?

— Ні, досить тихо.

— А дружина почула?

Вона зніяковіла:

— Мабуть, підслуховувала.

Слідчий став раптом дуже серйозним:

— Ми пропустили головне, — і перейшов на шепіт, наблизивши до її обличчя блискучі окуляри: — Лесенько, ти — дуже небезпечний свідок. Сама не уявляєш, наскільки небезпечний. Тому слухай уважно. Спочатку домовимось, як ти кликатимеш, якщо… — далі він зашепотів їй у самісіньке вушко, і ми вже нічого не почуємо.

Читача заінтриговано?

Кінець розділу.

Пахло цвіллю та мишами

Після обіду Кінчев улаштувався в кухні. Розклав на просторому столі якісь папери — зручно, завжди можна перекусити, і Надя снує туди-сюди, носить новини. Головних новин він чекав по телефону, але той мовчав. Хазяї удавали, ніби незрозуміла присутність в домі слідчого їх не стосується, займалися своїми справами. Виходило, що це або пасивний збір інформації на місці злочинів, або недоладна імпровізована засідка. Віктор Артурович сказав, що хоче відчути містичну атмосферу.

Про співробітників, що сховалися в сараї, майже ніхто незнав.

Знову пішов сніг, за вікнами спочатку синіло, потім запала темрява, нарешті запанував справжнісінький морок. Зайшов з ніг до голови нещасний Борис Цокотюха, ще раз поскаржився на несподіваний удар долі. Кінчев йому поспівчував для годиться й звелів краще дивитись за вікнами: де світиться.

— Де? Другий поверх увесь світиться, у башті — також, на першому — лише в кухні та вітальні. А що?

Кінчев знав — що, але казати не став. Цокотюха пішов, а він все прислухáвся. Одразу по обіді зверху занадто голосно звучала Пугачова, потім перейшли на Іглесіаса-старшого. А оце хтось почав грати на піаніно. Печальну й прекрасну мелодію. Раптом вона урвалась.

Згори пролунали крик, стук і грюк.

Кінчев метнувся на другий поверх швидко, але не біг.

Двері до бібліотеки було відчинено, неподалік від них лежав Кирило Ярижський.

Нерухомий. Придавлений важкою шафою. Довкруж — бите скло та розсип старих фоліантів.

Вирячені очі вже починали скляніти, з вух, рота й носа цебеніла кров. Але найбільше дивував неприємний запах — чи то цвілі, чи мишачого помету.

— Дочекалися… — процідив слідчий крізь зуби.

Ззаду з’явилась схвильована Ярижська.

— О Боже! Кирило! — театрально сплеснула руками. — Це… Це… Повірте, це — неймовірно… Я чула голоси… І бачила! Вони, це вони, повірте! Привиди! Це вони шафу звалили!

— Як кажуть, це якраз той випадок…

— Я правда бачила. Вона підштовхнула шафу. Зі стіни. А тоді монах її за руку вхопив і туди знову затягнув. І засунулось. Стіна! Вона розсувається! Не розумію… Ми ж ремонт робили… І нічого… — Ольга Володимирівна вся трусилась, зуби цокотіли.

На порозі завмерла баронеса Леся.

Кінчев спитав у Ярижської:

— Ви були тут? Коли все сталося?

— Ні! Ні! Я бачила крізь двері. Хотіла зайти… Але злякалась.

Слідчий схилився над шафою, обмацав стіну. Постукав у різних місцях зігнутими пальцями. Стіна здавалась монолітною й непохитною. Ступив назад, до трупа.

— Чорт! — Його холоша зачепилась за гачок на боковій стінці поваленої шафи. Звільнившись, він витяг зачеплений за цей гачок плетений пояс.

Красивий шкіряний пояс.

Виразно подивився на закам’янілу господиню:

— Угу!

— Це не мій… Тобто він мій, але… Дайте сюди!

— Без команди не рухатись! — різко перервав її Кінчев. — Нічого тут не чіпати до прибуття групи! — Він дістав з кишені пакет, поклав туди пояс, сховав до тієї ж кишені, потім став навколішки й обережно зазирнув між підлогою та зваленою на Ярижського шафою. Виявилося: Кирило мав у руці ножа. Закривавленого кухонного ножа.

— Понятих сюди, ваших охоронців. І Щукіну, — він випростався й командував тепер голосно й упевнено. — Швидше, бо до глупої ночі проваландаємось.

Дістав телефон:

— Власенко, групу сюди… Як це — куди? Ти не знаєш, де я?.. Тоді рухайтесь. І ви теж! — наказав уже й Ярижській.

Шокована його грубістю, Ольга Володимирівна нерівно-уривчасто зітхнула й залилась сльозами. Разом з нею зарюмсала і баронеса Леся, яка так і не переступила порога — стояла на вході й дивилась величезними очима.

А шафи і книги також настовбурчили з усіх боків невидимі людям вуха.

Неймовірний подвиг

Відділення рятує місто

З розповідей очевидців записано краєзнавцем В. Микитою

На початку осені 1943 року Радянська Армія наблизилась до Барвінківців. Відступаючи, гітлерівці дотла спалили кілька сіл. Спеціальна зондеркоманда готувалася знищити й наше місто. Розмістилися фашисти в колишньому палаці Барвиненків, де перед війною знаходилась агрошкола. Німців було багато, понад взвод, вони мали кілька машин, на яких підвезли пальне для підпалу будинків.

Неповне відділення розвідроти невідомого підрозділу Червоної Армії на світанку незбагненним чином з’явилося із середини палацу, перебило всіх фашистів, не давши їм звершити свою чорну справу.

Тим часом до парку наближалися ще більші сили ворогів. Відділення зустріло їх автоматним вогнем, влаштувавши засідку в улоговині по дорозі до парку сільгоспшколи. Знищила дві автомашини та майже два взводи есесівців. Герої-розвідники не пропустили ворогів. Всі вони загинули, останки пізніше було перепоховано у братський могилі Меморіалу солдатської слави. Ні прізвищ невідомих героїв, ані навіть їхньої частини встановити поки що не вдалося.

Суєта навколо трупа. Кліп

— Зверху зняли?

— Так, два рази. І збоку теж.

— А знизу?

— А як його знизу знімати?

— Лежачи, Колькó, лежачи на підлозі! І швидше!

Спалах, спалах, спалах. Старенький плівковий фотоапарат дзижчить і клацає. Кінчев для надійності фотографує труп і на камеру свого мобільного, обережно переступаючи через товсті книги, що безладно валяються на підлозі.

* * *

Величезна шафа відсунута вбік. Фотографується звільнене від її ваги тіло Ярижського. Обережно витягається з покляклої руки довгий кухонний ніж. Поняті — Надя Щукіна, Боря Цокотюха, Дмитро Дука — дихають глибоко й дивляться зляканими очами.

Слідча бригада квапливо й діловито робить свою справу.

* * *

Ольга Ярижська заламує руки, хапається за скроні, намагається пити воду, подану їй у високій тонкій склянці.

— Повірте, я… Я… Я не можу говорити! Невже ви не розумієте?! Мені погано! Мені дуже, дуже погано! Поверніть мені телефон, я подзвоню моєму адвокатові.

— Я сам йому зателефоную, — не втрачає цілковитого самовладання Кінчев. — Він у Барвінківцях, ваш адвокат?

— Ні, у Києві.

— Наскільки я пам'ятаю, після попередніх вбивств ви не зверталися до нього за допомогою?

— Тоді мій чоловік був живий! Він усе вирішував. А тепер його… Господи, що мені тепер… Що мені тепер робити?

— Розповісти, що відбулося.

— Я не можу… Не можу зосередитись. Лікаря! Мені погано!

* * *

Леся Монтаньоль затуляє рота носовою хусточкою. Білою, обшитою тонким мереживом. Широко розчахнула очі, глибоко дихає.

— Води? — співчутливо пропонує Микола Власенко.

Вона негативно качає головою:

— Ні… Спасибі… Зараз пройде… У мене буває так… Іноді… Коли… Ой!

Вона знову здригається в дрібних конвульсіях, намагаючись перебороти новий напад нудоти.

* * *

Вогні ліхтариків снують навколо особняка, в них кружляють неквапливі густі пластівці. Нічого не видно на свіжому снігу. Сліди самих співробітників міліції тануть під покривом сніжинок протягом чотирьох-п'яти хвилин.

— Марно ми час витрачаємо, Мишко, якщо тут хтось і проходив… Нічого не залишилося.

— А якщо крім слідів?

— Що, наприклад? Крім слідів?

— Не знаю. Недопалок, рукавичка, навіть документ який-небудь, загублений. Може, поспішав…

— Ох, студент! Якщо це той фрукт працював, який дівчину й охоронця на той світ відправив, так він, схоже, нікого не боїться й поспішати не стане. І слідів не залишить. Навіть недокурка. А якщо й кинув де, то знайди, спробуй! Пішли до приміщення, нема чого тут даремно стирчати…

* * *

Кінчев сидить напроти Ярижської у яскраво освітленому кабінеті її чоловіка.

— Якщо вам самій важко, я допоможу вам, Ольго Володимирівно. Ви перед смертю чоловіка перебували в залі? Поруч із бібліотекою?

— Так…

— Двері були відкриті?

— Так…

— Але звичайно вони зачинені?

— Так…

— Чому не закрили цього разу?

— Не знаю… Повірте, я не можу… Нічого не можу…

— Це ви їх так залишили?

— Ні… Не пам'ятаю… Я була у своїй кімнаті й… Щось хотіла сказати Кирилові… Я не пам'ятаю, нічого не пам'ятаю… Я не… Я не торкалася дверей…

— Їх не закрив Кирило Іванович?

— Може й він… Він іноді бував неуважним.

— Іноді чи частенько?

* * *

Зім'ята, але суха хусточка з мереживами лежить на столі. Леся Монтаньоль говорить повільно, дивлячись на віконну штору й старанно підбираючи слова:

— Зовсім нічого підозрілого. Або навіть незвичайного. Я була в своїй кімнаті, тобто, в цій, для гостей. Потім вийшла в зал, трошки пограла на роялі. І от саме в цей час…

— Так-так, продовжуйте.

— Такий гуркіт, незвичайний. Удар, глухий. Лемент.

— Лемент чи лементи? Численні?

— Кілька голосів.

— Що кричали?

— Я не розібрала слів. Окремі вигуки. Короткі.

— Але багато?

— Ні, зовсім не багато. І недовго.

— Чому ви думаєте, що недовго? Дивились на годинник?

— На годинник я не дивилась. Але тільки кілька вигуків… Майже одночасно. І все. Потім я вийшла в зал і побачила, що туди йде слідчий.

— Іде чи біжить?

— Не можу сказати. Ну, краще так: він швидко наближався.

— Далі.

— Я підійшла ззаду й побачила. Усе це.

* * *

Яскраво освітлена кухня. Озброєні інструкціями представників слідчих органів, як оформляти письмові показання, Щукіна, Дука й Цокотюха старанно працюють кульковими ручками. Сидять у центрі, навколо стола. Попереднє опитування показало, що цікавого вони повідомити не можуть: не бачили, не чули нічого підозрілого аж до метушні, що піднялася в будинку й довкола нього.

У куточку меланхолійно пише ще один протокол Міша Шерман. Час від часу озирається, зітхає. Студент на власному досвіді вже переконався, що робота слідчого на дев'яносто відсотків складається з нудотної писанини, яку згодом підшиють в акуратні теки й відправлять до архіву.

* * *

— Стіна… Стіна розсунулася… І шафа… Повірте, я не дуже добре бачила… І звідти появилася дівчина. І щось викрикнула. І шафа впала. На Кирила.

— Ваш чоловік стояв поруч? Поруч із шафою?

— Він стояв. Тобто, ні, він спочатку стояв, а потім нахилився. Перед цим… Коли вона шафу… От це…

— Навіщо нахилився?

— Повірте, я… Я можу тільки припускати…

— Що ви припускаєте?

— У нього в руках був ніж… Може, дістав з-під… З-під шафи… Господи, мені страшно! Я не… Не можу! Не можу більше! Не сьогодні… Будь ласка. Я втомилася.

* * *

Микола Власенко уважний і серйозний, він боїться упустити навіть незначну деталь:

— Чому ви саме в цей час вирішили вийти зі своєї кімнати?

— Чому? — баронеса Леся на хвилину замислюється. — Ну, до цього в Ольги Володимирівни весь час грала музика. Коли стало тихо, я згадала, що поруч, у залі, є рояль… Гарний, старовинний. Захотілося послухати, як він звучить.

— А раніше вам не хотілося послухати, як він звучить? Чому це спало на думку саме тоді, у ту хвилину?

— Я й раніше хотіла. Але в будинку весь час грала музика. Досить голосно. Я не можу так, коли мелодії накладаються одна на одну. Це не музика, а какофонія.

— Виходить, перед тем, як ви почали грати, було тихо.

— Так, музики не було.

— А інші звуки?

Вона мне і бгає в руках хусточку.

— Інші звуки… У цьому будинку постійно якісь шерехи. Не знаю, може, це вітер… Немов якийсь віддалений шепіт…

— І перед тем, як почати грати, ви цей шепіт чули?

— Так. Тільки я не знаю — шепіт або шерех. Неясні шелесткі звуки.

* * *

— Ви казали, що там був ще якийсь чернець.

— Я казала? Ах, так, звичайно… Теж вискочив зі стіни, за дівицею… Він її за руку схопив і витяг… туди…

— Куди це — «туди»?

Ольга Володимирівна сердито дивиться на слідчого, піджимає повні губки: не можна ж бути таким тупим! Уперше помада на її губах некрасиво з'їдена в середині, нерівним шаром підкреслює лише контури.

— Туди — це в стіну.

— Ви певні, що саме в стіну?

Чорні очі знову наповнюються слізьми.

— Я не божевільна! Думайте, що хочете, але це правда!

Рот пані Ольги потворно, стражденно кривиться:

— Повірте, я сама нічого не розумію! Нічого! Усі так… нерозумно. Нереально… Ніж… Чому — ніж? Він був під шафою? Навіщо?

— Це ви в мене запитуєте? В мене? — іронічно дивується Кінчев.

* * *

Надя Щукіна телефонує додому, її хвилює безпека дочки.

— Мариночко, будь ласка, займися уроками… То почитай що-небудь… Але з дому — ні ногою. Я сказала!.. Потім поясню… Встигнеш. Завтра або післязавтра… Це не горить… Дивись, я перевірю… Так, і ще. Не здумай нікому відкривати. Нікого не впускай сьогодні в будинок, нікого, чуєш!.. Я сказала, а ти слухай. Кажу ж, потім поясню… Завтра. Зараз не можу говорити. Все.

Маринка не розуміє хвилювання матері, згоряє від цікавості, обидві сердяться.

* * *

Кінчев каже Колі Власенку:

— Про всяк випадок візьми розписку про невиїзд у всіх причетних до справи.

Той чеше спину й запитує:

— А кого вважатимемо причетними?

— Всіх, хто був у будинку. І охоронців.

— І господарку?

Телефон Кінчева грає бадьору мелодію, він виймає його, відповідаючи Миколі:

— Її — в першу чергу.

* * *

Леся Монтаньоль повільно йде у бік спальні для VIP-гостей. Посередині залу зупиняється. Звертає до рояля, тихо закриває над чорно-білими клавішами кришку.

Раптово здригається й застигає, затуляючи долоньками рота. В очах блищать сльози. Плечі починають дрібно-дрібно труситися.

* * *

Кінчев відключає телефон і зітхає:

— Так, дедалі то гірше! Миколо, я тут з практикантом залишуся, а ти бери всіх — і в гараж. У місті серійні пограбування таксистів почалися. Якісь двоє, озброєні ножем і пістолетом, сідають під виглядом пасажирів, відбирають увесь виторг. Таксиста викидають з кабіни. Їдуть на тому ж таксі, яке відразу ж потому кидають на одній із прилеглих вулиць.

— І скількох уже пограбували?

— Поки що двох.

— Гастролери, — скривившись, мовить Власенко, — їх уже й слід прохолов.

Кінчев, навпаки, настроєний оптимістично:

— На чому? На черговій пограбованій тачці? Ти зв'яжися з ДАІ, може, спільними зусиллями та по гарячих слідах…

— Ага, вони вже й не тепленькі, напевно… — Микола неквапливо йде до виходу.

* * *

Ігор Федорович Афанасьєв, бригадир охоронців особняка Ярижських, проводить в «сторожці» виробничу нараду з Дмитром Дукою й Борисом Цокотюхою.

— Панчук раніше, ніж через два тижні на ногу не встане. Та й то… Самі знаєте. Я, звичайно, з хазяйкою переговорю… Як воно тепер буде. А поки зробимо так: ти, Боря, сьогодні відчергував, ідеш відсипатися. Завтра з восьми — сюди знову. Уночі я побуду з Дімоном. А там подивимось.

Він обводить поглядом двох підлеглих і зітхає:

— Да-а-а, хлопці. Вляпалися ми в дірьмо… Можна сказати, по самі ніздрі. Коли ще розсьорбаємо… З міліцією тільки зв'яжися!

— А ми-то причому? — гнівається Дука.

— Ти, мій милий, хазяїна не вберіг. Який платив тобі — і не мало платив. Він тобі, можна сказати, життя своє довірив. А ти…

Усі троє пригнічено дивляться в підлогу.

* * *

Кінчев сидить напроти практиканта Шермана, говорить, дивлячись просто в очі:

— Я розумію, що це дуже серйозна справа, Мишко. Але мені потрібно залишитися тут. Інтуїція підказує, що потрібно. Ще раз усе перевірити. А ти тільки переговориш з цією дівчинкою, яку намагалися зґвалтувати. Обов'язково в присутності матері. Якщо хоч щось пам'ятає — обох у відділення й спробуйте скласти фоторобот. І все, що накопаєш, — негайно черговому. Далі дійте по обстановці. Якщо щось іще — негайно дзвони мені. Зрозумів?

Міша Шерман, сповнений свідомості значимості моменту й своєї головної ролі в розслідуванні нового злочину, підхоплюється, як тенісний м'ячик:

— Єсть! Зрозумів! Зробимо! Якнайкраще!

* * *

Кінчев знову тихо відповідає комусь по телефону:

— Дайте мені два дні. Тільки два дні… Так, сьогодні й завтра. Якщо післязавтра ранком я не розберуся в усьому, можете мене звільнити… Та як завгодно, хоч і службова невідповідність… Так, заяву напишу сам… Я не жартую, мені не до жартів… Мені важко поки що пояснити. Інтуїтивно відчуваю… Ні, ніколи ще не підводила… З ними ми розберемося теж, група вже працює… Обов'язково… Звичайно… До побачення.

Він натискає кнопку відбою й каже все ще освітленій мобілці:

— Ось так. Тепер відступати нікуди. Позаду — Москва.

Дістає з нагрудної кишені пакет з поясом Ярижської, посміхаючись дивиться на нього.

Рука зі стіни

І була ніч… Самісінька її середина.

Відлунали чіткі запитання й команди, відлетіли за ними розгублені відповіді та плачі. Темрява, тиша. Нагорі мирно спали напоєні снодійними Леся та Ольга Іванівна. Міряла кроками периметр парку посилена двома міліціонерами охорона.

Кінчев дістав реквізовану в Щукіної низку ключів, намацав найдовший, відчинив підвал. Пішов униз.

Підошви його черевиків гулко гупали об каміння.

Він не ввімкнув електрики, натомість почав водити по стінах та підлозі широким променем кишенькового ліхтарика.

Жодних слідів пороху, павутиння, тління чи ще якогось недбальства. Ніби тут недавно ретельно прибирали.

Раптом слідчий звернувся до порожнечі, наче помітив там примару:

— Ти десь тут, прекрасна незнайомко! Я відчуваю твоє дихання. Чому ти не хочеш з’явитися мені зараз? Коли я так прагну зустрічі? Говори до мене! Не бійся! Може, тобі не подобається моя фамільярність? Гаразд, відтепер звертатимусь тільки на «ви», обіцяю. Я з привидами ввічливий, особливо із симпатичними.

Поруч, просто зі стіни пролунав шелест тихого сміху.

— Ви таки тут! Виходьте!

Тиша. Тільки морок за межами світлового променя став густішим.

— Я прошу: вийдіть!

Тиша густішає. Темрява. Порожнеча.

— Я все одно тебе рано чи пізно знайду!

Кінчев постояв трохи й повернувся до виходу. Простягнув руку до вимикача, але почув зверху якесь шарудіння, побачив світло й побіг сходами нагору.

Яскраво сяюча кухня виглядала такою реальною, що повністю виключала будь-які думки про привидів. Але ж він залишив кухню темною… Добре про це пам'ятав.

Голосно хмикнувши, слідчий подався через їдальню до темного дзеркального залу, потім у задумі побрів на другий поверх. Стеля, підлога та стіни зробилися ще рівнішими від напруження, насторожилося навіть повітря.

У великому залі було не так темно, як внизу.

Промінчик місячного світла, наче відблиск кишенькового ліхтарика, спрямований упевненою рукою, ліг на обличчя дівчини на портреті. Лице здалося живим, мінливим. І очі дивилися на слідчого уважно й спокійно.

Кінчев усміхнувся їй, чудовій і несподіваній, далекій та недосяжній. Жительці давно відшумілого часу. Заговорив до неї ласкаво й іронічно:

— Мабуть, саме про тебе я завжди мріяв. Змалку розумів: шварценеггером чи вандаммом мені не бути. Нікóли. Тому марив про таку, як ти, — мініатюрну, тоненьку, тендітну. З ніжним довгими пальчиками. Я взяв би тебе за руку — і не випускав би ніколи. Захищав би, любив би, пестив… Якби ти мене почула…

Щось глухо зарипіло — наче далекий стогін долинув із глибини століть.

Із стіни простяглася тендітна ручка.

З ніжним довгими пальчиками.

Зачудований слідчий обережно торкнувся мініатюрної долоньки.

Злегка стиснув. Теплу живу руку. Дівочу. Яка енергійно відповіла на потискання.

Він ухопився за неї міцніше — відчув спротив. Потягнув до себе — вона спробувала вивільнитися.

Він сіпнув сильніше й почув чіткий шепіт:

— Обережно! Ти мені руку відірвати хочеш?

Відповів також пошепки:

— Ні, тільки познайомитися. Виходь.

— Відпусти руку.

— Ні. Втечеш.

— Ти розумний.

— Ще б пак!

І раптом вона засміялась, шепотом, наче швидко дихала. Потім прошепотіла:

— Коли ти здогадався?

— Таємниця слідства. Виходь.

Її долонька сперлася на його руку, і з простінку вийшла до освітленої місячним світлом дівчина в довгій білій сукні. Бліда й чорноволоса. Вороні кучері сягали нижче плечей і утаємничено-містично відблискували в напівтемряві.

З-за стіни, з кабінету Ярижського, донісся характерний звук спущеної в туалеті води.

Дівчина-привид. З портрета

— От хрєн! — вилаялась красуня фальцетом. — Як не стараюсь обережніше, вічно щось там зачіпляється!

Стіна за нею зсунулася, мов челюсті старовинної печі.

— Отже, Христина Буруковська, — констатував Кінчев. — Давно хотів познайомитись.

— І що? — виклично випросталась вона. — Надінете наручники, як на Валентина?

— Вашому зведеному братові ніхто наручників не надівав. Його також не арештовано, а лише затримано. До з’ясування. І щоб не заважав слідству.

— А я?

— А ви слідству допоможете. — Віктор потяг її за руку до східців. Дівчина елегантним рухом підібрала поділ довгої сукні:

— Це вже точно! Особливо в цьому вбранні.

— А де ваш повсякденний одяг?

— Там, — вона показала за портрет, довгі чорні локони м’яко ковзнули по плечах.

— Тоді з переодяганням не поспішатимемо.

…Удвох вони зійшли до кухні.

— Чогось вип’ємо?

— Згодна. — Вона по-хазяйському вправно витягла з шафки пляшку вина. З серванта — келихи з коштовного чеського скла.

— Я розумію, Кріс, чому ви удавали з себе хлопця. — Він видобув з холодильника тоненько нарізаний сир, поставив на стіл. — Але мушу зізнатись: як дівиця ви — набагато чарівніша. Прошу. — Галантно підсунув їй стільця. Сам сів навпроти.

— І коли ж ви мене хлопцем бачили?

— Сьогодні, на відео.

Штори на вікнах надійно затуляли їх від небажаних нічних свідків, у яскравому світлі простір величезної кухні зіщулився до розмірів звичайної людської оселі, де знайомо поблискували кахлі, каструлі, друшляки, баняки й цілий набір кухонних ножів — від малесенького до найбільшого. Ні, якраз найбільшого й не вистачало. Про це нагадував порожній проріз у підставці.

Кінчев звичним рухом висмикнув з пачки сигарету й покачав її між великим та вказівним пальцями. Потім акуратно поклав назад.

Дівчина іронічно усміхнулась:

— Паліть, якщо хочете.

— Ви ж не палите.

— Звідки знаєте?

— Жодних ознак диму з вашої схованки. У мене, як у кожного професійного курця, нюх порушений, але ж Ярижський тютюнового запаху не любить. Він би почув.

Віктор розлив по чарках вино. Густе, темно-червоне.

— Ви завжди так люб'язно допитуєте свідків? — спитала Кріс ласкаво.

— Може, знімете перуку? — відповів він питанням на питання.

Мерзлякувато пересмикнула плечима.

— Ні, в ній тепліше.

Кінчев здогадливо встав, зняв свого потріпаного піджака й накрив її тендітні плечі.

— Мода минулого століття — не для нас. Чи вже позаминулого?

— Хто знає? — Вона дивилась у глибину келиха й загадково усміхалась. Здавалось, була сумнувата, розсудлива, з тих жінок, що завжди щось недоговорюють.

— Як ви можете бути такою різною?

— Це комплімент чи питання слідчого?

— Це комплімент і питання закоханого.

Вона дзвінко розсміялася:

— Як казав мій сільський приятель, хай би на літо корова здохла, а на зиму школа згоріла!

— Ваш брат цитує вислови більш знаменитих осіб.

— Ви образилися?

— На вас? — він також усміхнувся. — На вас не можна ображатися.

— Чому?

— Таємниця слідства.

— Відповідь прийнято! Ви мені подобаєтесь, Кінчев. Давно. — Підняла келих. — За зустріч!

— За зустріч, — він також підняв чарку і втупився в її зеленкуваті очі. Але лише пригубив терпкий напій. Тривало слідство, і він мав бути тверезим і обережним.

Попереду на них чекало ще багато несподіванок.

Несподіванка перша. Таємничий монах

Він вийшов з погреба.

Спочатку чемно постукав із середини. Кінчев, трохи подзеленькавши ключами, відімкнув дверцята і впустив його до кухні.

— Мир вам! — привітала їх ця середньовічна примара у довгих чорних ризах. Примара з молодим симпатичним обличчям, вилицюватим, як у Буруковського, але худеньким та досить блідим.

Негуста борідка, довге волосся — пшенично-русяве, хвилясте. І сам увесь якийсь невагомий, тендітний, повітряний у легкому широкому одязі.

Навіть готовий до всього слідчий трошки зніяковів.

— Привіт! — дзвінко й водночас хрипкувато сказала Кріс. — Краще було б виплигнути зі стіни.

— Дешевий ефект, — спокійно парирував «привид».

— Він не ряджений, — пояснила Кріс Кінчеву, — він і справді чернець. Між іншим, прес-секретар єпископа Преобра…

Монах зупинив її слова різким рухом долоні:

— Залишимо титули суєтному світові. У нас є нагальніші справи.

— Ну-у… Тоді сідайте з нами до столу, — Віктор вже отямився від першого містичного враження і згадав про свої обов’язки. — Ви прибули сьогодні… — Тут він кинув оком на годинник. — Тобто вчора вранці? Чи раніше?

— Вчора вранці.

— І як вам обстановка?

— Тривожно. Відчувається важкий запах диявола.

— Будьмо реалістами: я бачив справи, що можна трактувати і так. Але не хочу вдаватися до містики.

Чернець зітхнув:

— Коли я кажу про підступи нечистого, результати яких ви бачили в цьому домі, то це зовсім не містика, це реальність.

— Якщо ви такий реаліст, то що робите тут разом з цією романтичною панною?

Романтична панна томно повела очима й плеснула собі ще трохи вина. Монах забрав у неї келих і відповів Вікторові:

— Хочу допомогти вам розставити всі крапки над «і».

— Останню щойно поставлено. — Кінчев виразно подивився на Крістіну. — Якраз перед нашим рандеву мені повідомили: знайдено тіло Мефодія. Цілком випадково і випадковими людьми.

Кріс мовчки глянула йому в очі, раптом спритно вихопила з руки ченця келишок і випила одним духом:

— Царство йому небесне!

— На поминках не п’ють, — сумно зауважив монах й неспішно перехрестився.

Кінчев зосереджено його оглянув. Головними у зовнішньому вигляді ченця були ризи та очі. Ті й ті — чорні.

Христина встала й пішла до вікна, залишивши чоловіків біля накритого для скромної трапези столу.

Слідчий мовив:

— Якщо у вас є в запасі ще якась крапка, панотче, то розповідайте.

Монах усміхнувся:

— Професор Рабінович, Матвій Самсонович, відомий фізик, казав: «Істину не можна пізнати частинами, її потрібно охопити в цілому. Якщо ви знаєте дев’яносто дев’ять відсотків істини, то ви до неї не ближче, ніж ті, хто не знає про неї нічого».

— Ви цитуєте великих точнісінько, як Валентин Леонідович.

— Це означає лише те, що Господь обдарував нас обох непоганою пам’яттю.

— Повернімось до одного відсотка, якого я не врахував.

Чернець трохи подумав.

— Як це краще пояснити? Ви цікавитесь не найголовнішим. Далеко не найголовнішим.

— Ви маєте на увазі пошук злочинців чи пошук доказів?

— Ні. Ви — професіонал і займаєтесь своєю справою. Але наше життя, воно не є нормальним з погляду… неупередженої людини. Ось дівчина, — він кивнув у бік вікна, на фоні якого стояла Христина у піджаку слідчого, — вона створена для сцени, а чомусь вирішила стати архітектором. Ви, чоловік, народжений бути веселим мудрецем, копирсаєтесь в інфернальному багні.

— Я таки витягнув з нього своє… тобто потрібні докази.

— Котрих суддя, можливо, й не зрозуміє, бо йому ніколи буде доскіпуватись до отого останнього відсотка. А без нього — ви самі розумієте…

— То що ж за тим відсотком? Чого я не знаю?

— Поки ви тут… гм, бенкетували, одна пані прокинулась і ледь не вкоротила собі життя.

Кріс різко повернулась до них обличчям, але залишилась осторонь.

А чернець продовжував:

— Вона покаялась. Мабуть, прийнявши мене за посланця вищих сил. Несповідимі шляхи Господні. Вона щиро покаялась і навіть принесла обітницю, про яку я не можу розповісти. Але якщо ви мені повірите, то… це буде найкращий вихід для всіх.

— Тобто?

— Нехай Бог розсудить. Не люди.

— Чому я повинен вас слухати?

— Ви не повинні. Але можете допомогти. Багатьом. І багатьох зробити трохи щасливішими. Віддайте право вироку Всевишньому.

— Панотче, ви — зацікавлена особа.

— Так. Я хочу розірвати це нескінченне коло злоби. Ще Григорій Сковорода вважав, що доля всіх залежить від міри безгріховності кожного. А якщо вийти з криміналу на світло?

— Ви знаєте — як?

— Знаю, — сказав тендітний чернець м’яко, але незворушно й упевнено.

Кінчев витяг сигарету й незапалену сунув до рота. Невиразно промимрив, злегка зминаючи її:

— А хто відповідатиме?

— Перед Господом — кожен.

— А перед начальством?

— Ви.

Кінчев пожував краєчок цигарки.

— А ви?

— Я волів би зникнути звідси непомітно, як і прийшов. Мій сан та моя посада не сприяють зануренню в мирські справи.

— Значить, з лабіринту є вихід за межами будинку?

— Є. Тільки дуже вузький і незручний.

Слідчий різко виплюнув сигарету.

— Хто вас послав, святий отче, а?

— Її мати, — чернець показав на Кріс, — а моя мачуха, Ганна Іванівна Буруківська.

Христина сіла до столу. Усміхнулась по-світському люб'язно:

— Я вас іще не познайомила. Це — рідний брат Валентина. Отець Алімпій. Колишній Олег Леонідович Буруковський. Або просто Алік.

— Не переходь межі, заблудла овечко.

— Вау! — раптом розвеселилась дівчина. — Як казав мій однокласник, ще невідомо, хто в кого списував!

Але монах Алімпій залишився серйозним та доброзичливим:

— Ми ж домовились: визначся нарешті, чого ти насправді хочеш, — і звернувся до Кінчева:

— Спочатку вона збирає компромат на батька, потім починає грати в юного друга міліції, потім прагне помститися вбивці, насамкінець хоче його рятувати… І втягує в свої ігри мого м'якотілого брата. До речі, а де він?

— Я його затримав.

— За що?

— Ревную.

— Бідолашний Валентин! — розсміялася Кріс. — Я йому про це розповім.

— А може, краще нарешті домовитись щодо нашої справи, — мовив отець Алімпій. — До ранку вже недалеко.

З кімнати Щукіної донісся стишений двома стінами дзвінок будильника.

Всі троє здригнулися.

Просте й елегантне рішення

Пахло пізніми золотаво-рожевими яблуками. І димом. Крупні чисті зорі віддзеркалювалися в тихих водах неширокої річки. Було тихо. В місті, що жодним вогником не зраджувало своєї присутності, навіть собаки не брехали.

Ворог затаївся.

В цілому світі усього кілька осіб знали про взвод лейтенанта Петрова, який одержав наказ розвідати брід для переправи. Ще менше людей знало про очолене сержантом відділення, яке мало піти окремо від них, до Барвінківців. Із завданням перешкодити підпалу старовинного міста. Кілька околишніх сіл уже зустріли визволителів згарищами, серед руїн лячно височіли тільки цегляні труби.

Перед небезпечним виходом на відкриту місцевість вони зупинились перекурити. Немолодий, високий, худий і завжди похмурий сержант ще раз пояснив задачу своєму відділенню:

— Вітер — із заходу. Звісно, почнуть підпалювати так, щоби він гнав полум’я на схід. Пальне привезли до колишнього маєтку, він розташований якраз на захід від міста. Якщо нападемо перед світанком — заскочимо зненацька. У палац можна пройти під землею.

Кілька розвідників схилили голови перед своїм сивим сержантом, і він розповів ледь чутним шепотом дивовижні речі про будинок, зведений на старовинному фундаменті, який трохи не двісті років зберігав таємницю підземного ходу, що починався тут, біля броду. Про стіни, які розсувалися після натискання на певні цеглини. Про дзеркала, через які непоміченими можна спостерігати за тим, що діється в кімнатах.

Передсвітанковою порою, коли очі злипалися навіть у вишколеного німецького вартового, із стіни дому, який за тридцять років встиг змінити понад десяток хазяїв, тихо повилазили «привиди», озброєні автоматами ППШ. Не більше десяти. Тихо ступаючи, порозходилися по кімнатах, без шуму, фінками, зарізали сплячих фашистів, майстерно зняли вартових. Лише останній, схоплений у дворі, встиг закричати: «Alarm!» — і все стихло.

— І драпати нема кому! — весело констатував рудий Вася Назаренко. — Хто підлоту готує…

— Той до ями простує! — закінчив за приятеля Вадим Король, чорний, як циганча. — А шо, товаришу сержант, ви до війни того, істориком працювали?

— Звідки такі відомості? — може, вперше за всю війну посміхнувся сержант, оглядаючи ліпнину розкішного фасаду, яка у перших рожевих променях кришталево-свіжого ранку ставала дедалі рельєфнішою.

— А звідки ви про таємний хід знаєте?

Сержант зітхнув:

— Я будував цей палац.

— Серйозно?

— Так, я був архітектором.

— Ви ж казали — лісорубом.

— То перед війною. А до революції — архітектором.

Останнє слово, таке далеке від руйнівної дійсності війни, справило на бійців найбільше враження. Відділення в повному складі завмерло, милуючись похмурою красою будинку.

На виснаженому обличчі сержанта Василая з’явився дивний вираз скорботи й блаженства одночасно. Навіть далекі від таємниць зодчества солдати відчули рідкісну красу старої будівлі, доторк вічної загадки творчості, прозріння від довершеності пропорцій та ліній.

Вони мовчали. Цієї лагідної тиші в їхньому житті залишалося кілька хвилин. І самого життя залишалося кілька хвилин. Тільки вони про це ще не знали.

А до парку вже наближалися вантажівки з есесівцями…

За крок до розгадки

Зранку сонце засяяло, наче прожектор. Сніг виблискував, як морські брижі, сліпив очі. З дахів закапало.

Проте в бібліотеці на другому поверсі зависла гнітюча атмосфера. Напруженості й нервового очікування. Тут слідчий зібрав усіх причетних до жахливих злочинів у старону особняку.

Повіки декого з присутніх червоніли спогадами про безсонну ніч, у декого — запухли від міцного сну чи сліз. Ароматно вичахала кава, заздалегідь принесена турботливою економкою Надею.

Кінчев зайняв найвигіднішу позицію: у зручному кріслі, поруч з журнальним столиком, спиною до вікна. Недбало перебирав на колінах якісь неакуратно пописані документи. Ніби й не помічав пані Ярижську, що скромно примостилась у кріслі праворуч від нього — з пристойним сумом на обличчі й у пристойній чорній сукні, бліду й приголомшену баронесу Лесю, яка відсунулась на край канапи — подалі від похмурого та зніченого Борі Цокотюхи, знервованого й роздратованого дизайнера Буруковського — на сусідній канапі, поруч зі зведеною сестрицею Кріс, котра цього разу була в джинсах та миленькому дівчачому светрі й ледь помітно усміхалась — кінчиками губ, наче загадкова Джоконда. Великі сережки з намистинок та бісеру надавали її занадто короткій стрижці такої вишуканої жіночності, що дівчина скидалася навіть на одну з тендітних французьких кінозірок.

Нарешті Кінчев обвів поглядом присутніх. Прокурорським поглядом.

— Ви чули коли-небудь історію про наполеонівського солдата, який заснув на варті? — риторично спитав він і сам відповів: — Він сказав імператору крилату фразу: «Я прошу не закону, я благаю милості». Бажаю всім присутнім перейнятися змістом цієї фрази.

— Слушно, — солідно згодився Валентин Буруковський. — Вершина якнайбільше вимірюється безоднею, над якою вона здіймається.

— Хто це сказав? — поцікавився Кінчев.

— Тейяр де Шарден, — відповіла за брата Кріс і досить голосно відсьорбнула кави.

Ярижська поморщилася, Віктор Кінчев потер руки:

— Ну-с, якщо заперечень немає, приступимо.

Заперечень не було.

— Значить так, слідству відомо все.

Він зробив паузу і ще раз оглянув невеличку компанію, спостерігаючи за ефектом своїх слів.

Всі дивились якнайуважніше, лише Христина закашлялася — ніби поперхнулась.

— Але я хочу попередити: якщо ви, не перериваючи, вислухаєте мене, то, можливо, я згадаю, чого просив наполеонівський вояк. Комусь із вас це стане у пригоді. — Знову на хвилинку змовк і обвів присутніх кулеметною чергою швидких поглядів. — Почнемо з Аліни Зачепи. Бідолашна дівчина пала жертвою власної цікавості. Упіймала на гарячому одну присутню тут пані, яка вскочила в гречку зі своїм охоронцем…

— Ви, будь ласка, підбирайте… — скрикнула Ольга Володимирівна, але Кінчев підвищив голос:

— Я попередив!

Ярижська змовкла.

— Продовжу. Бідолашна дівчина пала жертвою тому, що упіймала на гарячому одну пані, яка не гребувала вскочити в гречку зі своїм охоронцем і щойно зізналася в цьому.

— Я ні в чому не… — почала пані Ольга, але не закінчила, зніяковіла та змовкла.

Слідчий, гречно їй кивнувши, вів далі:

— Але того дня Гапченко одержав «відставку», він здивувався, розсердився, наполягав. Підслухавши це, Аліна сприйняла подію як зазіхання охоронця на честь хазяйки і втрутилась. Гапченко злякався, дуже злякався. Досить тупуватий, він одначе розумів, що за звір пан Ярижський. Він злякався настільки, що втратив глузд і придушив Аліну. На очах колишньої коханки, яка також розгубилася. Бо знала, наскільки небезпечною особою був її чоловік. Нині покійний.

Ярижська тихенько схлипнула.

— Пан Ярижський давно дивував наші компетентні органи тим, що вмів іноді з’являтися в кількох місцях одночасно. У нього алібі знаходилося навіть у виграшних для слідства ситуаціях. Але й на це існує просте пояснення. Злочини чинили два брати. Дуже схожі між собою. Близнюки Кирило та Мефодій Свинаренки. Їхні однокласники розповіли, що хлопців плутав навіть рідний батько. Вони морочили голови вчителям, відповідаючи один за одного, школярам, влаштовуючи вигадливі розіграші. Проте великої любові та злагоди між братами не спостерігалося. Вони дуже часто билися один з одним. Щоправда, коли хтось хотів допомогти котромусь із них, то одержував від обох — проти чужих вони завжди об’єднувалися, ніде правди діти. За останні роки спільними зусиллями провернули багато темних справ. У тому числі відправили та продали за кордон чимало гарненьких дівчат. І лише одна з них помітила, що у одного з братів була невеличка відмітина на руці. Шрам. Від дитячих зубів.

Христина Буруківська усміхнулась і потерла свої передні зубки вказівним пальчиком — з ледь помітним перламутровим лаком на нігтику, точнісінько таким, як у баронеси Лесі, що склала руки під ніжним підборіддям і сумно кліпала припухлими повіками.

— Так вийшло, що Кирило набагато випередив брата. І в бізнесі, і в особистому житті. Мефодій затаїв образу й вирішив змінити ситуацію в найпростіший для злочинця спосіб — прибрати ближнього й посісти його місце. Тим більше, що розраховував на допомогу коханки, якою також була одна присутня тут пані. Але пані Ольга все розповіла чоловікові, і пастка чекала якраз на самого Мефодія. Братець вколошкав його по-простому, кухонним ножем. Прибрав одночасно і небажаного свідка, і суперника, і небезпечного ворога. Як тут не залякували Надю Щукіну, але вона второпала, що зниклий труп — ніяка не містика. І повідомила про ці підозри нас. Тим часом, думаючи, що номер пройшов, Кирило та його дружина вирішили спекатися й знахабнілого Колі Гапченка, який також почав помічати більше, ніж від нього вимагали на його посаді, наприклад, візити двох різних машин хазяїна до заднього ходу. Особливо його зацікавив факт їх майже одночасного прибуття з однієї й тією ж людиною за кермом. Ярижський демонстративно виїхав, щоб мати алібі, потім непомітно повернувся в машині дружини та зачаївся у таємній кімнаті, ключа від якої мав лише він. Пані Ольга викликала хлопця, ніби на побачення, заманила на балкон, привернула увагу до чогось внизу, а тим часом Кирило підхопив його ноги і скинув униз, на металеву огорожку. Звісно, спочатку штрикнувши ножем… А далі задуманий подружжям сценарій дещо порушився. Вірний чоловік Ярижський упізнав у баронесі стару знайому. Порівняв з дружиною не на користь останньої…

Пані Ярижська гордовито випросталась, наскільки це було можливим у глибокому м’якому кріслі, а слідчий ораторствував далі:

— І тоді дружина, зрозумівши, що небезпека нависла й над нею самою, почала діяти. Підклала під важку шафу знаряддя вбивства. Кирило його добре сховав і тому здивувався. Жінка заздалегідь причепила до шафи важіль, зроблений з її ж таки пасочка. Сильно потягла за нього…

— Ну й фантазія у вас! — не витримала Ярижська.

— Не гірша, ніж у вас, — блискавично парирував Віктор. — Та на більш реальній основі.

— Але де докази?

— А які вам більше до вподоби — свідчення очевидців чи фото?

Ольга фиркнула:

— Де ви їх візьмете?

— Уже взяв. У примари.

— Повірте, мені не до жартів!

— Тоді ще одна цікава історія…

Головна несподіванка. Розгадка

Кінчев зітхнув. Як і кожен запеклий курець, він не міг довго обходитися без цигарки. Але робити перерву не випадало, він хотів декого приголомшити, і тому героїчно вирішив потерпіти ще.

— Валентине Леонідовичу, розкажіть, будь ласка, про свої претензії на цей будинок.

— Про претензії? — перепитала Ольга Володимирівна. — Про претензії на цей будинок?

— Це так, — Буруковський поважно кашлянув. Христина трохи відсунулась від нього — ніби для кращого слухання. Обхопила свої тендітні плечі схрещеними руками й стала схожою на портрет поетеси початку ХХ століття. Ольга Ярижська раптом також повторила її жест і завмерла в цій неприродній для неї позі.

— Автором проекту та його виконавцем ніколи не був Городецький. Все це зробив мій прадід Григорій Георгієвич Василай. Він видавав свою роботу за витвір Городецького заради жарту, який мав пізніше розкритися, але подальші трагічні події не сприяли цьому. Війна, революція, еміграція Городецького… Прадід був репресований. А його роботу, звісно ж, приписали іншому.

— Але ж ви знаєте про це! — викликнула Леся. — Спробуйте довести! Повинна ж бути у світі справедливість.

— Слушне зауваження. Щоправда, не маючи перевірених документів, з таким самим успіхом ми можемо оголосити свого предка творцем Ейфелевої вежі також. Одначе, працюючи над реставрацією будинку, деякі докази ми знайшли.

Ольга Володимирівна задихнулась від обурення:

— Так ви… не реставрували, а докази шукали!

Дизайнер піджав губи:

— І реставрували також. Вам гріх ображатися.

— Трохи ближче до секретного ходу, будь ласка, — наказав Кінчев. — А то так ми й до ночі не закінчимо.

Буруковський слухняно, але поважно схилив голову й неспішно продовжував:

— Григорій Василай на засланні в Бурятії одружився вдруге. Будучи законним спадкоємцем першої дружини, котрій належав цей особняк. Єдиним спадкоємцем, оскільки решта родини загинула. Таким чином, моя мати — Роза Йосипівна Василай — рідна онука колишнього власника цього дому і його спадкоємиця.

— Так ти навмисне втерся в довіру! Проліз сюди! — вигукнула Ярижська, але, зустрівши суворий погляд Кінчева, змокла.

Буруковський ображено пожував повними губами, надавши своєму монголоїдному обличчю виразу чемної бридливості.

— Ви самі шукали дизайнера-реставратора. Я — один з кращих. До того ж маю план таємного ходу, що дістався мені від прадіда. Будинок зведено на цьому місці невипадково, він накрив зверху лабіринт, влаштований ще у ХVІІ столітті. У стінах зроблено проходи до підвалу, бібліотеки, двох залів. Вузькуваті для мене, але Христинка пересувалася в них нормально. Спостерігала, знімала… все, що тут відбувалося.

— Стерво! — пані Ольга розлютовано підхопилася й одразу, ніби перечепившись, впала назад у крісло.

— Від такої ж чую! — нахабно парирувала Кріс.

— Але на-віщо… На-віщо ви ц-це робили? — схвильована баронеса Леся навіть заїкатися почала.

Христина елегантно усміхнулась до неї:

— Збирала компромат. Ми знали, що за цією сімейкою є багато такого, що може стати в пригоді. Хай стане вам відомо, що Мефодій Свинаренко — мій татусь. Щоправда, родинні зв’язки розірвано вже давно. Ще з тих пір, як я його покусала. Гарненько. За руку.

Леся Монтаньоль торкнулася своєї руки між великим та вказівним пальцями й запитально поглянула на Христину. Та іронічно кивнула.

— То як? — звернувся Кінчев до Ольги. — Переглянемо деякі фото і відеоматеріали? Чи й так повірите, що доказів на вас досить? Не люблю марно витрачати час.

Ольга Володимирівна виглядала приголомшеною й лише вичавила:

— Повірте, я… Я…

— Ви позбавили суспільство від небезпечного злочинця, тому… Ми могли б закрити цю справу, якщо домовимося про деякі умови.

— Що?! Ви просто при свідках… Мені… Повірте, це…

Кінчев одначе був незворушний:

— Всі ці свідки є зацікавленими особами. Якщо ви пристанете на мою пропозицію та приймете всі умови, разом ми зробимо дуже добру й корисну справу.

— Добру справу?! — голос Ярижської зірвався. — З цими… Потомственими шахраями?!

— Ну, не шукатимете порошинок в очах ближніх, то й вашу колоду простять, — повчально мовив слідчий. — Люди змінюються. Сьогодні вночі мені примарився один дуже цікавий чернець. Він так добре проповідував про це. Про покаяння, прощення…

Ольга Володимирівна зблідла й опустила голову.

Буруковський додав:

— Як писав великий Кант, дві речі сповнюють душу завжди новим та все більшим здивуванням, чим частіше й довше розмірковуємо над ними… — Він зробив значущу паузу. — Це зоряне небо наді мною і моральний закон у мені.

Приголомшене сонце сховалося за хмару. З даху почали рости вниз дзвінкі прозорі бурульки.

До весни залишалося кілька днів.

Пані Ольга знеможено зітхнула:

— Гаразд… Які ваші умови?

Підслухана розмова

Прибиральниця Таня Дука наче танцювала з пилососом у руці: крок вперед, крок назад.

Нарешті набралась сміливості й, підкравшись до зачинених дверей, притулила вухо між різьбленим орнаментом старої деревини. Спочатку чула тільки нерозбірливе мурмотіння, потім почали увиразнюватися окремі репліки. Дука-старша затамувала подих — і розібрала-таки голос дизайнера:

— Ну знаєте! Дорогоцінний паркет, сходи — витвір мистецтва, їх під охорону ЮНЕСКО треба взяти… Чи не жирно для них буде?

Далі мовив інший чоловік, глухо, майже нерозбірливо:

— …Все краще — дітям… Потрібно зареєструвати… Тоді можна буде…

Знову киянин:

— …за десять років зроблять руїну… музейні цінності… широкий загал…

Тані закрутило в носі, щоб не чхнути біля дверей, вона відійшла до вікна. На синюватому снігу мовчки стрибали ворони. Старанно висякавшись, Дука повернулась до дверей та й почула ще кілька уривків:

— Давайте обговоримо спокійно…

— …існує відповідний закон…

— …право на нагляд надається…

— Ви мене завжди зможете шантажувати! — це вже Ярижська, її інтонації, потім знову лише фрагменти:

— …буде найкраще…

— …а дзуськи!..

— …можна передати третій особі…

— …тільки мертвих уже не чіпайте…

— …тоді відповідатиме…

Потім довго чулося лише:

— Ших-шух-шур…

— Шур-шур-щур…

І раптом досить голосно:

— Але тоді ми всі станемо просто бандою змовників!

— А ви ними й були від початку! — верескнув у відповідь голос Ярижської. — Зі своїм братиком! Чи як його… її… там! Повірте, більшої підступності я ніколи не зустрічала! Ніде!

Тетяна від цікавості й рота розтулила, коли раптом хлоп’ячий дискант задзеленчав у самісіньких дверей:

— Зав’язуй з базаром, Валько! Краще давай візьмемо шефство над їхньою оравою…

Дука зі страху відскочила вбік, перечепилась через резинову трубу пилососа та з грохотом упала на підлогу.

За мить до великої зали вискочили Ярижська, Кінчев та якась невідома дівчина. З-за їхніх спин виглядали дизайнер та охоронець Цокотюха.

— Що тут? Що тут… знову? — Ольга Володимирівна схопилась за серце.

— Елементарно. Жінка йшла прибирати і впала, — вишкірився слідчий.

— Повірте, я нікому не наказувала сьогодні… Тут і так… Без цього… Моторошно.

— Та я… Нічого… Я просто… — Таня схопила обома руками свій інструмент — грізно, наче зброю. І раптом вигукнула переконано, по-агітаторському:

— Ми щодня повинні! Прибирати! Щоб чисто!

— Сьогодні буде вихідний! — також натхненно, наче на мітингу, проголосила пані Ольга.

— Ура! — іронічно примружилась Христина. — Нарешті відпочинемо. Від усього та від усіх.

Брат взяв її під руку, і звернувся до присутніх:

— Як казав майже дві з половиною тисячі років тому Хуей Ші, стародавній китайський філософ, у кожному яйці вже є пір'я…

Кріс повернула до нього веселе обличчя:

— Не будь ханжею! Насправді його звали Хуй Ші.

— Не шокуй публіку, нестерпне створіння.

Дівчина підняла брови:

— Нас тут можна чимось шокувати? Це щось новеньке!

Вона підморгнула слідчому, і він їй ніжно, по-білячому усміхнувся. І подав маленький глобус-брелок з наклеєним блідо-зеленим стікером, на якому його неохайним почерком було написано: «Світ — неосяжний, але ти не сховаєшся ніде. Бо я тебе кохаю».

Христина взяла цей аркушик насторожено, але, прочитавши, також усміхнулась. Склала стікер учетверо й сховала на грудях жестом європейської панночки з ХІХ століття.

Ярижська та Валентин Буруковський були шоковані. І навіть з розумінням перезирнулися. Вперше за цей день.

Два пам'ятника

Він вільно сидить на гнутому віденському стільці тап'є каву. Іронічні губи, мушкетерські вусики, модна борідка. На голові — капелюх, без умовностей — це відкрите вуличне кафе.

Поруч — вільний стілець, що начебто очікує співрозмовника, який десь затримався.

Але столик — лише один. Бронзовий. І стільці — бронзові. І цей приємний чоловік, і його бездоганний сюртук, і порожня чашечка — теж бронзові. Втім, чашка й блюдце не завжди порожні — у дощову погоду в них збирається вода.

А за ним — вітрини дорогих бутиків з ляльками-манекенами в розкішних убраннях. І хоча бронзовий чоловік навіки застиг наприкінці ХІХ або самому початку ХХ століття, таке сусідство йому явно по душі. Він любив радості життя. І якби міг повернути голову, помітив би мармурову дошку: в будинку навпроти через піввіку після нього жив відомий письменник. Зараз він теж дивиться в інший бік, але при зустрічі вони, мабуть, знайшли б про що поговорити, обоє були цікавими людьми: і письменник Віктор Некрасов, і наш знайомець Городецький, хрещений довгим ланцюжком імен: Лешек Дезідерій Владислав. Підданий Російської імперії, поляк, малоросійський архітектор, що закінчив життя в Ірані й нарешті відзначений пам'ятником в Україні.

Загалом, варто поїхати до Києва, пройтися Хрещатиком та збочити під арку Пасажу, щоб постояти поруч із Лешеком Дезідерієм Владиславом. І подумки сісти поруч з ним, і взяти зі столу й погортати його книгу «В джунглях Африки. Дневникъ охотника», яку автори пам'ятника дотепно приліпили до бронзової стільниці. Навіки.

І тоді вам раптом здасться, що вільний стілець призначений для його молодшого сучасника, людини ще незвичайнішої й трагічнішої долі.

Його надгробок не такий привабливий і перебуває в не настільки люднім місці, і згадують про нього два рази на рік — 9 травня й ближче до осені, у день звільнення від окупантів невеликого містечка Барвінківці.

Братська могила виглядає досить скромно — кілька плит з довгими рядами прізвищ загиблих на різних фронтах Великої Вітчизняної війни барвінківських уродженців, бетонний пам'ятник радянському солдатові з прапором в руках, серійний, ще багато таких височіє по містах і селах колишнього Радянського Союзу. Дві клумби, асфальтова доріжка та березова алея.

Про Григорія Василая і його товаришів, які врятували від знищення місто й палац, свідчить тільки напис: «Сержант і 7 невідомих червоноармійців, що загинули в бою за Барвінківці».

Правда, пам'ятником можна вважати й чудовий будинок-особняк у Барвінківцях — перший і єдиний витвір молодого архітектора.

Епілог. Весна

Прес-конференція для обласних мас-медіа вдалася на славу. У приміщенні колишнього кінозалу Ярижських було жарко: надворі — весна, а опалення чомусь іще не відключили. Всі учасники розчервонілися й ораторствували на диво натхненно.

Президент Фонду допомоги обдарованим дітям, позбавленим батьківської опіки, ім. архітектора Г. Василая пан В.Л. Буруковський похизувався знанням Священного Писання:

— Я збагнув, — процитував він напам’ять з Еклезіаста, — я збагнув, що немає кращого для людини, аніж веселитися і чинити добро у своєму житті.

Передаючи документи на палац у Барвінківцях для організації в ньому дитячого будинку та чималеньку суму грошей до Фонду Василая, вдова нещодавно звівшего рахунки з життям темного ділка К. Ярижського О.І. Ярижська була пристойно сумовита й небагатослівна. Але ж яка приваблива у чорній сукні з величезним золотим хрестом на грудях!

Про самого Ярижського того дня дипломатично замовчували. Звісно ж, усі знали, що перед тим, як відправитися на той світ, він убив трьох людей, в тому числі — рідного брата! Тому нікого особливо не дивувала присутність на прес-конференції слідчого Кінчева, який блискуче розплутав цю справу. Віктор Артурович скромно сидів збоку й лише слухав, уважно й зацікавлено.

Директор новоствореного дитбудинку сімейного типу Н.К. Щукіна ознайомила пресу й гостей з планами виховання обдарованих «дітей вулиці».

— Одинадцятеро перших уже прибули до нас, — сповістила вона. — Їхня мати щойно позбавлена батьківських прав, і ми зробимо все, аби згладити цим дітлахам емоційну травму.

Баронеса Сандра Монтаньоль, українка за походженням, пообіцяла докласти зусиль до організації для дітей-сиріт екскурсій у країни Європи. Від очей репортерів-нишпорок не вдалося приховати, що вона пішла з прес-конференції під ручку із завгоспом нового дитбудинку, невідомо звідкіля прибулим до Барвінківців Б.В. Цокотюхою.

Але всі сподівання перевершив пишний фуршет, під час якого місцеві папарацци випили також і за здоров’я щойно заручених архітекторші з Києва Х.М. Буруковської та оперуповноваженого Барвінківського району В.А. Кінчева. Про останнього стало відомо, що його переводять з підвищенням в обласний центр за швидке розкриття цілої низки резонансних злочинів, скоєних горезвісним Ярижським та бандою південних гастролерів, яких давно вже розшукувала міліція.

З боку В.Л. Буруковського під час фуршету спостерігалися братські ревнощі до сестри, що дуже розважило акул пера. Проте в газетних та TV-звітах нічого такого не прозвучало. Благодійництво — справа похвальна й поважна. Піднесений стиль повідомлень легковажності не допускав.

Content

Світлана Горбань, Наталя Лапіна
Зодчий із пекла

Сповідь

Хлопець із цвяхом у серці

Унітаз розмовляє французькою

Дуже дивний будинок

На згарищі

Пахло ялинкою і духами

Леді удачі

Фатальна жінка закохалась

Перший труп

Зустріч за ґратами

Коли ключі не потрібні

Допит свідків

Ще свідки

Нервовий охоронець

Хвойний парк. Серія кадрів

У підвалі. Їжачок в тумані

Срібна доба закінчується сьогодні

За пляшкою. Пасинки долі

Місцевий мент починає думати

Спіритичний сеанс

Натхненний сантехник

Сучасне Берестечко

Баронеса на підлозі

Одна з таємниць будинку

Загадковий мрець

Небезпеки зеленої оази

Маленька родинна трагедія

З вікна просто так не падають

Привида вдвох не побачиш

Жінка-загадка

Бабські плітки

Злість оспівай, о богине, нащадка Пелея…

Холмс та Ватсон по-барвінківски

Список Кінчева

Леся, яку неможливо забути

Документ з музею

Техніка допомагає слідству

Чарівна дурепа

Без сповіді й без свідків

Дизайнер-домушник

На цвинтарі ілюзій

Як на гріх, то і граблі стріляють

Пахло цвіллю та мишами

Неймовірний подвиг

Суєта навколо трупа. Кліп

Рука зі стіни

Дівчина-привид. З портрета

Несподіванка перша. Таємничий монах

Просте й елегантне рішення

За крок до розгадки

Головна несподіванка. Розгадка

Підслухана розмова

Два пам'ятника

Епілог. Весна