Клої Еспозіто

Погана

* * *

Для Лізи

Мені помста належить, Я відплачу[1].

До римлян 12:19, Біблія короля Якова

Хоч це й божевілля, але в ньому є послідовність…[2]

Вільям Шекспір. Гамлет, принц датський

Кохання – моя релігія: я можу померти заради нього.

Джон Кітс

Пояснення

Вам варто про дещо дізнатися, перш ніж ми продовжимо: минулий тиждень був цілковитим шаленством. І це ще слабо сказано. У мене був найкращий у житті секс. Я виявила схильність до зброї. Тепер усі вважають мене за мою сестру-близнючку (бо вона загинула і я вкрала її життя). Кілька людей зникли безвісти.

Я б не сказала, що це так уже на мене не схоже; я не якась там довбана праведниця. Але до минулого тижня я не була вбивцею. Я була схожою на вас. Звісно, траплялися дрібні злочини: щось поцупити в крамниці, щось підпалити, щось украсти. Але в усьому іншому я жила так само, як ви, – наливала й пила. Працювала в рубрикованій рекламі. Мешкала у квартирі в будинку 19. Нікого не вбивала (хоча мені це спадало на думку). Я не зв’язувалася з мафією. Мене не переслідував Інтерпол. Але за кілька коротких днів багато може змінитися, і, схоже, це тепер якась оновлена я.

У мене й досі голова йде обертом. Я не знаю, з чого почати. Мабуть, починати слід із початку, але єдине, про що я можу думати, – це кінець і те, як Ніно розбив мені серце.

Це все почалося з нещасного випадку минулого тижня.

Це була не моя провина. Розумієте, майже не моя. Тож зробіть ласку, не судіть мене.

На Сицилії я опинилася через мою близнючку. Бет просто шалено жадала, щоб я приїхала. Заплатила за квитки і все таке. Вона привабила мене безкоштовним шампанським і обіцянкою сонця. Я б, звичайно, не їхала. Я краще за всіх знаю, що зависати з моєю падлючною близнючкою – справжнє катування водою (і це в найкращому випадку). Але мене щойно звільнили за перегляд порно і мої довбойоби-співмешканці викинули мене з квартири. Залишалося два шляхи: Сицилія або картонна коробка. Тож я так по-дурному повірила їй і поїхала.

Поганий план.

Коли я прибула на її віллу в Таорміні, те місце виявилося чудесним. Тобто як у тому тревел-порно від «Condé Nast»[3]. Найкрутіше з найкрутіших місць. Сади, оздоблені мов у шістнадцятому столітті, мармурові статуї, фонтани, квіти. І басейн… Вам таке годі й уявити. Звичайно, я заздрила. А ви не заздрили б?

А ще там була дитина Бет, Ернесто. Дитя, яке вона народила від Амброджо. Ви б його тільки бачили. Він схожий на мене. Він міг би бути моїм. Мав бути моїм. «Ма-ма, – гукав він до мене. – Ма-ма-ма».

Це було вже занадто.

Очі в мене налилися кров’ю, мов у монстра.

А тоді Бет розповіла мені, навіщо вона мене запросила. Вона не просто сумувала за мною. Ха. Можна подумати. Вона попросила підмінити її, щоб вона могла вийти погуляти ввечері. Вона не хотіла, щоб Амброджо це помітив. Я зрозуміла, що коїться щось дивне. Я нізащо б на таке не погодилася, але вона підкупила мене золотими босоніжками «Прада», то що ж мені, дівчинці, залишалося? Я чекала й чекала, вдягнена як Бет, майже до півночі. Коли вона нарешті повернулася, ми страшенно посварилися.

Ми стояли біля краю басейну, і якось – я не знаю як – вона послизнулася.

Ударилася головою об кахлі й зникла під водою.

Повітряні бульбашки

і більш

нічого.

Я розумію.

Уявляю, що ви думаєте.

Я мала стрибнути у воду і врятувати її.

Але ви й гадки не маєте, як я змучилася.

Тож я дала їй померти і вкрала її життя.

Я вкрала її одяг. Украла її сина. Украла її довбаного чоловіка. Украла її мільйони та її віллу. Вона однаково мала бути моєю. Амброджо нічогісінько не помітив (не зразу, принаймні).

Це було краще, ніж виграти в лотерею.

Усі мої найшаленіші мрії справдилися.

Виявилося, що Амброджо – гангстер і в нього є кілька цікавих друзів. Його партнери, Ніно та Доменіко, ліквідатори в коза ностра. Вони допомогли нам сховати тіло моєї сестри в ямі в найближчому лісі.

Усе здавалося пречудовим.

Усі вони думали, що те тіло моє.

Але насправді моя близнючка хотіла помінятися зі мною місцями, щоб ушитися від тих гангстерів. Вона не бажала, щоб її безцінний синочок зрештою отримав кулю в лоба.

Вона намірилася кинути Амброджо й утекти зі своїм коханцем, Сальваторе. Ці двоє голубків запланували вбити мене й назавжди залишити острів. Бет думала, що кинути тіло (моє мертве тіло) – єдина можливість зробити так, щоб її не переслідували. От. Же. Сучка. Зміюка падлючна. Але в останню мить Сальваторе відмовився допомагати їй мене вбити.

Алві: одна штука. Бет: нуль штук.

Отак тобі.

А потім ми переспали з Амброджо і, шановні читачі, мені довелося симулювати. Це було як гілочка в Євротунелі. Типу «мікропеніс». О, скільки років я змарнувала, мріючи про хлопця моєї сестри…

Він одразу ж збагнув, що це я.

Він гнався за мною крізь ніч. Я бігла так, наче від цього залежало моє життя. Я думала, що він мене вб’є, тож зробила це першою. Каменем розтрощила йому голову.

Я побігла до вілли Сальваторе, коли Амброджо настав каюк. Пояснила тому, що це був самозахист, адже щось таке воно й було, в певному сенсі. Сальво, думаючи, що я Бет, допоміг мені здихатися трупа Амброджо. Ми скинули його з краю скелі. Щоб здавалося, що це самогубство.

Потім я переспала з Сальваторе. Двісті фунтів[4] точених м’язів? Я не могла стриматися. Але він помітив, що в мене немає на животі рубця після кесаревого розтину, як у Бет.

Знову спалилася.

Я не могла покластися на те, що він збереже мою таємницю. Забагато було на кону. Тож я пішла до партнера Амброджо, Ніно, і сказала йому, що Сальво вбив його боса. Ніно був спокусливий. І відданий. Він сказав, що Амброджо був йому за брата.

Тож усе вдалося.

Ніно вбив Сальваторе, а потім я переспала ще й з Ніно.

Говоритиму з вами відверто.

Він виявився найкращим із чоловіків, з якими я спала (а їх було в мене багато). Я мріяла стати ліквідаторкою, пліч-о-пліч із Ніно. Його партнеркою. Його нареченою.

Я думала, що знайшла Того Самого.

Ми розробили план, як разом попрацюємо й одержимо добрячий статок. Ми вирішили прихопити Караваджо, якусь безцінну картину, що була в Амброджо. Покупцем став хитрий священик, що працював на сицилійських гангстерів. Але цей покидьок заявив, що картина підроблена. Він не збирався давати нам грошей.

Тож я і його вбила.

Ми вшилися до Лондона на «ламборґіні» Амброджо з двома мільйонами євро у валізі.

Без жодного задоволення повідомляю вам: Ніно виявився помилкою.

Коли ми дісталися до «Рітца», він украв машину. Украв ту довбану валізу.

Я розумію, що, може, ніколи більше не побачу Ніно. Але якщо побачу, присягаюся вам: таке влаштую, що йому пекло раєм здасться.

Учора

Неділя, 30 серпня 2015 рокуТоскана, Італія

Я дивлюся на дорогу крізь підрожевлене вітрове скло. Асфальт потоком рідкої ртуті блищить у спекотному мареві. Здається, що ми пливемо, а не їдемо. Небо безкрає та неймовірно блакитне, блакитне, як очі Деміена Льюїса або форма італійської команди з регбі. Я ніколи ще не бачила такого блакитного неба – може, хіба що в кіно. Маслинові гаї, низки пагорбів, приголомшливий тосканський пейзаж, усе сліпучо-яскраве, ніби намальоване свіжою масляною фарбою, щойно вичавленою з тюбика.

Гаряче шкіряне сидіння прилипає до моєї шкіри. Ці крихітні міні-шортики «Баленсіаґа» ледь вкривають мої губки. Униз від моєї шиї скочується крапля поту й ховається між моїми грудьми. Я ковтаю теплого «Просекко». Градусів сорок точно є.

– Хочеш? – запитую я і простягаю Ніно пляшку.

Він хитає головою:

– Niente[5].

Я міцно вчіплююсь у кермо й розглядаю свої пошарпані нігті. Мені потрібен манікюр. Ніжно-рожевий лак увесь облущився, а засохла кров під нігтями набула мерзотного іржаво-червоного кольору. Каблучка моєї сестри з розкішним діамантом блищить, мов крихітна бомба.

По радіо співає Тейлор Свіфт, «Out of the Woods». Обожнюю цю пісню. Я додаю гучності й підспівую. Басова партія – суцільний секс. Я зиркаю на своє відображення в дзеркалі заднього огляду. Маю чудовий вигляд у сонцезахисних окулярах Бет від «Ґуччі». Я пасую до її одягу. Пасую до цього життя.

Ніно простягає мені сигарету, і я видихаю дим.

Тепер ми мчимо так швидко, що вже не пливемо, а летимо, на швидкості понад 180. Я дивлюся, як повзе стрілка на спідометрі, все швидше й швидше. ОЦЕ, БЛЯ, СПРАВЖНЄ ЖИТТЯ.

Я натискаю кнопку клаксона, просто тому що можу.

– Бетто, припини це нахуй.

Бетта, Бетта, скрізь ця грьобана Бетта.

Мене вже нудить від того, що я – своя власна сестра, але Ніно вірить, що я вдова його загиблого боса. Сказати йому, що я друга близнючка, означає ризикнути всім. Ризикнути своїм життям. Він може почати ставити складні запитання, типу чи я причетна до вбивства Амброджо. Краще залишатися Беттою. Краще не виходити з ролі.

«Коли ти раз лиш вирішив збрехати – ще довго будеш брехні гаптувати»[6].

Я справжнісінька чорна вдова.

Ми прямуємо з Тоскани на північ. До озер і швейцарського кордону. Через Прованс, Бурґундію, Пікардію і, нарешті, до Лондона. Подалі від Таорміни. Подалі від моєї сестри. Від копів і численних трупів. Від провини. Страху. Безсонних ночей. Так. Багато. Смертей. Я витягаю руки над головою, обожнюю це приємне розслаблення в плечах і шиї, солодку наркоту, що тече моїми венами, це щасливе сяйво в голові. Кокаїновий післясмак краплями скочується з носа мені до горла. Я всміхаюся до Ніно, облизую занімілі губи. Досі відчуваю його смак після нашого останнього поцілунку: солоний язик, червоні «Мальборо». Відчуваю запах його засобу після гоління та спокусливого поту. Запах грошей, напханих у стару шкіряну валізу священика. Мене вштирює сама думка про це. І від неї я так течу…

– Уявляєш, які ми багаті?

– Два мільйони євро, – говорить Ніно. Він хапає пошарпану коричневу валізу «Ґуччі» і гладить порепану шкіру. – Allora?[7] На скільки цього вистачить?

– Можемо ще дістати, – відповідаю я. – Ніно, любенький, ми безсмертні. Ми – крута команда. Тобі так не здається?

Копи з бандитами залишаються позаду, перед нами – наше майбутнє, зухвале та яскраве. Алві та Ніно, назавжди разом, вбивати та трахатися, трахатися та вбивати.

– Гей, – пропоную я, – хочеш, спинимось? Я б не проти побавитися на узбіччі.

Він киває.

Я звертаю з сільської дороги й глушу двигун. Ніно виходить і відчиняє двері з мого боку. Подає мені руку. Ми обходимо автомобіль, стаємо перед ним, і Ніно роздягає мене.

Я врізаюсь у гарячий метал, обпікаючись об капот. Шорти впали до моїх ніг. Руки Ніно на моїх цицьках. Боже, я кохаю свого бідового хлопця. Я розумію, що минув лише тиждень, але здається, що я завжди його знала. Я простягаю руки над головою і дряпаю багряну фарбу. Його тіло важке, воно тисне на мою спітнілу голу спину. Я відчуваю, як стукотить у нього в грудях серце, його щетина дряпає мені шию. Шкіра в нього гаряча, аж палахкотить. Солоний смак сексу.

Він трахає, трахає, трахає мене.

– Ніно, Ніно, Ніно, – повторюю я.

Я б хотіла, щоб він відповів: «Алві».

Ми кінчаємо водночас. В очах червоніє. Наші тіла сіпаються, тремтять. На якусь мить ми опиняємося не тут, а в іншому вимірі. Я не усвідомлюю, хто я; ми з Ніно – єдине ціле. Французи називають це «la petite mort», «маленька смерть», чи щось таке. Ніби частина мене померла всередині. Але я ніколи не почувалася такою живою. То що вони, в біса, знають?

А потім ми гепаємося назад на Землю. Назад до реальності. Але знаєте що? Це досить круто. Зараз мене вштирює бути собою. Ніно виходить, і я встаю, мов у тумані, голова в мене паморочиться, йде обертом. Я чую, як його черевики ступають по гравію. Чую, як він видихає: «Бетта». Я нахиляюся, беру шорти та натягаю їх назад на липкі ноги. Спираюся на «ламбо» та дивлюся, як він запалює цигарку.

– Де ти була все моє життя? – питає він.

– Чекала на тебе, – відповідаю я.

Пальцями він проводить по моїй нижній губі.

Я дивлюся йому в очі.

Усе це… все це схоже на сон. Я почуваюся в безпеці. Уперше в житті відчуваю, що мене хочуть. Бути тут, просто зараз, із ним… Я ніколи досі такого не відчувала. Це майже занадто добре, щоб бути правдою.

День перший. Зрадник

Розділ перший

Сьогодні

Понеділок, 31 серпня 2015 року

Готель «Рітц», Сент-Джеймс, Лондон

Я просто зараз чую голос Бет:

– Алві? Чому ти блюєш у раковину?

Бо в унітаз із мене гівно ллється.

– Що, водночас?

Так, водночас. Це називається алкогольне отруєння. Дуже захопливо. Треба й тобі колись це спробувати. Сучко.

Я піднімаю важкі повіки, розплющуюся по шпаринці. Мене засліплює біле сяйво відполірованої керамічної раковини. Я знову заплющуюсь: це було боляче. Спираюся щокою на холодний твердий край, і на мене накочуються хвилі нудоти. Я на них – мов серферка, що скоряє височезні буруни на Гаваях, із самої верхівки врізаючись у білу воду. О, ні, знову. Я вибльовую жалюгідні залишки шлункового соку, знову, знову і знову.

– НУ, ПОСТРИВАЙ У МЕНЕ, НІНО. ЦЕ ВСЕ ЧЕРЕЗ ТЕБЕ.

Джин, вино, мартіні з горілкою, морква (дивно, я ж наче не їла ніякої моркви?). Моє дихання відлунює в раковині. У голові бухкає і паморочиться.

Більш не питиму,

Нізащо, ніколи. І

Я серйозно. Так.

Мій перший сьогоднішній хайку…

Геніально, Алві, тобі все ще це вдається. Ну то й що, що нікому не подобаються мої вірші? Кітса не цінували за життя. Бет завжди говорила, що я просто марную час, але я творю не для критиків.

Я зрештою гепаюся долілиць на підлогу. Кахлі летять мені назустріч і бехають мене – «ляп!» – по обличчю.

Я що, справді щойно впала з унітаза?

Мій рот сповнюється кров’ю з розбитої губи. Відчуття такі, ніби я помираю, але, зрештою, я не мертва – не сконала на унітазі, як Елвіс Преслі. Моє тіло тремтить на чорно-білих кахлях. Фе, це що таке? А, це ж я. Запах тіла змішується з «Туалетним каченям» чи ще якоюсь хлорованою «Океанською свіжістю». Я гола-голісінька, на мені лише діамантове намисто Бет. Я повзу, мов диверсантка з піхоти, на теплий пухнастий килимок для ванної – мій усамітнений острівець у непривітному морі. Я у витонченій ванній кімнаті свого номера, з суцільного мармуру зі склом. Усе сяйливе. Новісіньке. Тут є джакузі й душова кабінка, що може вмістити двох людей. Я лежу на спині, витріщаючись на душ. Я б хотіла туди піти, але не впевнена, що мені це до снаги…

«С-с-с-с-с» – крихітний білий вбудований освіжувач повітря оббризкує приміщення хімозним магнолієвим ароматом. Мені в око впадає широкий екран телевізора, що висить на стіні. Я хапаю пульт і вмикаю його. У мене є якесь невиразне відчуття, що слід мені стежити за новинами, тенькає щось під ложечкою, і до алкоголю це не має жодного стосунку; скажімо, що це просто передчуття…

Недолуге фото: я на весіллі Бет.

Я збільшую гучність до максимуму.

– Сьогодні вранці в лісі біля Таорміни, Сицилія, було знайдено тіло жінки – як вважається, двадцятип’ятирічної громадянки Британії Алвіни Найтлі. Як повідомляє наш італійський кореспондент Ромео д’Альба…

Бля, бля, бля, бля, бля.

Бля, бля, бля, бля, бля, бля, бля.

Бля. ЯК ХУЙОВО.

Технічно це все ще хайку. Так, не Шекспір, але я зі страшного похмілля. Не можете ж ви очікувати, що я в такий час видаватиму найкращі роботи.

Мої цигарки біля раковини; я запалюю й затягуюся «Мальборо». Я не очікувала, що її тіло знайдуть, принаймні не так скоро. Я що, продовбалася?

Але вони не знають, хто то така.

Лисуватий чоловік у бежевому костюмі стоїть серед дубів і каштанів, тримаючи мікрофон просто перед подвійним підборіддям, що коливається, мов желе. (Як, у біса, він потрапив у телевізор? Він схожий на яйце у м’ясному фарші.) Він показує на прогалину в лісі за його спиною, змахуючи білою одутлою рукою. Яма в землі, огороджена поліцейською стрічкою, купа землі й тонна цегли, насипаний щебінь і потрощений бетон: могила моєї близнючки.

– Це будівництво велося без дозволу. Незавершена, невдало сконструйована будівля ховалася глибоко в сицилійських лісах. Але сьогодні вранці незрозумілий запах привернув увагу Антонії Річчі Альсатіан. Синьйора Річчі, будь ласка, розкажіть нам, що сталося, коли ви гуляли зі своєю собачкою Люпо.

Камера наводиться на жінку, що стоїть біля Ромео. Антонія маленька, в теплій куртці з капюшоном, золотаве витке волосся німбом оточує голову. Обличчя в неї видовжене, на носі – горбинка. Як на мене, вона чимось скидається на свого собаку. Люпо, хекаючи, стоїть у неї між ніг, його великий рожевий язик звисає, гнучкий і мокрий, вуха настовбурчені, з гострими кінчиками. Ромео тицяє мікрофон Антонії в обличчя. Вона здається до всрачки переляканою.

– Люпо… він нюхати… він гавкати на дім. Він засмучений. Я намагаюся його… відтягнути його, але він не рухатися. Він дуже хороший собака.

Люпо гавкає.

– Чшш, Люпо.

Вона чимось його частує.

– Він копати, копати й копати. Він щось ловити під дім. Мене, я думати, це topo, це… «пі-пі»?

– Миша?

– Миша. Але я зляканий. Дім, він виглядати strano… дивно… а тоді я виявити тут довге біле волосся. Ось тут. Просто отут. – Вона показує на землю. – Я чути історії. Я знати. Я знати коза ностра… Тож я телефонувати поліція.

Ромео киває й відсовує від неї мікрофон. Він дивиться на собаку, що тепер нюхає його між ніг.

– Ні. Basta[8], – каже Антонія, напружено тягнучи повідець Люпо. – Mi dispiace[9].

– Поліцейські прибули о пів на восьму сьогодні вранці. Вони говорять, що така картина типова для горезвісної сицилійської мафії, коза ностра. Вони не здивувалися, знайшовши тіло, сховане в бетонних підвалинах.

Камера перемикається на сицилійські ліси. Собака піднімає задню лапу і дзюрить на щебінь.

– ЛЮПО. НІ.

– Знайдене тіло Алвіни Найтлі та підозри щодо її вбивства ставлять під сумнів припущення про самогубство чоловіка її сестри, Амброджо Карузо, двадцяти дев’яти років, що загинув лише три дні тому. Поліція шукає докази того, що насправді Амброджо Карузо також був убитий. Це Ромео д’Альба, для «Новин Бі-Бі-Сі», наживо з Таорміни.

Ну круто.

Я пультом вимикаю телевізор.

У них є моє тіло та тіло Амброджо. Це лише питання часу. Вони шукатимуть Бет. Сподіваюся, тільки щоб допитати й дізнатися, чи зможе вона щось прояснити. Але сестра-близнючка Бет та її чоловік на тому світі. Чи не буде вона серед перших підозрюваних? Що, як вони подумають, що їм потрібна саме Бет?

Бет. О Боже, це ж я.

Хіба що… Чи могла б я знову стати Алві? Хоч я офіційно й сконала? Арррр. Оце все заплуталося.

Я встаю та спотикаюся на килимку. Змив унітаза шумить, мов цунамі. Я схиляюся над раковиною, відкриваю холодну воду та плескаю собі в обличчя. Дивлюся в дзеркало. Погана ідея. Я маю такий вигляд, ніби з могили вилізла, як Ума Турман у «Вбити Білла 2». На губах кров, туш розмазана, вологе волосся розпатлане, скуйовджене й жорстке. Шкіра в мене типу сіра. Я – Мортисія Адамс чи нежить якийсь. Це нагадує мені, в якому стані я була тиждень тому в Арчвеї.

Чудово.

Розпрекрасно, бля.

Знов те ж самісіньке. Без грошей. Без роботи. Жити ніде. Хлопця немає. Можна було й не клопотатися на Сицилії. Весь цей час і зусилля витрачено даремно. Сім днів до біса тяжкої праці. Навіщо я взагалі поперлася до тієї Таорміни? Я лише хотіла відпочити. Трішечки засмагнути на сонечку. Бет просто благала сісти у той літак, і не те щоб у мене був вибір. Мені добряче припікало дупу. У Лондоні в мене не було нічогісінько, крім купи боргів і пристрасті до азартних ігор. Загрози герпесу та венеричних захворювань. Я жила у повній шкідників помийниці, у справжньому раю для корости, а тим часом моя бездоганна близнючка вийшла заміж за мого хлопця й поїхала в Бурдж-ель-Араб.

Ні, знаєте що? Це моє минуле мінус один. Я зробила один крок уперед, потім два кроки назад. Тепер «Алві Найтлі» годує хробаків, а в мене на хвості італійські копи. Що мені робити? Шукати позитивні моменти? Що мене, бля, навіть не існує? Треба знайти Ніно, забрати своє бабло, а тоді вшитися… до Монако. Але як мені, в біса, його знайти, якщо в мене немає ані копійчини?

Я думала, що моє життя вже суцільні руїни, але тепер, схоже, все стало ще гірше.

Я вдивляюсь у почервонілі очі й зітхаю. Ну ж бо, Алві. Думай. Що б зробила Бейонсе? Ніно десь там, на волі. У нього – «ламборґіні» та валіза з грошима. Але я Ґлорія Ґейнор[10] – я неодмінно виживу. Він мені ще заплатить. Я йому помщуся, як Гамлет (але дівчина – Гамлета? Ні, це звучить як котлета якась). Я знайду його і вб’ю. Ось побачите. Якби тільки він був не таким управним…

Навшпиньки, ніби по битому склу, чимчикую кімнатою. Килим укритий мініатюрними пляшечками: «Смірнофф», «Ґленфіддіх», «Джек Деніелс», «Піммз». Напівпорожні, спустошені, сумні. Я хиляю п’ятдесят мілілітрів «Бомбей Сапфір», що єдиний устояв у холодильнику. Решту міні-бару я висмоктала до краплі, перш ніж відключилася вчора ввечері. На похмілля, як то кажуть. Він обпікає мене зсередини, мов розчинник для фарби.

Шоколадний коржик – частування від закладу – лежить на таці серед чашок та блюдець. Хромований срібний чайник. Пакетики чаю «Твайнінґс». Я запихаю коржика до рота й жую. Він, здається, полегшує гіркоту зради, підсолоджує бридотний сморід підлості. Et tu, Brute? Він ніби вдарив мене у спину моїм власним довбаним ножем.

Ніно, о, Ніно,

Я йду по тебе. Ніно,

Ти, Ніно, хробак.

Я помічаю його чорний фетровий капелюх, кинутий біля крісла. Підіймаю й міряю його. Червоні «Мальборо», шкіра, секс – я заплющую очі та вдихаю його запах. Згадую, як уперше побачила його на віллі Бет і здавалося, що весь світ завмер. Ніно віз мою мертву близнючку в багажнику свого пасажирського автомобіля, а зі стерео волала «Металліка». М’язисті руки в чорнилі татуювань. Голе тіло. Чіткі кубики пресу. Бездоганний дванадцятидюймовий[11] член. Я хмурюся. Ні, я не сумую за Ніно, лише за його членом.

Я мов зараз його бачу, принаймні його спину, як він мчить на машині Амброджо, все далі по Пікаділлі, як блимають червоні задні ліхтарики «ламбо». Господи, як мені подобалася та поїздка. Хай тобі трясця, Ніно, пес ти зрадливий. Той автомобіль був коханням усього мого життя.

«Якщо нічого ні від кого не очікуєш – ніколи не розчаруєшся…» Треба було дослухатися до Сильвії Плат[12]. Треба було податися в черниці.

Я зісмикую з голови капелюха і жбурляю його на канапу, вловлюючи аромат трояндового букета, що стримить у вазі біля дверей. Як він пережив моє нічне божевілля? Насильство й мародерство, як у вікінгів. Я, мов Кіт Мун, чи Кіт Річардс, чи ще якась рок-зірка, розносила власну кімнату. Мов тайфун, мов торнадо – ураган «Алві».

Мені тиждень знадобиться, щоб прийти до тями. Я вбити ладна за кокаїн. Або за протизастудний напій.

Так. З мене досить. Де, в біса, айфон Бет? Він має бути десь тут.

Я обшукую яскраво-червоні оксамитові фіранки, що зібганим жужмом валяються біля стіни. У вітальні по всій підлозі розкидано свічники, кришталеві оздоби та глянсові журнали. Принаймні курки тут немає. Або тигра. Або дитини. Я почуваюся ніби під час знімання «Похмілля у Веґасі IV». Господи, от якби це справді був фільм, тоді я натиснула б на паузу або відмотала назад. Повернулася б до самого початку та задушила ту сучку ще в утробі.

Нарешті я знаходжу телефон, що стирчить з-під килима. Хапаю його та відкриваю завантажений мною застосунок, що відстежує мобілку Ніно. Це була геніальна ідея, Алві. Одна з найкращих відомих мені фішок. Я взяла телефон Ніно, коли він був у душі. Він щойно там лазив, тож мобілка була розблокована. Я встановила цю програму просто про всяк випадок. Боже, як добре, що я це зробила. Щось мені підказувало, що не слід йому довіряти. Якось я здогадувалася, що в ньому повно лайна. Я могла всю ніч чекати на нього внизу, у тому барі, п’ючи мартіні з горілкою. Тепер я бачитиму, де Ніно є, завжди, коли він буде в зоні досяжності. Я вперше перевіряю застосунок. Останнє місце, де з’являвся той ушльопок, – десь в аеропорту Гітроу. Але це було багато годин тому. Я натискаю «Оновити» раз, удруге, втретє, вчетверте. Нічого. Бля, воно не працює. Його місцезнаходження не відображається.

Так. Усе. Я в глибочезній дупі. Тепер мені нізащо його не зловити. Цей застосунок – єдина можлива стежка до нього. Я ногою буцаю чайник у камін і жбурляю чашку в двері. Вона розколюється та розпадається надвоє, як моє дурне серце. Як я, в біса, намірилася його знайти?

«Я на крилах, бистрих, немов уява чи любовна мрія, Полину мститись»[13].

Я знову зиркаю на екран. Він може зараз бути в літаку. Може, в нього телефон в автономному режимі. Згодом ще перевірю. Усе буде добре. Розслабся, крихітко. Охолонь.

Вісім пропущених дзвінків та одне нове повідомлення на електронну пошту, від моєї мами для Бет. Я клацаю на повідомлення та читаю.

Від: Мевіс Найтлі MavisKnightly1954@yahoo.com

Кому: Елізабет Карузо ElizabethKnightlyCaruso@gmail.com

Дата: 31 серпня 2015 09:05

Тема: Де ти є?

Елізабет, любенька, куди ти, в біса, поділася? Я божеволію з хвилювання. Я тут, у Таорміні, з твоїм сином і нянею, і ніхто нічогісінько не знає. Поліцейські лазять скрізь, ставлячи запитання про твою сестру. Здається, через те що її закопали в тому лісі, здійнявся якийсь гамір. Я переказала їм те, що ти розповіла мені по телефону, що це був нещасний випадок, але навряд чи вони мені повірили…

Я минулого тижня потелефонувала мамі та розповіла їй, що Алві загинула. Я сказала, що вона жахливо плавала і впала в басейн п’яною. Вона здавалася анітрохи не здивованою. Скоріше говорила полегшено…

Хай там як, досить про це. Мене так засмутила звістка про Амброджо. Який шок. Бідненька, бідненька моя. Можу лише уявити твої страждання. Він був справді пречудовим чоловіком. Найкращим зятем. Такий багатий. Такий хвацький і вродливий. Я ніколи не забуду вигляду його спини, коли він чекав на тебе біля вівтаря. Я сказала поліцейським, що це ніяк не могло бути самогубство. Такий гарний і заможний чоловік, як він, не наклав би на себе руки отак, ні сіло ні впало. Я показала їм вашу світлину з медового місяця, ту прекрасну картку, де ви вдвох на пляжі насолоджуєтеся дайкірі на заході сонця. «Амброджо Карузо, – сказала я офіцерові, – одружений із моєю дочкою Бет. Ви наклали б на себе руки, якби вона була вашою дружиною?» Він погодився, що ти – щось особливе. Він навіть дійшов до того, що зазначив, що ти успадкувала свою красу від своєї мами. І, мушу визнати, я цього не заперечувала. Якби він бачив твого батька, Алвіна, йому в голову не закралося б жодного сумніву. Полюбляють вони пускати бісики, ці італійські чоловіки. І слід сказати, що це змінює життя на краще. У Сіднеї жінки певного віку стають просто невидимі. Але я все ще жінка. У мене все ще є свої потреби. І я ціную цей комплімент. Докладаєш зусиль, доглядаєш за собою… хімічні пілінги, регулярна епіляція воском, зрошення кишківника. Намагаєшся залишатися в формі. Я поки ще не збираюся в могилу.

Хай там як, любенька, приїжджай побачитися зі мною. Увесь цей стрес не на користь моїм нервам, і можу сказати, що кортизол заважає гормонотерапії.

Завжди твоя,

Матуся ххх

P.S. Я намагалася дотелефонуватися на твій мобільний, але, схоже, на лінії якісь технічні негаразди. Він просто дзвонить, дзвонить, а потім перемикається на голосову пошту. Янголе, будь ласка, чи могла б ти мені перетелефонувати?

Я видаляю листа. Хитаю головою. Вона неймовірна.

У двері стукають.

Що це? Поліція?

– Хто там? – питаю я.

Я дивлюся у вікно. Думаю, якщо доведеться, я зможу вилізти. Який це поверх? О, пентхаус… Геніально. Чудовий план, Алві. Ти гола-голісінька. Центр Лондона. Середина дня. Ніхто не помітить, як ти в костюмі Єви бігаєш по даху.

– Даруйте, мадам, але ті, в кого кімнати зняті до дванадцятої, виселилися, гм, о дванадцятій.

– Так. Зрозуміло. А зараз котра?

– Пів на другу.

Гадство.

– Я йду.

Я маю зникнути, доки ніхто не побачив цієї кімнати. Ми з Ніно сплатили за рахунком (готівкою, минулого вечора, товстенним оберемком євро), але це була сплата за проживання, а не за повне відновлення цього довбаного номера. Треба вшиватися.

Але мені нічого вдягти. Ніно продовбався з валізою мого одягу. Разом з усіма грошима. Що він намірився робити з сукнями моєї сестри? Від «Ґуччі», «Ланвін» і Тома Форда. Чесно кажучи, я маю сумнів, що вони йому личитимуть. Ха! Я хочу їх повернути. І мою фотку Ченнінґа Тейтума. Повірити не можу, що він і її теж захопив. Не схоже, щоб вона йому була потрібна.

Я хапаю свою брудну вчорашню сукню (маленьке чорне плаття Бет від «Шанель») і мчу до ванної прийняти душ. Ступаю у воду, від якої підіймається пара. Співаю на все горло «You Oughta Know» Аланіс Моріссетт. Я замотую волосся в тюрбан, накидаю халат і прямую до кімнати. Запалюю собі сигарету, а потім крокую туди-сюди, як лев у клітці в зоопарку. Мені потрібне бабло, щоб вирушити на пошуки Ніно – оплачувати перельоти, готелі, горілку тощо. Але з усіх моїх власних карт усе вишкребено, а картки Бет я не зможу використати, не привертаючи уваги.

Що мені робити?

Мені в око впадає діамантове намисто Бет, що сяє в мене на шиї. Діамантові сережки Бет. Годинник Бет – «Омеґа». А ще на мені її каблучки – весільна й отримана на заручини… Усі вони стали в пригоді минулого тижня, коли я корчила з себе свою близнючку. Я здурила майже всіх, але тепер, здається, вони мені не потрібні.

Цікаво, скільки я отримаю, якщо їх закладу.

Так і зроблю. Просто зараз. Уже пішла.

Я вже наміряюся відчинити двері та мчати сходами вниз, до Мейфейра, коли зупиняюсь – із рукою на дверній ручці – та завмираю. Про що, в біса, я думаю? Серйозно? Бідолашна маленька, няшна, беззбройна Алві проти цього лютого чудовиська Ніно. Він професіональний гангстер-ліквідатор. У нього двадцять років досвіду. Лише самому Богові відомо, скільки людей він повбивав. Точно більше, ніж я. Може, сотні. Або тисячі. Отож які в мене шанси? Я, либонь, зовсім рамси поплутала.

Я відпускаю дверну ручку та падаю важкою купою на підлогу.

Я могла б мати це все.

Це було так близько. Так до біса близько. Вілла. Машина. Яхта. Дитя. Безцінні витвори італійського живопису епохи Відродження. Я жила тим життям. La dolce vita[14]. Два мільйони євро були лише початком. Він забрав у мене все, кинувши тут учора ввечері. Гарячі сльози набігають на очі та струмочками стікають униз. Я кліпаю, кліпаю, кліпаю, стримуючи їх.

Що це за аромат? «Міс Діор Шері»? Це дивно, навіть після душу я досі пахну парфумами Бет – цукровими, чіпкими, нудотно-солодкими. Я, либонь, надто ними намастилася.

Голос моєї сестри шепоче мені на вухо.

– Ну, начувайся.

Що-що? Це що, Бет?

Я розплющую очі й сідаю. Озираюся, але кімната порожня. Тут нікогісінько немає, окрім мене.

– Ти вбила мене.

– Не те щоб. Ти типу послизнулася. – Я справді маю це слухати? – Ти більш не моя проблема.

– Ха. Я ще нею стану. Просто почекай.

– Що за хуйня? Ти мені погрожуєш? Ти мертва. Я на власні очі це бачила…

– Я ще помщуся.

Я встаю та прихиляюся до стіни, моє обличчя вкриває холодний піт, дихання в мене коротке, уривчасте. Я вмикаю все світло в кімнаті: сяйливі золоті люстри, торшер на письмовому столі, світильник на журнальному столику. Хапаю канцелярський ніж зі слонової кістки.

– Ти мені ще заплатиш, – каже вона. – Ти спокійнісінько вбила мого чоловіка, пришила мого коханця…

Чорт, вона моє рацію. Я таки справді це зробила. Мабуть, саме тому вона й гнівається.

– Гаразд. Постривай лише. Постривай, – кажу я. «Кинджал» тремтить у моїй руці. Голос у мене слабкий і тихий.

– О, почекати я можу. Мені нікуди йти. Ти вкрала моє життя, пам’ятаєш?

Вона сміється жорстоким, невеселим сміхом, як той жахливий клоун із «Воно». Звідки, в біса, він долинає? Я стою посеред кімнати, обертаюся на 360 градусів. Її тут немає, правда ж?

– По-перше, ти мертва. Ти копита відкинула. Дійшло? Ти просто дурний голос у мене в голові. По-друге, що ти зробиш? Говоритимеш до мене? Як страшно.

Тиша. Нічого. Ані писку. Ані сміху. Ані зітхання. Ані чхання.

– Бет? – Куди вона поділася? Я поволі йду до дзеркала. – Бет, це не смішно. Ти ще тут?

Я ступаю ближче, зазираю в свої очі. Зараз я так близько, що від мого дихання пітніє скло. Бет? Бет. БЕТ?

– «Мені помста належить, Я відплачу».

– ГАРРР. Стули пельку, зомбі-мудачка.

Я беркицаю назад на підлогу.

– Ти дозволиш Ніно втоптати тебе у бруд, так само як зробив Амброджо. Вони тебе трахають, а потім кидають. Тобі ніколи не змусити їх залишитися.

– Ні. Нізащо. Не дозволю.

– Поглянь лиш на себе. Ти така жалюгідна. Ти ніколи нічого не могла владнати.

– Я знайду Ніно, навіть якщо це буде останнє, що я зроблю.

Я сідаю трохи пряміше та шморгаю носом.

Помічаю букет троянд, що глузують, сміються, дражнять мене. Ніно ніколи не купував мені квітів. Якщо подумати, ніхто не купував. Я помічаю невеликий білий конверт, запханий усередину вази. Підскакую та хапаю його.

О БОЖЕ МІЙ. Це від нього.

Чого він хоче? Що там написано?

CARISSIMA ELISABETTA[15], ЯКЩО ЗУМІЄШ НАЗДОГНАТИ МЕНЕ, МОЖЕМО ПРАЦЮВАТИ РАЗОМ.

І все. Ані «Цілую», ані «Пробач, люба». Ані «Моя кохана, я скоїв помилку», ані «Я хочу, щоб ти повернулася», ані «Я жахлива людина». Якщо я зумію наздогнати його? Якщо? Якщо? Не може тут бути жодних довбаних «якщо». Я його заклята суперниця. Я не просто наздожену його. Ха. Я вб’ю його, він у мене отримає межи очі. Серйозно? Як зверхньо. Мені не треба з ним працювати. Той довбойоб усе зіпсував. Чи він думає, що я це просто так залишу? Ляжу на спинку, мов пудель, і хай трахає мене, як хоче? Валятимуся непорушно, наче ганчір’я якесь? Ні.

Я – АЛВІНА НАЙТЛІ.

Варто йому боятися.

О, вже час, Щоб роздум мій чи вбравсь у кров, чи згас!..

А помсті меж нема[16].

Я хапаю квіти повними, товстими оберемками, шипи на стеблах впиваються, дряпають, пронизують, починає текти кров. Я жбурляю троянди на килим, пелюстки летять вусібіч, вода розбризкується, з моїх пальців крапає кров. Я стрибаю, вгору і вниз, у босоніжках Бет від «Прада», стрибаю, стрибаю, стрибаю, доки від них кваша залишається.

Розділ другий

«Берлінґтон Аркейд», Сент-Джеймс, Лондон

– Скільки?

– Двісті двадцять шість тисяч фунтів дев’яносто вісім пенсів.

У чоловіка співочий шотландський акцент, як в Юена Мак-Ґреґора у «Мулен Руж!». Коштовності виблискують на чорній оксамитовій тканині, розстеленій на горіховому столі.

– Іще раз. Я не розчула.

– Двісті двадцять шість тисяч фунтів дев’яносто вісім пенсів.

– Бля.

– Будьте здорові.

Я думала, може, п’ятдесят чи шістдесят тисяч. Сімдесят щонайбільше. Але це дивовижно. Це ціле багатство. Може, сьогодні мій щасливий день?

– Хочете, я це напишу?

Він дістає з кишені ручку «Монблан» і нашкрябує суму на шматочку білої картки. Вимальовує вишуканий, оздоблений завиточками знак фунта – більший, ніж потрібно, ефектний, ніби щоб привернути мою довбану увагу.

Я збираюся його дотиснути, здерти з нього більше. Жодному чоловікові більш не дозволю мене наїбати. Цей гіркий досвід я отримала від Ніно.

– Триста тисяч.

– Даруйте?

– Давайте триста, і по руках.

Я плюю на долоню і простягаю її, чекаючи, що чоловік її потисне. Старий чухає свою лисувату голову. Тонке сиве волосся витке й сухе; треба б йому купити кондиціонер. (Я знаю, що в житті є щось крім волосся, але з цього цілком можна почати…) Шматки лупи опускаються йому на плечі, як сніжинки різдвяного ранку. Хоч би він припинив чухмаритись. Це вже ціла хуртовина. Сніговика зліпити можна.

– Боюся, ця цифра занадто висока, мадам. Ми виконуємо дуже, дуже точні розрахунки, коли проводимо оцінку…

Бла-бла-бла, бля.

– Хочете діаманти? То давайте мені гроші. Або я піду.

Добре.

Я краще стала вести перемовини. Для цього потрібні врівноваженість і яйця.

Чоловік дивиться з-понад своїх окулярів-половинок і схиляється до мене.

– У такому випадку, мадам, бажаю вам удалого дня.

Він складає обтягнені твідом руки на грудях і притупує черевиком по дерев’яній підлозі. Ой, схоже, він хоче, щоб я пішла. На слабо бере, покидьок.

– Молодчина, Алві, – говорить Бет.

Я озираю його ювелірну крамницю. Тут торгують антикваріатом, а ще годинниками, вінтажними брошками та діамантовими каблучками. На стінах – картини та рудуваті фотокартки. Вікторіанські візерунки. Скринька зі слонової кістки. Людський череп, досить кумедний на вигляд, із кремовою потилицею та побитими зубами. «Гай-гай, бідний Йоріку!»[17] Утім, його я не хочу (якщо тільки це не Ніно). І він здається типу надто громіздким, щоб носити з собою.

Я помічаю прадавній годинник із зозулею, що вмостився на запилюженій полиці.

– Двісті двадцять шість тисяч фунтів дев’яносто вісім пенсів, і я хочу цей годинник.

Я вказую на полицю. Чоловік обертається, щоб поглянути. Чесне слово, не знаю, чому я таке ляпнула. Насправді він мені навіть не подобається. Він пишно оздоблений, різьблений і надто вже недолугий, із дратівливими римськими цифрами, обтицяний дурнуватим листям. Лакований, дерев’яний, із мідними ланцюгами та висячими маятниками. Угорі маленькі дверцята, з яких зозуля має висовувати голову. Либонь, щось таке моя бабуся могла купити в подорожі до Шварцвальда 1928 року.

– Виторгували, – говорить він. – Я перекажу гроші цієї ж миті, просто на ваш рахунок.

Я простягаю чоловікові прикраси Елізабет і міцно плескаю його по плечу.

– Ні, мені вони потрібні готівкою.

З його піджака здіймається хмарка лупи. Я витираю руку об свою сукню.

За якусь хвильку чоловік повертається з десятком чи й більше товстих рулонів банкнот. Я перераховую їх усі до одної. Усе правильно, до останнього пенні. Я відкриваю годинник і засовую гроші всередину. Запалюю святкову цигарку. Ю-хууу! Повірити не можу. Двісті двадцять шість тисяч фунтів дев’яносто вісім пенсів, усі мої. Я з широкою усмішкою крокую з ломбарду до «Берлінґтон Аркейд». Мало не бігом минаю магазини. Ой, погляньте, мені подобається цей браслет…

Але зараз не час бігати крамницями.

Ні, ці гроші мені потрібні на Ніно, на горілку, на перельоти і все таке.

Мені потрібно знайти Ніно та решту грошви. Двісті штук – це непогано, але це не правосуддя. Лише початок. Кому, в сраку, потрібна та дурнувата вілла Бет? То й що, що я її спалила? Куплю собі ще одну. І ще один класичний автомобіль.

Я стрімко виходжу з «Аркейд» і потрапляю на Пікаділлі. Вихлопні гази й запах кави з сусідньої кав’ярні «Каффе Неро». Кавовий аромат нагадує мені про Ніно. Йому подобалася міцна й чорна. Без молока. Без цукру. (Не уявляю, як він міг таке пити.) Спогади сповнюють мене, і я заплющую очі. Я майже відчуваю його смак, з гірким еспресо на губах. Землистий тютюн. Запах потертої шкіри. Його вуса підковою дряпливо труться об мою шкіру.

Ні. Ні. Його немає. Немає. Я хитаю головою, щоб витрусити його обриси зі свого мозку. Богом клянуся: відрікаюся від чоловіків. З мене досить. Починаю життя спочатку, стаю незайманкою. (Гмммм, а це взагалі можливо? Може, моя дівоча пліва заросте назад? Буду тугенька, як куряча дупка.)

Я знову зиркаю на застосунок айфона, але там досі зазначено аеропорт. Тепер, коли я дістала грошенят, я можу вирушати.

– ТАКСІІІІІІ, – гукаю я, махаючи рукою.

Ні. Чорти б тебе вхопили, Ніно. Ти тепер мертвий для мене. Я відчуваю смак грошей – і шоколадних крихот, з того коржика, подарованого «Рітцом», що досі тануть у мене в зубах.

Розділ третій

Аеропорт Гітроу, Лондон

Я грюкаю келих шапанського на барну стійку й оглядаю натовпи, що сновигають навколо. Ніно тепер уже може бути де завгодно – на Балі, Фіджі, Міссісіпі… Або, ще гірше, він може бути тут. Він може ховатися в натовпі, стежити за тим, як я накачуюсь ігристим. Чекати, доки я відключуся і він зможе пришити мене одним рухом. Я звужую очі й оглядаю зграї одягнених зі страшним несмаком туристів. Ніхто не озирається. Ніхто мене не помічає.

Офіціант доливає мені шампанського. Я п’ю великий ковток і здригаюся. Воно холодне, бульбашкове і з бездоганною гірчинкою. Світло-золотава рідина плескає у високому кришталевому келихові. Я дивлюся, як піднімаються бульбашки. Скільки я вже випила? Це має бути останній. Мені потрібно зберігати ясний розум. Я маю бути як піонерка, завжди готова.

Я вихоплюю айфон Бет зі своєї сумочки і проводжу пальцем, оновлюючи застосунок для стеження, знову і знову, знову і знову. Але ні, він усе повторює одне й те саме. Він був тут, в аеропорту Гітроу, просто отут, у терміналі 5. Але минуло вже кілька годин. О Господи, чому нічого не змінилося? Ці довбані технології мене ненавидять. Так завжди було, і так буде. Годинники, настінні й наручні, зупиняються в моїй присутності, ніби в мене якесь магнітне поле, що сплутує всі цифри. Я об заклад готова битися, що цей дурний застосунок зламався. Усе. Він зник. Це кінець…

Я жбурляю телефон назад на стійку й ковтаю залишки шампанського.

– Чому всі хлопці мене кидають? – питаю я, ні до кого не звертаючись.

– Бо ти психопатка, – припускає Бет.

– Яка радість. Так. Дуже допомогла.

– Ніно не перший, ти ж знаєш. Були вже Алекс, Ахмед, Саймон, Річард, Майкл… мені продовжувати? Бредлі, Джеймі, Стюарт, Гаміш, Норман, Гемфрі, Джордж, Джон, Пол, Марк, Кларк, Мадхав, Мохаммед, і Деніел, і Патрік… Але знаєш що? Почалося це все з тата. Він тебе кинув, коли тобі був один рік.

– Замовкни, Бет. Стули свою йобану пельку. Тебе тато кинув так само.

Утім, вона має рацію; тато був першим, хто мене кинув. Він не міг витримати мого вигляду. Продержався лише дванадцять коротких місяців, перш ніж зникнути назавжди. Ніно витримав менше тижня. Либонь, я стаю все гіршою.

Я відкриваю «Ютуб» на телефоні й шукаю «самозахист». Першим відкривається «П’ять крутих прийомів самозахисту». Вочевидь, «сильні» – це нові «худорляві» дівчата-пауерліфтерки: #GirlsWhoLift. Упаду йому на хвоста, мов Гіларі Свонк. Накачаюсь, як Річ Фронінґ[18]. Я маю бути готова до бою. Він може напасти будь-якої миті. Доведеться вивчити кілька карколомних прийомів, щось із дзюдо чи джіу-джитсу. Хлопець на екрані показує, що робити, якщо на вас нападає якийсь брехливий сицилійський покидьок. Він демонструє, як відповідати на удари кулаком чи лобом в обличчя, на копняк чи штурхан коліном у пах. Я переглядаю відео знову й знову, намагаючись запам’ятати всі рухи. Він усе повторює: «Не ускладнюйте». Він говорить: «Це просто». Маячня. Він рухається надто швидко, я не можу за ним навіть простежити. Потрібна практика, щоб чогось навчитися.

Дзінь.

Що це?

Застосунок блимає новим сповіщенням. Я натискаю на крихітну іконку та підношу телефон ближче до очей, щоб прочитати. Я не надто добре бачу, а в очах у мене все розпливається, але схоже на «Бухарест, Румунія». Так. Попався. Він там. Якщо той гівнюк у Румунії, то саме туди мені й треба. Ти зможеш, Алві, крихітко. Ти Диво-жінка. Лицарка-джедайка.

«Цить, серце, цить; Не м’якніть, м’язи, і тужаві станьте, Й держіть мене»[19]…

Почалося, бля.

Гмммм, Румунія. Цікавий вибір. Хотіла б я знати, чого Ніно туди попхався.

Треба йти по квиток.

Я сплачую за рахунком. Скільки? Байдуже. Я тепер багата, можу це собі дозволити. Шампанське – це одна з життєво необхідних речей, таких як «Поп-Тартс», «Прінґлз» чи кокаїн.

Щойно опинившись на борту, я починаю шкодувати, що так поквапилася. Що я робитиму, якщо знайду його? Я не тренувалася з самооборони. У мене немає плану.

Я сильно б’юся лобом об спинку сидіння переді мною.

Це не дуже допомагає.

Мені на коліна падає дурний відкидний пластиковий столик. Я штовхаю його назад угору: бех!

– У вас там усе гаразд, мадам?

У стюардеси голос мов у наглядачки – суворий, жорсткий і серйозний.

– Ні.

Ку-ку, ку-ку.

– От же ж бляха-муха – як не Бет, так той дурний годинник.

– Гей! Я вам не заважаю? – долинає голос спереду. Це хлопець, що сидить у кріслі переді мною.

Я кажу:

– Що таке, крихітко? Хочеш до «Клубу десятитисячників»?

Він кривить обличчя та відвертається.

Я різко озираюся до проходу. Стюардеса здається невдоволеною. Засмученою. Вона вдивляється у мій ряд сидінь, лоб у неї стривожено морщиться.

– Мадам? – повторює вона знову.

Вона трясе наді мною своїм блискучим шиньйоном, мандаринові губи складені в тонку оранжеву лінію. На ній щільно затягнута темно-синя краватка й біла бавовняна сорочка. У неї вузесенька осина талія. Я читаю на бейджі її ім’я: «Ґертруда».

– Коли ми вже, в біса, сядемо в Румунії? – Я більше цього не витримаю.

Спираюся щокою на спинку мого сидіння й дихаю крізь пінисту подушку; вона пахне чужим волоссям.

– Ми приземляємося в Бухаресті за три години, мадам. Ми щойно злетіли.

– Можете принести мені ще вина? – питаю я.

– Я думаю, ви вже випили достатньо. Я не можу вам подати ще більше.

Я закочую очі. Починаю говорити голосніше:

– Я випила достатньо? Ви що, смієтеся? Я випила одну маленьку, крихітну, мікроскопічну пляшечку слабоалкогольного «Шардоне», такого бридкого, що я ледь його проковтнула. – Я не рахую випите в аеропорту, це було в іншому часовому поясі.

Я відкидаюся на сидінні й заплющую очі. Западає тиша. Поряд нікого немає. (Пасажир по сусідству встав і перейшов на якесь інше місце. Не знаю чому.) Я просто хочу спати. Мене нудить від усього цього лайна. Якщо я відключуся, то мені не доведеться думати про це. Уві сні має бути краще за це. Це просто жахіття.

На поверхню води спливають бульбашки. Басейн бездонний і чорний. Її тіло опускається дедалі глибше, яскраво-біле в місячному світлі, бліде, як примара. Ніч темна. Зірки зникли, а повний місяць ховається за деревом. Глуха, непроникна тиша поглинає нас, немов хмара. Я шукаю в темряві її обличчя.

Буль.

Буль.

Буль.

Буль.

А потім бульбашок більше немає.

Вона мертва.

Я перехиляюся далі через край. Дивлюся, але там нічого немає. Тіло Бет зникло. Розчинилося. Я вдивляюся в безодню. Спалахують два яскраві вогники. Її очі? Бути не може. Та що за хуйня? Що відбувається? Її руки тягнуться з води до мене. Вони довгі й білі, нескінченні, наче вугри або варені спагеті. Її руки чіпко хапають моє горло. Я не можу дихати. Задихаюсь. Її пальці стискаються міцніше. Вона тягне мене вниз. Мої ноги ковзають на кахлі, і я падаю в воду. Вона змикається над головою. Я намагаюся зітхнути, вхопити повітря.

Я нічого не бачу, але потім два яскраві вогники блимають, сяють. Обличчя в неї вже не її, а клоуна.

– Хто ти? – питаю я.

– Я Містер Бульбашка, – каже Бет.

Сучка, вона знає, що в мене коулрофобія[20].

Вода вихором засмоктує мене. Я обертаюсь, обертаюсь. Єдине, що я бачу, – це клоун. Круглий червоний ніс, два жовті ока. Навколо її губ розтерта кров.

Вона сміється. Її сміх перетворюється на крик. Але це я кричу.

День другий. Крадій

Десять років тому

Субота, 7 травня 2005 року

Лоуер-Слотер, Ґлостершир

Бет калатає у двері ванної кімнати.

– Алві? Ти знову блюєш?

– Ні.

Я змиваю унітаз.

Вона знову б’є в двері.

– Впусти мене.

– Від’їбися.

– Я непокоюся через тебе.

Я закочую очі.

– Гаразд, іду.

Дурнувата сестра. Скрізь свого носа пхає. Тепер, коли в неї є скобки та спортивний ліфчик, вона вважає себе головною, зовсім дорослою.

Полощу зуби освіжувачем. Випльовую. Він страшенно м’ятний. Пече мені в роті.

Утираю обличчя рушником і розглядаю себе в дзеркалі. Два нових прищики. Жодних слідів блювоти. Я відчиняю двері. Хай буде шоу.

Бет уривається всередину. Зачиняє за собою двері на клямку.

– Сядь, – каже вона.

Я хмурюся. На її обличчі написана тривога, ніби їй не похуй.

Вона показує на унітаз:

– Сядь. Будь ласка.

Я закриваю кришку і сідаю на холодний жорсткий пластик. Круто. Починається, знову…

– Алві, – каже вона.

– Доки ти ще не почала – я не блювала.

Я схрещую руки на грудях й сідаю прямо. Жодних доказів: вони усі зникли.

Елізабет підводить свою бездоганну бровку, потім бере лавандовий освіжувач повітря й оббризкує кожен дюйм кімнати. Моє обличчя вкривають крихітні краплинки. Я задихаюся від тієї хімії. Вона зводиться навшпиньки, щоб відкрити маленьке віконце ванної. Крізь нього вривається потік холодного повітря.

– Гаразд, зрозуміла, про що ти.

– Алві, – каже вона тим своїм скімливим голосом. – Я бачила у смітнику три порожні коробки від «Прінґлз» і п’ять пакетиків з-під полуничних «Поп-Тартс».

– То й що?

– Сміття викидали вчора.

– І?

– Ти сточила все це за сьогодні.

Чорт, вправно в неї виходить. Як у шпигунки якоїсь. Вона могла б працювати в MI5.

– Чому це саме я? Може, мама теж їла?

– Лише тобі подобається сир із цибулею.

Бет втуплюється мені в очі. Я можу прочитати її думки. Вона вважає, що бачить мене наскрізь.

– Знаєш, те, що з тобою робиться, має назву.

– Та невже? Тебе також можна багатьма словами назвати… – кажу я.

– Алві, це називається булімія. І це не смішно.

– Це не твоє життя. А моє, – відповідаю я.

– Про що це ти взагалі? – Вона дивиться на мене, схиливши голову. Стурбовано закушує губу. – Алві, будь ласка, ти маєш зупинитися. Я серйозно. Це може тебе вбити.

Я спираюся головою на прохолодні білі кахлі на стіні ванної.

Якщо я просто сидітиму тут, мовчки, може, вона забереться звідси?

– Чому ти не підпускаєш мене до себе? – питає вона. – Я твоя сестра. Я тебе люблю. Я вчора говорила з твоїм психологом у школі…

– Що ти, бля, робила? – Як вона сміє? Як вона могла? Обговорювати мене за моєю спиною з тією чотириокою довбойобкою, Лоррен?

– Мені довелося, Алві. Ти така худа. – Вона оглядає мене від голови до п’ят. – Я не знаю, що робити.

Що за хуйня? Вона худіша за мене.

– Чого тобі треба щось робити? Чого ти не можеш займатися своїми собачими справами?

– Це вже маячня якась. Я чую тебе щоразу після їжі. Такі гидотні звуки.

– Даруй, що викликаю в тебе огиду. Я не винна, що мама готує помиї якісь.

– Я стежила за тобою в школі, – каже вона. – Там ти робиш те саме.

– Шкільні обіди ще гірші, – кажу я в підлогу.

Голос Бет змінюється. Стає м’якшим. Тихішим:

– Знаєш, це нічого не змінить.

Я скидаю голову. Витріщаюся на неї. На ній нова рожева блискуча майка з написом «ЯНГОЛ НА 90 %». Треба б мені піти купити й собі таку, зі словами «ДИЯВОЛ НА 90 %».

– Що не змінить чого? – кидаю я.

– Блювати… Отак худнути… Мама не полюбить тебе дужче. Тато не повернеться.

Гаряча кров приливає мені до щік. Це було жорстоко. Серпом по яйцях. Як вона насмілилась отак згадувати тата? Хто їй дозволив? Ця тема типу заборонена. Це таке наше неписане правило: ми ніколи про нього не говоримо. Я хочу її вдарити. Чи, може, схопити керамічну кришку з бачка та розтрощити її гарненьку голівку?

Я думаю про фото, сховане в моєму гаманці «Примарк»; це моє єдине зображення тата. Я його поцупила з маминого весільного альбому. Вона не помітила, що воно зникло. Воно пожмакане, затерте на згинах. Але принаймні я бачу татове обличчя щоразу, коли дістаю його. Я дивлюся на нього та мрію про зовсім інше життя, яке в нас було б, якби мій тато залишився з нами, а не зник. Мені ще й року не було, а потім – раз! – і він розчинився, мов Гудіні. Він зник з лиця Землі, не залишилося ані сліду, ані електронної адреси. Єдиний доказ того, що він узагалі існував, – я (і моя сестра), моє дурнувате ім’я та заяложена фотокартка.

Мама сказала, що він переїхав до Сан-Франциско, щось пов’язане з бухгалтерською роботою, але я знаю, що це не так. Вона все це вигадала. Я обшукала Сан-Франциско, ретельно, як лише могла. Не саме місто (я ніколи не була в Америці). Я обшукувала Інтернет. Кожен якось присутній онлайн. Усі ми існуємо там, у цифровому просторі. І там немає Алвіна Найтлі, ані в Сан-Франциско, ані в жодному іншому місці в Каліфорнії. Я перевіряла, знову і знову, десь раз на два місяці, на випадок, якщо він виник у команді з боулінгу або в життєписі якоїсь компанії, в «ЛінкдІн» чи як гравець у покер, але він не з’являвся ніде.

Я не здавалася. Я охопила своїм пошуком також інші країни – мов Лісбет Саландер[21], нишпорила, полювала за ним. Алвін Найтлі – незвичайне ім’я, тож, звісно, якщо я шукатиму досить старанно, то, зрештою, він десь та з’явиться? Я телефонувала до Інституту присяжних бухгалтерів, але там про нього ніколи не чули. Я думала про те, щоб найняти приватного детектива, але я не змогла б йому заплатити.

І зрештою я з жалем дійшла висновку, що ніде на всьому цьому довбаному білому світі немає жодного довбаного Алвіна Найтлі. Якщо тільки (а я знаю, що це таки навряд чи) він не змінив ім’я на Елвін Нейтлі. (Я знайшла такого у 2003 році, але, чесно кажучи, це дуже малоймовірно, бо той хлопець на фото був чорношкірим.) Я шукала відтоді, як мені було одинадцять, коли я вперше отримала доступ до комп’ютера, і ніколи ніде не було жодних ознак мого батька. Я не зовсім тупа. Я знаю, що це означає. Це означає, що він, чорт забирай, мертвий. Або що він поза системою, навмисне не хоче світитися. А для цього треба вивертатися. Планувати. Для цього потрібен справді твердий намір. Справжнє бажання зникнути. Одного разу мені спало на думку, що він може бути шпигуном, як Остін Поверс або Джон Ле Карре (це пояснило б, звідки Бет такого набралася, Міс Іспанська Інквізиція), і уряд міг замінити його ім’я на код, типу 007. Але потім я подумала: не будь ідіоткою. Це справжнє життя, а не фільми. А він не Джейсон Борн, а бухгалтер.

Бет підходить і торкається моєї руки, перериваючи цей плин думок.

– БЛЯ, НЕ ТОРКАЙСЯ ДО МЕНЕ!

Я підхоплююсь і намагаюся відчинити двері ванної, але металеву клямку заїдає. Вона затискає мою шкіру. Я зрештою перемагаю її й грюкаю дверима. Мчу донизу, через усі п’ятнадцять сходинок.

Голос моєї сестри гукає мене:

– Алві. Вибач. Повернися. Будь ласка.

Начхати, сучко.

Запізно.

Розділ четвертий

Сьогодні

Вівторок, 1 вересня 2015 року

Міжнародний аеропорт імені Анрі Коанди,

Бухарест, Румунія

– Мадам, прокидайтеся, будь ласка, ми на місці.

– Ні, ні.

Клоун. Де клоун? Сидіння мокре від цівки, що витекла в мене з рота, зібравшись у калюжку. Я відчуваю руку, що трусить мене за плече.

– АРРРР! Відчепіться, – кажу я.

– Вибачте, але вам потрібно вставати. Усі інші вже повиходили з літака.

– Літака? Якого літака?

Я розплющую очі. Це та надокучлива стюардеса, Ґвіневра, чи Жеральдина, чи щось таке. І я явно в літаку.

– Де ми? Повторіть. – Я намагаюся сісти.

– Міжнародний аеропорт імені Анрі Коанди. Ми приземлилися в Бухаресті.

Я тру очі обома руками. Мені конче потрібно знову заснути. Я перекочуюся на сидіння та скручуюся, спираючись на подушку.

– Ще п’ять хвилинок, – кажу я.

– Мадам? Мадам?

– Я не хочу йти. Просто дайте мені спокій, – кажу я.

– Ви б хотіли, щоб я забезпечила вам візок?

– Ні. Так. Добре. Як хочете.

Вона зникає, залишаючи за собою лише надто інтенсивний запах іланг-ілангу, перепахчену хвилю. Я заплющую очі. Тихо, лише ледь чутно гуде кондиціонер. Навкруги нікого. Я втискаюсь у синтетичне сидіння. Усе хуйовіше й хуйовіше. Я далеко від дому, хоч де б то було. Єдине, чого мені хочеться, – спати. Але тепер, коли ми приземлилися, я можу увімкнути телефон (не ризикуючи одразу ж померти). Мені потрібно перевірити Ніно.

Я простягаю руку до свого телефона в маленькій сітчастій кишеньці на спинці сидіння переді мною. Утуплююся в екран. Поточне місцезнаходження: «Бухарест, Румунія. Міжнародний аеропорт імені Анрі Коанди».

Плечі в мене напружуються.

Він тут.

– Ось. Ми привезли для вас візок.

Я підводжу погляд і бачу ту стюардесу і з нею ще кількох товаришів. Вони підходять до мого ряду й зазирають. Розглядають мене, обережно, ніби суриката, що вшився з лондонського зоопарку, з піною на роті, – скоріш за все, хворого на сказ.

– Ви готові, любенька? – питає один зі стюардів. – Ми просто піднімемо вас і перекладемо до візка.

– Раз, два, три, взяли.

О Господи, ми вирушаємо.

Піп.

Піп.

Піп.

Візок поволі сунеться вперед, помаранчева лампочка вгорі яскраво блимає. Ми проходимо паспортний контроль і прямуємо до натовпу пасажирів, що прибули. Я заплющую очі та спираюся головою на прохолодну білу металеву поперечину. Думки в мене розпливаються від вина.

Ку-ку.

Ку-ку.

Ку-ку.

Стули дзьоба, курячі твої мізки.

Свіже повітря. Ось що мені потрібно. Щось, що допоможе збудитися. Я помічаю напис «Вихід», що світиться зеленим, хапаю свою сумку й зістрибую з візка.

– То я вже піду. Бувайте здоровенькі, – кажу я.

У маленького старенького чоловічка, що котить візок, є слуховий апарат, який, схоже, не працює. Чи, може, він не чує мене через шум акумуляторного двигуна. Я йду до подвійних дверей, і вони відчиняються переді мною. Непевним кроком виходжу надвір.

Ніч навколо чорна, а повітря свіже. Хмар немає, місяць і зірки яскраві, чіткі, ніби хтось їх обвів кульковою ручкою. Я в обидва боки озираю тиху вулицю. Нікого, сама лише я. О Господи, я зараз не готова до Ніно. Він мене розчавить за дві секунди. Я не можу просто чекати отут, зовсім відкрита. Я знаю, що він десь тут… десь… причаївся, мов кажан. Я звертаю на бічну вулицю, прискорюю крок, вогні аеропорту залишаються позаду мене. Я в житловому районі на околиці міста. Пара від мого дихання збирається в хмарки. Я обхоплюю себе руками. Боже мій, тут холодно. Я в куценькій сукенці своєї сестри, без шкарпеток, без спідньої білизни. Вона, напевно, страшенно личила Бет. Вона завжди була стрункішою за мене.

Я зловлю таксі. Дістануся до готелю. Приведу себе до ладу на завтра. Так. Так, саме так і зроблю. Зброя. План. Стратегія. Візьму себе в руки.

Хтось хапає мою сумку.

– Гей! Ні. Що за?..

Хтось поцупив мою сумочку.

Мій телефон.

Мої гроші.

Мій годинник із зозулею.

Я завмираю на місці й озираюся. Що це було щойно? Хто це був? Темна чоловіча постать завертає за ріг, і кроки тихішають. З живота підіймається нудота. До голови приливає адреналін. Бля. Це що, був Ніно?

– ГЕЙ, – кажу я.

Він не віддаляється.

Я кидаюся за крадієм.

Від туманної мряки, яку не можна назвати справжнім дощем, повітря стає якимось потойбічно-сірим. Крихітні краплі охолоджують мою шкіру. Шкода, що на мені немає більше одягу. Крижане нічне повітря пронизує голі руки та ноги та посилає дрижаки аж у хребет. Я звертаю в похмурий провулок; звісно ж, він десь тут? Від світла двох ліхтарів падають довгі тіні. Тротуар слизький і мокрий. Баки для сміття переповнені, навколо валяються сміттєві пакети. Я відчуваю огидний запах гниття. Щось здохло. Пташка? Пацюк? Кіт із половиною хвоста нявчить і вшивається, побачивши, що я йду. Він зникає в іржавому баку.

– Ніно? Це ти? – питаю я, але занадто тихо. Пошепки.

Мені на ноги бризкає холодна брудна вода з калюж. Фее, як бридко. На босоніжки «Прада». Це місце скидається на Арчвей.

Ось тепер я помічаю його перед собою – і моя шкіра вкривається холодним потом. Кроки відлунюють від стін.

– Гей, ти. Повернися. Ходи сюди.

Він одягнений у все чорне, стоїть спиною до мене. Обрисами скидається на велетенського павука. Він обертається, і я судомно вдихаю. На якусь коротесеньку мить мені здається, що це Ніно. Але це просто темрява жартує зі мною. Страхи вириваються з підсвідомості. Уява бешкетує. Я розглядаю його обличчя, біле, мов маска, нелюдське, майже демонічне. Його страхітливі очі дивляться просто в мої. Чого він так витріщається?

– Віддай мою сумку, – вигукую я в темряву. Намагаюся говорити впевнено, але кого я хочу обдурити? Голос у мене тонкий, дуже високий і тремтить мов осиковий лист.

Чоловік знову починає бігти.

Я кидаюся за ним, дурнуваті босоніжки труть, врізаються в шкіру, ноги болять, вкриті пухирями. Стегна неначе довбаним вогнем пече. Давай, Алві. Ти можеш це зробити. Це просто якийсь хлопець, це не Усейн Болт[22]. Я наздоганяю його: три метри, два метри, один метр. Бля. Що робити, якщо він озброєний? Що, коли в нього пістолет? От лайно, я вже тут. Надто пізно. Я стрибаю до сумочки й хапаю її.

– Гей, ти, покидьку, це ж «Гермес».

Мої пальці вчіплюються в шкіру. Тут сама лиш сумочка штуку коштує. Він простягає брудну руку. У нього покусані нігті. Шрам біля великого пальця. Усе навколо, здається, сповільнюється. Він із силою тягне мене за руку.

– Фе. Відчепися. Ця сукня – від «Шанель».

Моя сумочка падає на землю.

Він що, щойно розбив мого годинника з зозулею?

Ми зіштовхуємося одне з одним. Я нахиляюся по сумочку, його смердюче тіло притискається до мого. Я натикаюся на стіну, шершава цегла дряпає мою руку, здираючи пекучий клапоть шкіри. Відчуваю, як тепла кров тече вниз, до зап’ястя. Я йому за це помщуся. Неодмінно. Чую його дихання, важке, хрипуче. Відчуваю його гарячий подих на своєму вусі. І раптом – ЛЯСЬ!

Ні.

Тільки не в обличчя.

Увесь світ навкруги цього чоловіка темнішає.

Усе, що я бачу, – це його очі…

Він хапає мою сумку, і я оговтуюся. Ну ж бо, Алві, в тебе ще є справи.

– Тобі що, матуся не говорила? Не можна бити дівчаток.

Я хапаюся за ручку. Ми перетягуємо її, мов канат. Богом клянуся, якщо він її порве…

Він обертається та притискає мене до стіни. Його груба рука стискає моє горло.

– Ciao, Елізабетта, – промовляє він.

Він знає, хто я? Тобто кого я з себе вдаю? Але як? Він працює з Ніно? Застосунок повідомив, що він десь тут. Мої очі ширяють провулком туди-сюди. Його пальці щільніше стискаються в мене на шиї. Я не можу дихати. Намагаюся закричати, але звуку не виходить. Він тримає мої руки в мене над головою. Я опираюся, але він сильніший за мене. Я задихаюся. Легені вогнем пече. Вивертаюся, але він міцно тримає мене. Бля. От лайно. Я попалася.

– Ха-ха. Він тебе вб’є, – коментує Бет.

Я з усієї сили наступаю каблуком йому на ногу. Шість безжальних дюймів від «Прада». Він кричить. Стискає мене вже не так міцно. Це мій шанс. Він не може зосередитися.

Я б’ю його головою об стіну. Руки в мене тремтять, але я добре приціляюся. Його череп голосно стукає, мов молотком об каміння. Тупий удар, але вдалий, гучний. Чоловік падає на землю, його тіло валиться у бруд, мов ганчірка. Байдужий, як мішок картоплі, важкий, мов купа гною. Я опускаюся колінами йому на груди, схлипую, захлинаюся, намагаюся віддихатися. Горло в мене немов у вогні. От гадство. Ледве обійшлося. Я зазираю в його обличчя. Ще один хлопець, що спробував наїбати мене, як Ніно. Отак тобі, довбойобе. Кров із його голови починає збиратися в калюжу, гладку й блискучу, мов нафта. О Боже правий, невже я… я його вбила?

Ку-ку.

Ой, ви тільки погляньте. Годинник і досі працює.

Я даю йому ляпаса. Сильного. Він не ворушиться. Навіть не здригається.

– Ну ж бо. Прокидайся. ПРОКИДАЙСЯ, – вимагаю я.

– Цього разу тобі не вийти сухою з води.

Серце в мене починає битися швидше. Я тремчу. Мене нудить. Що я зробила? Хто я така? Я піднімаю руку до його обличчя. Шия в нього тонка й жилава, шкіра на ній висить, мов у індика. Намагаюся намацати на ній пульс. Ледь помітна ниточка, схоже, слабшає від найменшого тиску. Не відчувається нічого. Жодної, навіть легенької, пульсації. Він тихий. Нерухомий. Мертвий.

Ні, ні, ні, ні. Ким я стала?

– Мені здавалося, що тобі подобається вбивати, – говорить Бет. – Здавалося, що це для тебе «природно».

– Мені справді подобається вбивати. Але це було не за планом.

– Ти ніколи нічого не робиш як слід.

Гаразд. Добре. Охолонь, Алві. Це сталося серед ночі. В якійсь дірі. Я можу просто зникнути.

Я підіймаю пошарпану сумочку Бет від «Гермес» і прямую назад, у порожній провулок.

Оглядаю стіни, чи немає ніде камер відеоспостереження. Озираюся на труп, що мокне під дощем. І все ж, хто він, у біса, такий? І звідки він, у греця, знав моє ім’я? Я зупиняюсь. Я не можу піти, доки не дізнаюся. Маю повернутися. Лише на якусь мить. А потім заберуся звідси. Я біжу назад до тіла, присідаю над ним. Засовую руку в кишеню його куртки й намацую шкіряний гаманець.

У ньому румунська картка – посвідчення особи. Згідно з нею, його звали Драґос Ґабор, але це ні хуя не означає. Це Ніно послав сюди цього хлопця, щоб обібрати мене? Чи щоб уполювати мене й заманити в якесь тихе місце? Я вдивляюся в його потворне обличчя. Чи він теж із їхньої банди?

Я кидаю гаманець у смітник. Грошей там усе одно немає. Перевіряю ще одну його кишеню. Два мобільних телефони. Це дивно – два телефони. Один для дружини і один для коханки? Один із них схожий на телефон Ніно. У нього був такий, побитий життям старий «Соні». Чорний, із репнутим екраном. Може, це просто випадковість…

Але потім до мене доходить.

Ніно тут немає, еге ж?

Тільки його дурнуватий телефон.

Він, падлюка, мене перехитрував. Я так і знала. Він, либонь, знав про застосунок. Б’юся об заклад: Ніно заплатив йому, щоб він привів мене сюди. Що ще напланував той йобаний гоблін?

Я почуваюся ніби під водою, все глибше, потопаю, шукаю вихід, зовсім розгублена. Знов оглядаю провулок, але тут нікого, принаймні поки що. Треба забиратися звідси.

Я переглядаю контакти в телефоні Бет, прокручую їх тремтливими пальцями. Екран блищить, мокрий від дощу. Зрештою я знаходжу «Ніно Бруска». Натискаю «виклик» і чекаю.

За мить «Соні» починає дзвонити. Я беру його та дивлюся на екран: «Елізабетта Карузо». Так почали звати мою сестру, коли вона вийшла заміж. Ось і доказ: це телефон Ніно. Я чую його автовідповідач: «Ciao, sono[23] Ніно Бруска…» – і вимикаюсь. Не можу чути його голос. Здається, що він десь поруч.

Я запихаю телефон у свою сумку та дивлюся на чоловіка. Про що я тільки думала? Не можна кидати його тут. Я маю діяти швидко. Не слід гаяти ані секунди. Я хапаю його за литки й тягну, висолопивши кінчик язика з куточка рота. Мені доводиться йти спиною вперед, нахиляючись, щоб врівноважити його величезну вагу. Але навіть так він важкий. Хух, і чому трупи стільки важать? Я скидаю взуття на високих підборах. Так краще. Він середньої статури, середнього зросту, але якийсь важчий, ніж здається. Я смикаю його, і його тіло тягнеться по землі, ніби замість кісток у нього металеві труби. Його обличчя скорчене в гримасу. Ряба шкіра – брудно-біла. Я відкидаю з дороги кілька пакетів зі сміттям – чується хрускіт розбитого скла – і підтягаю тіло до стіни. Кожен мій м’яз напружується. Молочна кислота. Пекучий біль.

Я хапаю пакет і кидаю йому на обличчя. Ще один куль сміття – йому на груди. І ще пару – на ноги. Ну й досить, принаймні поки що. Він не буде тхнути ще пару днів. Але до того часу я вже зникну, давно й далеко. Та й тут уже й так добряче смердить.

Я відступаю й оглядаю його імпровізовану могилу. Жодних ознак тіла, лише купи сміття. Непогано, хороша робота. Думаю, я впоралася. Добре, з урахуванням усіх умов.

Тепер іде справжній дощ, і прохолодні краплі поцілунками падають на мою шкіру, яка палає. Я глибоко зітхаю, почуваючись уже краще. Спокійна, зібрана. Я молодець. От бачиш, Алві, ти професіонал. Не варто лякатися. Я розглядаю свою пошарпану сумочку «Гермес». Вона вкрита гидкою грязюкою. Брудно-чорна. Я накидаю її на плече та запалюю собі цигарочку.

Я пробираюся порожнім аеропортом, позіхаючи, брудне взуття несу на зігнутому пальці. Мені треба купити ще один квиток. Назад, до Лондона. Неймовірно. Таке грьобане марнування грошей. Я ж щойно приїхала сюди. Сподівалася найближчими днями опинитися в Монако. Попивати «Неґроні» в Монте-Карло, тринькаючи свої нові величезні статки на «Діор» та «Ів Сен-Лоран». Але ні. Поки що ні. Нам спокій тільки сниться. Тож, здається, час повертатися до рідної Британії. Жодна каса ще не працює, тож я не можу купити квитка в один бік. Падаю на стілець у залі очікування. Доведеться мені чекати. Повірити не можу, що Ніно обвів мене круг пальця, покидьок. Тепер я справді, справді розлючена. Чорт забирай, що за гру він веде? Надсилає мені квіти, романтичну цидулку, а потім наймає якогось придурка, щоб той мене вбив? Вам доводилося чути про щось більш шизофренічне?

О Господи, та він же гірший за Бет.

Сидіння тверді, пластикові, і я просто під струменем вітру з кондиціонера, перед широкоекранним телевізором. По телевізору йдуть румунські новини, з вимкненим звуком і з субтитрами. Навряд чи той крадій потрапить до новин, якщо/коли його знайдуть. Він не був молоденькою білявкою, як Бет. Він був не надто гарненький (один або два бали з десяти). Сподіваюся, що я досить добре його сховала. Може, варто повернутися назад і перевірити? Але ні. Головою думай, Алвіно. Ніколи не можна повертатися на місце злочину, це головна прописна істина. Їм ніколи не знайти знаряддя вбивства (мої руки прикріплені до моїх плечей). Жодних відомих мотивів. Жодних камер, я ж перевіряла. Я виїду з цієї країни за лічені години. Усе це мені вдається краще й краще. Я витягаю руки над головою, знову позіхаю й розслаблююся.

Я беру айфон Бет і клацаю на застосунки.

Цікаво, чи є в Бет «Тіндер».

Розділ п’ятий

Видалю той дурнуватий застосунок для стеження. Він більше не потрібен. Як мені далі шукати Ніно? Що мені зробити? Може, я багато годин тут просиджу, доки не вилетить наступний літак до Лондона. Клацаю мобілкою Бет. «Тіндера»[24] немає. Це була не її царина. Навряд чи вона взагалі про таке знала. Чи про «Геппн»[25], чи про «Гіндж»[26], чи про «Ґріндр»[27], чи про «Бамбл»[28], чи ще про щось таке. Я завантажую «Тіндер». Мені просто цікаво. Хочу побачити, який вигляд мають місцеві жителі. Чи є в мене час на швидкий секс в аеропорту? Я могла би влаштувати коротенький курортний роман. Міг би з’явитись якийсь приголомшливий румунський кардіохірург і вибити землю в мене з-під ніг… Я завантажую застосунок, знаходжу фотку Бет і реєструюсь як Бейонсе. Ну а що? То й що, що це фейк? Таке зараз і є все моє життя.

Так.

Так.

Так.

Так.

Зустрічі шукаю.

Аж слиною стікаю.

Стефан.

Крістіан.

Міхай.

Ніколае.

Хлопчику, та ти соковитий.

З кимось таким мені час би убити.

Модель?

Дублер?

Бетмен.

Спайдермен.

М’язистий, як той Супермен.

Губи закличні.

Він фантастичний.

Накачані груди.

Він супер усюди.

Член довжелезний.

Хочу безмежно.

Гм, цікаво, чи є Ніно в «Тіндері». Ну звісно ж є. Він хижак «Тіндера». Навіщо взагалі реєструються в «Тіндері»? Щоб познайомитися з майбутнім чоловіком/дружиною? Для тривалих щасливих відносин?

БОЖЕ МІЙ.

Я МОЖУ ЗНАЙТИ ЙОГО В «ТІНДЕРІ».

Я можу його відстежити за допомогою «Свайп Бастера»[29]. Алві, ти довбаний геній. Це має спрацювати. Це неперевершено.

Єдиним можливим дрібненьким недоліком є те, що телефон Ніно в мене. Але я готова побитися об заклад, що:

1. У нього вже є новий телефон.

2. Він уже встиг завантажити «Тіндер».

(Чоловікові з таким лібідо секс потрібен щонайменше двічі чи тричі на день. Б’юся об заклад, що він там просто зараз, у цю хвилину. Гаяти не можна ні секунди.)

Так, куди, в біса, Ніно міг податися? Наважуся припустити, що до Італії. Не на Сицилію, це надто вже ризиковано. Його розшукують поліцейські та гангстери. То, може, в Неаполь? Хіба він не згадував його, коли ми планували нашу втечу?

Я пишу в «Свайп Бастер», що шукаю когось на ім’я Ніно Бруска й що востаннє він з’являвся десь у Неаполі. Уводжу фейкову електронну адресу, щоб дізнаватися про результати. У папку «Вхідні» приходить повідомлення.

Нічого. Нічогісінько. Його неможливо знайти. У Неаполі немає нікого, кого б так звали. Можливо, він підписався Джанніно Бруска? Або взагалі якимось іншим іменем?

Оххх. Так у мене скоро руки опустяться. Має бути якийсь простіший шлях.

Я ґуґлю «Як знайти когось у “Тіндері”». Мені видає «Альбіон Сервісез». Тут використовується технологія розпізнавання обличчя. Усе, що мені потрібно, – фотографія. Може, у Бет у телефоні є хоч одна? Я проглядаю її галерею. Тисячі фоток маленького Ерні. Кілька селфі Бет у новій сукні. Кілька типу художніх знімків амфітеатру в Таорміні. І… Оооо, а це що таке? Святкування дня народження. Схоже, це вечірка Амброджо. І Ніно тут є. Так, це він, жодних сумнівів. Стоїть поряд з Амброджо, що задуває свічки. Там темнувато, і його обличчя дрібне, але це може… це може просто спрацювати. Я обрізаю фото та збільшую злочинне спокусливе обличчя Ніно. Завантажую його до програми пошуку та намагаюся вгадати місто. Я знов пробую Неаполь, про всяк випадок. Вбиваю електронну адресу та чекаю… Ну ж бо, ну ж бо, ну ж бо.

У папку «Вхідні» надходить повідомлення.

Ні. Там його немає.

Чорт. Бля. Лайно. Гадство.

А як щодо Лондона? Чи може він досі бути там?

Я вводжу це місто. Завантажую його обличчя. Обличчя, що затьмарило б усіх янголів… Я зітхаю. Сором мені, про що я лише думаю. Я натискаю «Пошук» і кусаю нігті. Якби ж це спрацювало.

Ще одне нове повідомлення в папці «Вхідні».

Нічого. Спробую ще раз.

Рим? Може, там? Це ж Італія.

О БОЖЕ МІЙ, ЦЕ ВІН.

Це, схоже, зовсім нове фото Ніно, без капелюха (що запханий у мою сумку). «Ніно Бруска, 39 років, Рим». Це крутіше за крутість. Я завжди хотіла побувати в Римі. Він точно очолює перелік місць, які я хотіла б відвідати, перш ніж померти. (Рим, Гавана, Лас-Вегас, Банґкок.) Я чула, що там неперевершені секс-клуби. Усе складається просто чудово.

Каси нарешті відкрилися. Я купую квиток в один бік до Рима і чекаю біля воріт. Подорожую під іменем моєї сестри, адже Алві офіційно вважається мертвою. Мій паспорт могли й заблокувати. Не варто ризикувати. Літак злітає за п’ятнадцять хвилин, і я, бля, вже не можу дочекатися. Я сиджу, соваюся на місці й дивлюся новини.

Ох, бля, це ще що таке?

Я витріщаюся на екран телевізора.

Ця жінка – моя мати.

Що вона, в біса, робить у телевізорі? Це що, шоу про оцінювання антикваріату? Та ні, не воно. Камера наближається до вкритого автозасмагою обличчя матері: бездоганний макіяж, об’ємна зачіска, три низки перлового намиста. Я не чую, що вона говорить. Намагаюся (без успіху) прочитати по губах. Вона чимось віддалено нагадує біляву Маргарет Тетчер, в обох є щось однаково диявольське… Вона колихає на руках заснулого маленького Ернесто, погляд її спрямований у камеру, і мені майже здається, що вона дивиться просто на мене. Я також дивлюся прямо на неї, не моргаючи, не дихаючи, напружена, мов кішка в засідці. Я бачу її вперше за кілька років. Вона анітрохи не зістарілася, мов одне з тих радіоактивних яблук, що продаються в супермаркетах. Може, її заморозили в кріогенній камері та щойно реанімували? Позаду неї – залишки вілли Елізабет, почорнілі, зруйновані вогнем, жевріють і димлять, неначе після авіакатастрофи. Пальми, квіти, кущі жасмину – все вигоріло дотла, перетворилося на попіл, на пил. За її правим плечем виблискує басейн. Я здригаюся на стільці.

На екрані з’являється фото Бет з її медового місяця в Кенії, з великими літерами: «ЕЛІЗАБЕТ КАРУЗО». У мене холоне всередині. Гадство. Тепер це офіційно. Копи шукають мою близнючку. Я впевнена, що вона потрібна їм, щоб допитати щодо мого вбивства. Тобто, звісно, я їм потрібна. Мама благає про допомогу в її пошуку, це видно з відчаю на її обличчі. Б’юся об заклад, поліцейські думають, що я щось знаю. Вважають мене за свідка чи ще гірше. Чи вони підозрюють, що це я вбила власну сестру? Ні, ні, ні, все надто заплуталося. Тепер вони стежитимуть за її довбаною мобілкою. Чому я? Ой, як усе безладно.

Дзінь.

Що ще?

Електронний лист від моєї матері. Я натискаю на текст.

Від: Мевіс Найтлі MavisKnightly1954@yahoo.com

Кому: Елізабет Карузо ElizabethKnightlyCaruso@gmail.com

Дата: 1 вересня 2015 08:56

Тема: RE: Де ти є?

Елізабет, янголе, ти отримала мого останнього листа? Мене охоплює страшенний стрес. Ніхто тут і гадки не має, куди ти поділася. Я сповнена тривогою по вінця. Я очей не стулила, і це не через зміну часових поясів, запевняю тебе. Мігрені. Сухо в роті. Шкіра свербить. Екзема під колінами. У мене з’явилася виразка шлунку. Це психосоматика, я просто впевнена. Гострий біль у центрі живота, за два дюйми над пупком. Дуже дошкульний. Я просто навпіл згинаюся від болю. Можу пройти лише два-три фути, а потім мені треба знову сісти. Це надлишок шлункової кислоти. Мені потрібно поїсти крейди. Звичайно, мій лікар в Австралії, а тутешній аптекар не говорить англійською. Я втомлююся вже від того, що це пишу. Можеш, будь ласка, перетелефонувати мені?

P. S. Тебе шукає поліція. Хочуть щось у тебе запитати про твою сестру.

Я закочую очі та видаляю листа, потім вимикаю телефон сестри й запихаю його в сумочку.

Якщо поліція шукає Бет, то мені доведеться бути Алві. Коли дістанусь до Рима, скористаюся паспортом Алвіни. З карткою Бет я пройшла контроль, але це було до того, як цю новину оприлюднили. Якщо… якщо тільки не… О Боже. Поліція точно заблокує паспорт Алві. Але скільки часу на це треба адміністратору після того, як хтось відкинув копита?

Оголошують мій рейс, і ми сідаємо в літак. Стоячи в черзі, я вкриваюся потом. Що мені робити, коли ми дістанемося до Італії? Хто я, в біса, така? Алві чи Бет?

Розділ шостий

Міжнародний аеропорт Рим-Фіумічіно імені Леонардо да Вінчі, Рим, Італія

– Passaporto[30], – каже чиновник, його голос приглушено долинає з-за скла. Я розглядаю долоню його витягнутої руки, глибоку лінію серця, лінію життя, усі його довбані лінії.

Мої пальці стискають паспорти на дні моєї сумки. Мабуть, варто просто піти назад і повернутися на літак. Або назавжди оселитися просто отут, як той хлопець в аеропорту Джона Кеннеді. Довічний дьюті-фрі шопінг і нестача вітаміну D. Але ні, я не можу. Це просто смішно. Ніно в Римі. Ось там я й маю бути. Я непереконливо намагаюся всміхнутися й дістаю свій власний паспорт. Простягаю його чоловікові. Він про щось теревенить італійською зі своїм колегою. Ти крута, Алвіно. Тримайся невимушено. Я ледь дихаючи дивлюся, як він гортає багряну книжечку. Серце в мене шалено калатає. У грудях стискається. Вимушена усмішка ледь тримається, і я впевнена, що лоб блищить.

Я розглядаю фото в паспорті та читаю догори дриґом:

НАЙТЛІ

АЛВІНА

ГРОМАДЯНКА ВЕЛИКОЇ БРИТАНІЇ

10 ЖОВТ 89

САЙРЕНСЕСТЕР

(Ой, це ж місто римлян. Йому сподобається.)

Я розглядаю задній бік його комп’ютера. Це на екрані щось блимає? Ну чому так довго?

– Benvenuto[31], – з усмішкою каже він. Віддає мені паспорт і підморгує.

– Ой. Так. Benvenuto, – відповідаю я.

Я хапаю паспорт і вшиваюся, змішуюся з натовпом. Повірити не можу, що він мене пропустив. Можливо, співробітники аеропорту не знають, що я мертва? Чи він був надто зайнятий сміхом і жартами, щоб помітити, що монітор блимає червоним? Хай там як, слава яйцям за це. Я дісталася до Італії.

Забігаю до найближчого туалету та витріщаюся на дівчину в дзеркалі. Обличчя моєї сестри теж розглядає мене. Це її очі, а це її рот. Це наш ніс, всипаний веснянками, кінчик якого трохи задирається догори. Я схожа на Бет, але зі страшного похмілля. Мене розшукує поліція. Моє обличчя показували по телевізору (обличчя Бет, але ж ви розумієте, про що я). Копи мене впізнають. Що мені робити? Треба змінити форму носа чи ще щось таке. Потрібно майстерно замаскуватися. Слід би зрізати волосся, але я страшенно цього не хочу. Я його цілу вічність відрощувала. (Після необміркованої стрижки далекого 2011 року були довгі роки «середньої» довжини.) Я могла б перефарбуватися, але каштановий – це надто очевидно. Синій, зелений, жовтий, червоний, рожевий? Вони можуть очікувати, що я підстрижуся, тож, може, варто наростити волосся? Носити величезний капелюх, що відвертатиме увагу. Купити дзеркальні сонцезахисні окуляри. Може, зробити десь пірсинг? Тату? Але змінити форму носа – так, це саме те, що треба. Тоді в мене буде зовсім інше обличчя. Дженніфер Ґрей із «Брудних танців» стала геть несхожою на себе. Мені потрібен маленький, крихітний носик-ґудзик, не більший за родимку. Просто хвилька, мов у коміксах манґа. Кирпочка диснеївської принцеси.

Я виходжу з аеропорту й ловлю таксі.

Але перш за все мені потрібне житло. Знайду квартиру на «Ейрбнб»[32]. Це краще, ніж іще один готель. Жодних покоївок. Жодних допитливих адміністраторів. Вікна, з яких можна вилізти. Оселюся на місяць, але ще подивимось. Якщо мені тут подобається, як знати? Я можу залишитися на скільки завгодно. (Тобто якщо я виживу, звісно.) Але поки що місяця має бути цілком достатньо. Я тут з однією-єдиною метою – знищити того stronzo[33]. Ну і шопінг, звісно. Я впевнена, що тут крутезні магазини. У мене є 200 000 євро. Поки що я заплатила лише за квитки та шампанське. Я хочу поїхати в довбану «Прада». І там скупити весь магазин.

* * *

Трастевере, Рим, Італія

Я така рада, що опинилася тут, що в думках у мене сам складається хайку:

О, Рим. Спокусник.

Де ж ти, падлюка такий,

Досі був? Цьом-цьом.

Це місто до біса прекрасне. Навіть краще, ніж у фільмах. Я думала, що «Ангели і демони» – суцільний фотошоп, але ні, це місце й є просто неймовірне. О, вічне місто. Caput Mundi. Столиця цілого довбаного світу. Місто Цицерона, Вергілія та Овідія. Вулиці сповнені латинської любовної елегії. Будинки – мармуровий оргазм. Рим. Батьківщина «Фенді», «Булґарі» та Валентіно Ґаравані. Колізей. Римський Форум. «Фраскаті» (оте ігристе вино). Ізабелла Росселліні. Піца. Паста. Секс і мода. Франческо Тотті (красунчик).

Я опускаю вікно таксі та висуваю голову в навколишній вітер, моє волосся, мов прапор, тріпотить позаду мене, гаряче сонце обпікає мою шкіру. Я відчуваю пристрасний запах сексу та смакую літню спеку. З терас барів долинає аромат густої чорної кокаїново-міцної кави. Я розглядаю чоловіків у костюмах «Ферраґамо», що блискавично їздять на подібних до ос «веспах», вливаються в потік транспорту та випадають із нього і СИГНАЛЯТЬ, СИГНАЛЯТЬ, СИГНАЛЯТЬ. У них затемнені окуляри, цигарки в зубах і засмага не гірша, ніж у Девіда Гассельгоффа. Чорт, обожнюю італійських чоловіків. Я переспала б із будь-яким із них.

– Гей, у вас є якась інша музика? – питаю я байдужого таксиста.

Він підіймає погляд у дзеркало заднього огляду.

– Це Ліґабуе. Він крутий.

– Я не розумію, що він каже, – пояснюю я. – «Бла-бла-бла-бла-бла».

Водій зітхає та натискає кнопки свого цифрового ретрорадіо. Знаходить пісню англійською.

– Супер. Можете зробити голосніше?

Він додає гучності. Лунає «Wrecking Ball». Я киваю головою в такт басу й пританцьовую на своєму сидінні. Я обожнюю Майлі, вона крута засранка. У неї є татуювання з авокадо. Я хочу набити тату, доки я тут. Думаю, «СМЕРТЬ НІНО» або, можливо, просто «НАХУЙ». Подивимося, в якому настрої я буду.

Струшую у вікно попіл із цигарки. У сухому повітрі висить пил. Машини ніби повзуть жвавими міськими вулицями. На фоні неба окреслені куполи, колони, шпилі та височенні сосни. Це прекрасно. Господи, я вже закохалася в усе це. Бля, це справжня поезія. Це що, собор святого Петра? Ми, мабуть, поблизу Ватикану. О Господи, я неодмінно відвідаю могилу Джона Кітса. Цього покійного хлопця я просто обожнюю. Серйозно, він справжня легенда. «Тобі лишень безсмертя дар діставсь!»[34]

Ось статуя Богородиці, із підсвіченим світлодіодами німбом. Її пофарбована сукня потріскана й синя. Вона завжди нагадує мені Бет.

– Це Трастевере, – перекрикує водій гучну басову партію.

Майлі виспівує про початок війни. Здається, я її чудово розумію.

Автомобіль гальмує біля бордюру, і я плачу водієві. І збираюся виходити.

– То йди вже, божевільна англійська дівчино.

Моя рука на ручці дверей, але я не рухаюсь. Я визираю назовні, на вулицю. Ніно десь тут. Так повідомив «Тіндер». Він не бреше. Я пригадую бензопилу. Тіла. Кров. Я пам’ятаю ту яму в землі в лісі. «ЯКЩО ЗМОЖЕШ НАЗДОГНАТИ МЕНЕ, МОЖЕМО ПРАЦЮВАТИ РАЗОМ». Але що, як він мене наздожене? Куля між очей? Охайно перерізане горло? На тротуарах повно темноволосих чоловіків. Будь-хто з них може виявитися ним…

– Allora?[35] – вигукує водій. Він совається на своєму сидінні та хмуриться.

Я не зможу просидіти тут увесь день.

Ще раз озираюся вусібіч.

Не зробить же він цього серед білого дня, перед усіма цими крамницями.

Я вистрибую з таксі й грюкаю дверима.

– Vaffanculo[36], – кажу я.

Я наміряюся увімкнути «Ейрбнб» і знайти собі нову квартиру, аж тут згадую, що поліцейські шукають мою сестру. Не можна користуватися її телефоном. Його відстежують. У мене досі є мій старий «Самсунґ», але я не можу ризикувати та вмикати його. Ні, тут є лише один вихід. Я куплю собі одноразовий телефон. Тут через дорогу є італійська версія «Карфон Вергаус». Я перебігаю жваву вулицю та заходжу туди.

Квартира приткнулася в звивистому бічному провулку. Горщики з квітами. Плющ. Балкони. Тут тихо. Усамітнено. Безлюдно. Ніхто не почує крику.

Я зустрічаюся з господарем моєї нової квартири (два бали з десяти. Отож не всі італійські чоловіки красунчики. Забираю свої слова назад). Він дає мені ключі, а я даю йому гроші. І він знову зникає.

Та ви, либонь, жартуєте: п’ять сходових прольотів? Та це ж убивство. Не помітно ані ліфта, ані ескалатора. Я розпашіла та вкрилася потом. Сподіваюся, це було варто зусиль. Думаю, що на верхньому поверсі безпечніше, тож це плюс, як на мене. Я відчиняю двері, і… о Господи! Це справжній палац. Куди там тому «Рітцові». Це все моє, а тут навіть королева могла б жити. Я кидаю сумку в передпокої та пурхаю кімнатами й нескінченними коридорами, пальцями обмацую панелі, якими обшито стіни, а мої ноги ледь торкаються підлоги. Я ковзаю на мармурових кахлях і захоплено кружляю кімнатами. На дерев’яних стінах виписані бездоганні пейзажі: пишна зелена трава та сонячне небо, янголята, ліси та квіти. Стелі високі, позолочені. Кришталеві люстри. Це розкішно, краще за стару віллу Бет. Ліжко з балдахіном і французькі шафи. Аромат бджолиного воску та жасмину. Я закохалася. Залишуся тут назавжди (принаймні доки я ще жива).

Наповнюю ванну водою, від якої йде пара, напускаю надто вже багато піни та глибоко занурююсь. Нарешті я тут. Я заслуговую на насолоду. Моя рука просковзує між моїми ногами. Я мокра. Я торкаюся до себе…

Ніно. Ніно.

Але я не можу зосередитись. Надто неуважна. Умикаю телефон Бет, на півхвилинки. Навряд чи за такий час його встигнуть відстежити. Мені потрібно перевірити, чи нема більш ніяких новин. Я могла пропустити щось важливе.

Дзінь.

Повідомлення з невідомого номера.

«ЩО ЗА ХУЙНЯ? ТИ ВБИЛА МОГО ХЛОПЦЯ?»

Ха. Це Ніно. Він, либонь, помітив, що його чоловік зник, і скумекав, що до чого. А знаєте що? Я не відповідатиму. Хай сам поміркує. Хай потурбується через це…

Я відкладаю телефон, а потім знову беру його. Відкладаю. І беру.

Не слід мені писати Ніно з телефона Бет, копи можуть простежити сигнал. Поряд – мій новий, тимчасовий телефон. Я набираю номер Ніно.

«ТАК, І ТИ НАСТУПНИЙ».

«Надіслати».

Це має його вивести з рівноваги.

«ДО РЕЧІ, ЦЕ Я. У МЕНЕ НОВИЙ ТЕЛЕФОН».

Це я також надсилаю.

Я видаляю його повідомлення та сердито хмурюся, потім вимикаю телефон моєї сестри. Краще більш його не вмикати. Це вже й так було надто довго. Я кидаю недопалок у різьблену мильницю, потім завантажую «Тіндер» на свій новий телефон. Вичищаю кров з-під нігтів. Пальці ніг стирчать із бульбашкової гори. Я виходжу з ванни в хмарині пари, пахуча, напудрена й чиста до блиску. Ані на обличчі, ані на ногах жодного бруду, жодної крові. З волосся не стирчить листя. Я оглядаю себе. Неперевершене божество. Чому він не відповів? Ніно – недоумок.

Знову «дзінь».

Ах, ось воно.

«ОБОЖНЮЮ, КОЛИ ТИ ГОВОРИШ БРУДНІ РЕЧІ».

* * *

Барберіні, Рим, Італія

– Але як це може бути терміновою необхідністю?

– Гаразд, так, може, це й не те щоб терміново, але відкладати точно не можна.

– Не можна?

– Так.

Адміністраторка морщить свого крихітного носика й оглядає мене з голови до п’ят. У неї бездоганні риси обличчя та ідеальна шкіра. Ні, справді, на сто відсотків ідеальна, ніби вона з іншої планети. Це не нормально. Я ніколи не бачила такої бездоганної шкірки, як у неї. Навіть у Бет не така. Навіть у маленького Ернесто. Її ніби зробили з пластмаси й пофарбували фарбою з балончика, як якусь блискучу нову машину. Її шкіра так світиться, що на якусь мить я забуваю про все. Що вона з нею робить? Як їй вдається так сяяти? Може, в неї необмежений доступ до ботоксу, тому що вона працює в цій клініці? Або до тієї кумедної штуки, мікродермабразії, коли з тебе знімають верхній шар шкіри, ніби ти якась змія? «Вампірські» маски з власної крові? Грязьові маски? Лазер? Цікаво, їм співробітники не потрібні?

– Гееееееееей! – вигукує вона.

Схоже, я на неї витріщалася. Може й слину пускала. Про що я говорила? Шкіра м’яка, мов у немовляти.

– Ой. Так. Розумієте, я поспішаю. Мені може знадобитися зникнути в будь-яку хвилину, але перш за все мені треба зробити цю процедуру.

– Так. Розумію. А куди зникнути?

– Я ще не знаю.

Де, в біса, той Ніно?

– Так, прояснімо все, – каже вона. – Ви хочете, щоб я запитала доктора Піранделло, чи є в неї час зробити термінову ринопластику?

– Ні, я ж вам казала. Мені треба змінити форму носа.

– Ринопластика – це й є зміна форми носа.

– То якого ж біса ви так і не скажете? – Англійська точно не є її рідна мова.

Вона зітхає.

– Сьогодні?

– Так, саме так.

Мені слід рухатися далі. Не можна зависати на одному місці. Кожна мить має значення…

Вона дивиться на годинник. «Омеґа», як у Бет. (Я раптом відчуваю, яке пусте в мене зап’ястя. Я продала годинника Бет, але все гаразд. Тепер у мене є той годинник із зозулею, і ви знаєте, він стає мені дедалі ріднішим.) Я бачу, що вона спантеличена, хоча насправді все дуже просто.

– Ви можете просто потелефонувати їй і запитати?

Вона дивиться на мене глибокими синіми очима, лазуровими, як небо над Сицилією, – кольоровими лінзами.

– Я перевірила її графік. Це не так просто. Ми зазвичай рекомендуємо провести одну чи дві консультації, а потім пацієнти чекають щонайменше зо два тижні, щоб переконатись, що вони не передумали. Що вони все добре обміркували…

– Угу. Усе гаразд. Я не передумаю.

– А ще ж операційна; нам потрібно замовити приміщення, медсестру, анестезіолога…

Дихання в неї свіже, як жуйка з перцевою м’ятою. Коли вона вимовила це слово – «анестезіолог», – це було ніби крок із літака в крижану тундру. Як арктичний бриз. Не хочу навіть думати, чим тхне в мене з рота. (Я наміряюся купити електричну зубну щітку, гарну, як у Амброджо та Бет.) Сподіваюся, що вона не помітила запаху вина. Я досі відчуваю присмак крові відтоді, як упала з унітаза, коли в мене була глибоко розсічена нижня губа. Доведеться говорити з напівзакритим ротом. Куплю «Губбу-Буббу». Я нахиляюся над її столом, так, що опиняюся за кілька сантиметрів від неї.

Вона кривиться. Та й біс із нею.

– Скільки?

– Даруйте?

– Просто назвіть суму. Скільки потрібно?

– Ви що, хабаря мені пропонуєте? – перепитує вона.

Та вона заслуговує на приз.

– Господи ж ти Боже мій! Я поспішаю. Скільки коштує зробити це сьогодні?

Я стукаю пальцями по її столику… Стук, стук, стук, стук. О, вийшло схоже на вступ до «Firestarter»[37].

– Справа дійсно не в грошах.

Бачу, ми йдемо в глухий кут.

– Гаразд. Хуй з вами. Піду до когось іншого.

– Спробуйте доктора Бальдассіні. Через дорогу. Він мені зробив носа, – пропонує вона.

Я вириваюся з дверей і мчу сходами донизу, під палюче сонце. Арррррр. Це вже не смішно. У мене скоро сонячні опіки будуть. От аби в мене була парасолька від дощу або від сонця. Парасольки завжди нагадують мені про нього. Ні, не про Ніно, про Амброджо. Вони нагадують мені про той вечір, коли ми вперше зустрілися. Ми слухали пісню Ріанни «Umbrella», але я об заклад готова побитися, що він цього не пам’ятає (і не лише тому, що він мертвий). Це був лише роман на одну ніч, але я хотіла більшого. Я втратила цноту та завагітніла, лише за одну ніч. Непогано. Вельми ефективно. Але я втратила дитину, а моя близнючка вкрала мого хлопця. Я ж казала, яка вона сука. О, Амброджо, bello mio[38]. Він став таким розчаруванням. Якби лише в нього був більший член, усього оцього не сталося б.

Я мчу дорогою повз «фіати», «феррарі» та «мазераті», що стоять уздовж бордюру. Чую, як машини зіштовхуються, труться одна об одну. Гудіння «весп». Сигнали клаксонів. Я проходжу повз високі білі елегантні будинки, усі зайняті операційними, приватними лікарнями та психоаналітиками. На блискучій латунній табличці на стіні вигравіювано: «Dr Baldassini». Ооо, це місце здається дуже багатообіцяльним. Тут зовні табличка з зображенням дівчини, трохи схожої на Бет. Я підіймаюся сходами та натискаю кнопку дзвінка. Заходжу крізь величезні, солідні двері. Усередині прохолодно, гарні високі стелі. Аромат мадагаскарської ванілі. Юка в горщику. Я крокую чорними й білими кахлями до жінки на рецепції.

– Вітаю, можете мені допомогти? – кажу я. – Це дуже терміново.

– Заходьте, – запрошує чоловічий голос з італійським акцентом.

Я дивлюся на платинову білявку на рецепції. Вона киває та всміхається.

Я відчиняю двері та ступаю всередину, вдихаючи лікарняне, медичне повітря. Пахне так, ніби тут перестаралися з «Містером Мускулом»; усе здається неймовірно чистим і яскравим.

– Чим я можу вам допомогти, міс, гм, міс?..

Я різко вдихаю:

– Бейонсе.

Я зачиняю за собою двері.

Ого.

Доктор Бальдассіні надто спокусливий, щоб бути хірургом. Він стоїть переді мною, приголомшливий, сліпучий, схожий на якогось бога в хрумтливому білому халаті. Зі стелі сяють точкові світильники. На шиї в нього висить стетоскоп. Це так круто, ексцентрично, сатирично, як на якомусь показі моди. Я точно бачила якісь такі аксесуари на подіумах «МакКвін» минулої весни. Його сорочка вгорі не застебнута (на два ґудзики), і я помічаю волосся на грудях. Його дизайнерська стрижка скульптурна, досконала. На щоках з’являються ямки, коли він усміхається. У нього гарна статура. Ідеальний зріст. (Схоже, я нерівно дихаю до італійців.)

Це таке марнування.

Я уявляю його самотнє життя в операційній, за білою марлею, хірургічними масками, в кумедному блакитному костюмі. У водонепроникних чоботах. Хірурги носять шапочки? Таке обличчя треба вивішувати на білбордах, щоб жінки з усього світу ним милувалися. Цікаво, він уже народився з такою американською щелепою? Це його справжнє підборіддя?

Він дивиться мені в очі, таким сповненим гідності поглядом. Я теплішаю, сповнююся чуттєвості зсередини, як швейцарське сирне фондю з білим вином. Він простягає мені руку. Потискає міцно, ніби для нього це дійсно щось означає, шкіра в нього тепла та гладка. Я підходжу трохи ближче, вдихаю його. Його лосьйон після гоління якийсь пряний – «Неролі Портофіно» від Тома Форда. Бергамот, амбра, розмарин, лимон… (Мої ніздрі пропадають ні за цапову душу, я мала стати професійною нюхальницею, парфумером у «Ів Сен-Лорані» або, можливо, nez[39] у «Шанель».) Хоч би ця операція не зіпсувала мій бездоганний нюх.

– Сідайте, будь ласка.

Я сідаю на футуристичний стілець, неначе вкрадений із космічного корабля, й оглядаю стіл, вкритий дивними кульками: вони прозорі, просвічуються, мов медузи (але без жалких щупалець). Мені десь із хвилину потрібно, щоб зрозуміти, що то таке.

Лікар помічає мій погляд.

– Візьміть.

Він нахиляється до мене над столом і дає мені аморфну силіконову кульку.

– Це найвища цінова категорія. Імпланти «Аллерґан». Це розмір 450cc.

Я беру її й стискаю. На дотик чимось нагадує пластилін «Плей До».

– О. – Я кладу кульку назад на стіл. – Так. – Усе це якось дивно, чесно кажучи.

– То що я можу сьогодні для вас зробити?

Садомазо? Анал? Легенький, лайтовий бондаж? Може, добре розважимося втрьох: я, ви та Джордж Клуні? Або можете роздягнутися, щоб я подивилася?

Він відхиляється на спинку свого шкіряного крісла та складає руки за головою.

– І, будь ласка, можете називати мене Леонардо.

Леонардо? Добре.

Голос у нього наче солона карамель – глибокий, низький, рівний. Я готова об заклад побитися, що він чудово вміє спілкуватися з пацієнтами. Це важлива риса для лікаря – заспокійливий голос. Незабутні інтимні розмови. Він може сказати, що тобі тиждень жити залишилось, але таким голосом, що ти просто подумаєш: «Ну й гаразд».

Леонардо всміхається. Він бере три силіконові кульки й починає жонглювати. Він крутий.

– Моя адміністраторка говорила про термінову операцію? Зазвичай ми такого в цій клініці не робимо, але я впевнений, що, якщо ми дійдемо згоди щодо суми, яка покриє неминучі додаткові витрати, ми зможемо щось вирішити.

– Справді? Зможете?

– Звісно. Часу трохи замало, але я подумаю, що можу зробити.

– Чудово. Блискуче. Неперевершено.

Я знала, що десь відшукаю такого несумлінного лікаря, якщо добре постараюся. Кого турбує етика? Клятва Гіппократа? Кожен має свою ціну.

Я дивлюся на його руки, що тепер лежать, стиснуті, на столі. Його нігті, підпиляні й відшліфовані, природно блищать, а шкіра кремова, рожево-біла. Схоже, що він робить професіональний манікюр. Думаю, йому слід доглядати за руками. Він хірург, урешті-решт, саме ними він торгує. Я впевнена, що вони застраховані на цілий статок. Уявляю його руки на моєму голому тілі. Його долоні масажують мої плечі, пальці стискаються навколо горла. Він опускав би руки все нижче, збуджував би мої соски, обхоплював би груди. Потім руками гладив би живіт, опустився б аж до стегон і розсунув би їх. Потер би мій клітор. Увійшов би в мене на фалангу. Хочу відчувати його пальці всередині мене.

– Бейонсе?

– А, так? Про що ми?.. Гм…

«Леонардо, Леонардо, Леонардо». Мені подобається. Пливе по язику, як «феляція». Можливо, він титан Відродження, як да Вінчі? Геніальний митець? Видатний мислитель? Його точно можна обожнювати, як Ді Капріо. Я вперше несамовито закохалася у Джека з «Титаніка». (Треба було йому зіпхнути Розу з того плоту.)

Лео натягає латексні рукавички. Я трохи соваюсь на своєму стільці. Тепер я мокра, і між ніг у мене розпалюється пристрасне бажання. Я уявляю секс на його столі.

– О Боже, Алві! Ти не можеш спати зі своїм лікарем. Це непрофесійно чи щось таке…

Що це за докучливий голос у моїй голові? Голос розуму? Розважлива Алві? У моєї совісті терпець урвався? Це ніяк не може бути довбана Бет. Хай там як, у мене часу на секс немає. Ніно десь там чекає, зловтішається. Мені треба поквапитись.

І хіба я щойно не відреклася від чоловіків? У мене пам’ять як у золотої рибки. І хіба я щойно не відреклася від чоловіків?

– Мені потрібно змінити форму но… тобто зробити ринопластику. Якомога скоріше, сьогодні, – кажу я.

– А який ви хочете мати вигляд?

– Ну, я думаю, щось середнє між Гайді Монтаґ[40] і Мадонною 1994 року.

– Гмммм. Розумію.

– Що менше, то краще, – пояснюю я. – Як у джунгарського хом’ячка.

Я вказівним пальцем показую в повітрі потрібну форму. Виходить щось трохи схоже на кому:,

Лео киває, але я не впевнена, що до нього дійшло. Його очі затримуються на моїх, допитливі, проникні: його вродливе обличчя здається спантеличеним. Чого він так витріщився на мене? Я впевнена, що в нього таке буває щонайменше разів двадцять на день. А, знаю. Він уявляє мене голою. У нього той затуманений, мрійливий погляд, що постійно буває у хлопців… Може, я йому теж сподобалася? Я готова об заклад побитися, що так воно й є. Це добре видно.

– Привіт, Елізабет.

Містер Бульбашка стоїть наді мною. Я вдивляюся в його обличчя. Налиті кров’ю очі зловісно світяться, витріщаючись на мене з білого мов крейда обличчя. Я прив’язана до лікарняного ліжка на колесах. Я сіпаюся, борюкаюся, але не можу поворухнути жодним м’язом.

Мої кисті та ступні затягнуті надто міцно. Я звиваюся й вивертаюся. В очах пече від смороду віскі. Я щокою відчуваю його хрипке дихання. Його рот усього за якийсь дюйм від мене. Він підсувається дедалі ближче. У нього в зубах щось застрягло. Схоже на людську плоть.

– Будь ласка, я хочу знову стати Алві.

Він сміється, сміється, божевільним сміхом, як сирена.

– Будь ласка, будь ласка, будь ласка, будь ласка.

Його обличчя перетворюється на обличчя Бет.

Я розплющую очі й озираюся. Що це таке? Де я є? Навіщо до мене під’єднані всі ці трубочки? Це що, лікарня? Лікарняні завіси. Голі білі стіни. Запах промислового засобу для дезінфекції. Що я, в біса, тут роблю? Я втрапила в аварію? Хтось мене намагався вбити (знову)? Я не відчуваю обличчя. Не відчуваю голови. Я що, паралізована? Чи мертва?

– Допоможіть. Допоможіть. – Що зі мною сталося? – Медсестро? Медсестро? МЕДСЕСТРО!

Біля ліжка червоний шнур для виклику. Я смикаю за нього, і спалахує світло. Чую дзвоник десь на посту чергового. Дихай, Алвіно, просто дихай. Усе гаразд. Усе з тобою буде добре. Ти, либонь, знову випила забагато й відключилася серед дороги, на зебрі. Я заплющую очі. Це якось пов’язано з готелем «Рітц»? З якимось мартіні? Думай, Алвіно. Думай. Це Ніно зробив? Я щільніше стискаю повіки, суплю брови. Ні, я знаю. Мені зробили серйозну операцію. У моєму мозку наче світло вмикається. Ринопластика. Майстерне маскування. Тепер я пригадую, все стає зрозумілим (типу). Я в бігах. Під прикриттям. Мені потрібно знайти ту падлючну падлюку. Ніколи чекати.

– Buona sera, come stai?[41]

Я розплющую очі й дивлюся на жінку, що йде до мого односпального ліжка.

– А ви хто, в біса, така? – питаю я.

Жінка всміхається. Вона схожа на мою бабусю: коротке гарно зачесане волосся, світло-сіре з легким блакитним відтінком, широка, ґречна усмішка. У куточках очей – зморшки від сміху. У неї чудово вийшло б рекламувати підливи «Бісто».

– Мене звати сестра Романо. Я сьогодні доглядати за вами.

Сестра? Фе. Не люблю сестер.

– А це що за гівно? – питаю я.

Я висмикую голку з руки, липка стрічка за все чіпляється. Пекучий біль, і в мене на шкірі виступає крапля крові. Я злизую її. Смачно.

– Це ваше знеболювальне, – пояснює вона. Вона дивиться на голку, що падає на підлогу. – Не хочете його, морфіну? Добре. Без проблем. Я забрати.

Морфін? Ой, я люблю морфін…

– Як ви сьогодні почуватися?

– Я чудово почуваюся.

Я хочу забратися звідси.

Вона натискає перемикач біля ліжка, і матрац рухається. Він бринить і гуде під моєю вагою, і я поступово сідаю.

Ох ти ж йобт!

– Що це?

Я, скосивши очі, дивлюся на свій ніс. Бачу щось типу білого гіпсу…

Медсестра вдивляється в моє обличчя та широко, променисто всміхається.

– Sì, – каже вона. – Погляньте.

Вона простягає мені дзеркало, і я підіймаю його. Вона відліплює гіпс.

– Ти схожа на Пакмана[42], – коментує Бет.

– О, святий Ісусе, – вимовляю я.

Мій ніс зник. Божевілля якесь.

– А він не… замалий? – питаю я.

– Ні, гарненький. Дайте поглянути…

Вона смикає за нього. Я нічого не відчуваю.

– Гей! Заберіть руки. Я буду кусатися.

Я все ще витріщаюся на себе в дзеркало. Леонардо, ти чудотворець. Цей чоловік – чистий геній. Святий. Чарівник. (І ще й гарненький… Чорт, Бет зі своїм голосом у мене в голові не дала мені його завалити.) Тепер жодним копам ніяк мене не впізнати. Я не схожа на Алві.

– Ви три години в операційній, а зараз повинні розслабитися.

– Три години? – Бля, це ж ціла вічність. А як же Ніно? – Я маю йти.

Вона кусає губу. Схоже, вона засмучена. Чіпляє назад білу пов’язку. Я втуплююся в її обличчя.

– Де мої речі? Я йду, – кажу я.

– Signorina, але ви щойно прокинутися.

– Мені треба забиратися звідси. Де мій телефон? – Я відчиняю шухляду біля ліжка. Знайшла. Назад, у мережу. Я хапаю його і грюкаю шухлядою.

– Ви не можете йти зараз. Mamma mia[43]. Не хочете, щоб доктор Бальдассіні спершу вас оглянув?

Ммммм, доктор Леонардо. Так, я б не проти. Але не зараз. Мені ніколи. Навіть швиденько подрюкатися. Це гонка проти часу, як у «Кришталевому лабіринті»[44]. І взагалі, з хлопцями в мене покінчено. Тепер я все пам’ятаю. Гроші. Помста. План.

Я вистрибую з ліжка та мало не падаю. Трохи похитуюся, хапаюся за штатив. Це, либонь, усе через ту анестезію. Або, може, з таким крихітним носиком у мене змістився центр тяжіння. Коли в голові вже не паморочиться й підлога не рухається, я озираюся, шукаючи свій одяг. Відчиняю шафу та бачу сукню «Шанель», що висить на маленькому гачку. Беру її й натягаю на себе. Знаходжу свої босоніжки та взуваюся, але мені ніяк не втриматися на шестидюймових підборах. Я знову скидаю їх і несу в руці. Мені боляче рухатися. Боляче йти. У мене й так було найнайтяжче похмілля, а тепер ще й ніс ніби охоплений полум’ям. Хочу ще того чудового морфіну. Чи кінських транквілізаторів? Чи джину?

– Вам треба носити це, – медсестра показує на пов’язку в мене на носі. – Носити шість тижнів. Цілодобово. Не знімати.

– Так, звісно. – Та нізащо.

Я бачу в шафі пошарпану сумочку Бет «Гермес» і запихаю в неї свій телефон. Перевіряю гроші. Так, вони на місці, у годиннику з зозулею. Здається, все: увесь мій світ в одній сумочці. Принаймні носити не важко…

– І ці таблетки теж вам. Чотири рази на день.

О, препарати ♥

– Чудесно, – кажу я.

Вона дає мені паперовий пакет, що мало не репається від пакунків із ліками. Я пхаю таблетки в свою сумочку. Тепер у ній стільки всього, що я не можу її закрити.

Я відсуваю вбік блакитну завіску та шкандибаю по палаті змерзлими, голими, холодними мов крига ногами. Запалюю «Мальборо Лайт». Медсестра гукає мені навздогін:

– Це дуже сильні знеболювальні. Кодеїн і парацетамол. Будьте обережні, не надто багато.

– Так, так, так, неодмінно.

– Добре. Ciao, Бейонсе.

* * *

Трастевере, Рим, Італія

Я заходжу в аптеку. Відчуття таке, ніби по моєму обличчю проїхався з шаленою швидкістю двоповерховий автобус. Я хапаю жменю таблеток і по одній ковтаю їх. Утираю очі. Вони напухлі, з мішками. Горло болить, і в ньому сухо-сухісінько. Я не можу вдихнути носом. Не можу поворухнути обличчям. Я хапаю пляшку енергетику «Люкозад». Мені потрібно випити, доки я не потріскалася, мов соляна рівнина в Патагонії. Краще, щоб мій ніс мав якомога охайніший вигляд, коли я зніму цю пов’язку.

Я блукаю проходами. Так, що мені потрібно? Варто купити найнеобхідніше. Я вишукую фарбу для волосся (рожеву, кольору фуксії), ерекційне кільце, змазку «Дюрекс Плей» та ароматизовані презервативи, розчіску, зубну пасту, зубну щітку (електричну), губну помаду, консилер, туш для вій і – ТАК – крутезні дзеркальні сонцезахисні окуляри. Плачу дівчині гроші з мого годинника й виходжу з магазину.

Сходами підіймаюся до своєї квартири і прямую до ванної кімнати.

Я фарбую волосся над раковиною. Рожева вода закручується вихором і стікає в трубу, коли я виполіскую фарбу з крана-змішувача. Я викручую пасма над раковиною, вкритою червоними плямами, а потім сушу їх феном. Роблю зачіску перед яскраво освітленим дзеркалом. Рожеве, мов цукрова вата, волосся падає мені на спину. Я схожа на принцесу-троля, Поппі. Я знімаю пов’язку з обличчя та знову розглядаю свого носика. КРУТО, ЧОРТ ЗАБИРАЙ. Тобто – о, так! – хто це такий? Неонове рожеве волосся та кирпочка, гарненька, мов вишенька в коктейлі. Я – полуничне морозиво зі збитими вершками. «Янгольська насолода». Укриваю консилером рубці, що починають багряніти навколо носа. Трохи боляче, але могло бути й гірше. Таблетки допомагають. Я немов літаю. Мащу губи помадою. Додаю туші. Вдягаю сонцезахисні окуляри, і знаєте що? Це крутезне маскування. Дванадцять балів із десяти. Я ковтаю ще знеболювальних. Так, чорт забирай, я готова підкорювати світ.

Розділ сьомий

Я зголодніла після анестезії. Витикаю свого новенького носика надвір, щоб щось перехопити. Це місце здається непоганим: «Таверна Трілусса», старомодний італійський ресторан. Фарбованими стінами в’ється плющ. Тут є тенти та гарненька тераса. Дерев’яні віконниці та свічники. Я хочу поглянути ближче. Відчиняю двері та ступаю всередину. У приміщенні повно людей, які їдять, п’ють і базікають. Кричать. Сваряться над своїми спагеті болоньєзе. Повітря насичене спокусливими ароматами, що долинають із дверей кухні. Боже мій, у мене в роті повно слини. Я готова з’їсти що завгодно. Усе. Офіціант приходить і всміхається до мене. Він гарненький, як молодий Метт Леблан.

– Buona sera, signorina. – Він оглядає мене з голови до п’ят.

– Здоров, – відповідаю я. – Столик для одного?

– Звичайно. Будь ласка, ходіть за мною.

Я слухняно йду за ним. Його зад щільно обтягують тісні чорні штани. Сідницями горіхи лущити можна.

Ми йдемо переповненим рестораном, протискаємося повз столики та стільці до маленької місцини в кутку. Він витягує переді мною стілець, пропонуючи сісти, й розкладає на колінах серветку. Пальцями ковзає по моєму стегну. Навмисно? Чи випадково?

– Aperitivo для вас, bella?[45] Келих «Просекко»? «Апероль Шприц»?

– Мені горілки, чистої, – кажу я.

Він киває й облизує губи.

– Sì, bellissima[46].

Я беру товстелезне меню та заглиблююсь у нескінченні переліки страв. І гадки не маю, що мені обрати. Я зазвичай замовляю «Маргариту» з місцевого «Галовей Доміно».

Натомість оглядаю приміщення. Це старовинна будівля. На стелі темні дерев’яні балки, на стінах – написані олійними фарбами картини. Діжки, ліхтарики та ренесансні фрески, ковані сталеві ґратки та полиці, повні книжок. Тут затишно. Самобутньо. Традиційно. Не так гламурно, як у тому місці в Таорміні, куди я ходила з Амброджо й Бет. Але це круто. Безіменно.

Повертається офіціант із моїм напоєм на таці.

– Ваша горілка, – підморгує він.

Я відпиваю ковток через пластикову соломинку. Вона холодна, терпкувата й міцна. Ммм, як добре. Освіжно. Я ковтаю ще знеболювальних.

– То що у вас доброго є поїсти? – питаю я.

Дивлюся в очі кольору амаретто.

– Це місце славетне своїм cacio e pepe, пастою з перцем і сиром.

– Прекрасно. Сир – це добре. Я замовлю його.

– Чудовий вибір. Фантастичний.

Він усміхається та простягає руку по меню. Його пальці ковзають по моїй руці. По зап’ястю. Помилково? Ні, я так не думаю.

Я дивлюся, як він іде від мене. Він нічогенький: вісім із десяти. Точно найзграбніший хлопець із тутешніх. Усі інші офіціанти – ні про що. А потім до мене доходить.

Я розумію, чому він так мені подобається. Він трохи скидається на Ніно. Чорне волосся, темні очі. Стрункий. Середньої статури. Гарно стрижений. Може, Ніно мав такий само вигляд років двадцять тому, коли був юним гангстером-убивцею?

Ох. Точно. Ніно. Отож. Як саме я його вб’ю? Треба подумати. Розробити план. Я складу перелік. Намалюю діаграму. Потрібен мозковий штурм чи щось таке. Я записуватиму всі найбожевільніші ідеї. Це буде вільний політ думки. Усе, що спаде мені на розум, – усе має право на існування. Жодних обмежень. Я порпаюся у своїй сумочці й знаходжу червону ручку. Але в мене немає паперу. Я озираюся, шукаю серветку чи щось таке, але ні, усі серветки тут із тканини. Утім, хай там як, вони білі. Згодяться. Я розгортаю одну з них на дерев’яному столі та пишу вгорі великими літерами:

ПОМСТА АЛВІ ♥

У центрі зображую портрет Ніно. Просто палички й кружечки. Я не надто сильна в живописі. На Ніно анітрохи не схоже, скоріше на Тома Гіддлстона. Малюю петлю в нього на шиї, а потім і решту шибениці, ніби граю в ту гру. А потім у кружечках навколо складаю розширений перелік: застрелити, зарізати, задавити, скинути зі скелі, вивчити бойові мистецтва та прикінчити його рубальним ударом, мов справжня каратистка, гепнути в потилицю, задушити, замкнути в машині, щоб сам задихнувся, облити фторидом хлору, щоб самозайнявся.

– Ваша паста, signorina, – ласкаво шепоче офіціант мені на вухо.

Я смикаю серветку зі столу та стелю її назад на коліна. Сподіваюся, що він не вміє читати англійською. Я всміхаюся йому й запитую:

– Ви знаєте, де я можу знайти господарчий магазин? «Усе для дому» чи щось таке?

– Ні, вибачте. У цьому районі не знаю.

– Мені потрібно купити мотузку й молоток…

Я дивлюся на свою страву.

Я зазвичай обираю найбільші порції. Таке в мене загальне правило. Але, Боже мій, вона величезна. Офіціант ставить пательню на столик переді мною. Вона повна кремової маси спагеті, а соус пахне неначе в сирному раю. Офіціант дістає млинок для перцю, майже однакової з ним висоти й ширини. (Моєї уваги не оминає те, яку бездоганно фалічну форму має ця штука.)

– Хочете? – запитує він.

– Угу, – видихаю я. – Для мене що пікантніше – то краще.

Офіціант стає зовсім поруч зі мною й меле перець над моєю тарілкою. Стегном притискається до моєї руки. Його член – просто в мене перед очима. Щось явно випинає зі штанів, там, де має бути пеніс. Я б поставила на дев’ять дюймів. Запах його дезодоранту, «Лінкс Аполло», сильніший за мене. Млинок деренчить.

– Отак добре? – питає він.

Я кажу:

– Так.

– Buon appetito[47].

Я кладу собі до рота повну виделку. Ця штука краща за секс. Паста – бездоганна аль денте, жорстка, жується з зусиллям. Соус вершковий, солоний, небезпечний. Ох, бля, як добре. Господи, це пречудово. За дві хвилини я впоралася з усією порцією.

– Фе, ну ти й свинюка, – говорить Бет. – А тепер підеш усе це виблюєш?

Моя сестра вірила, що глютен – від диявола, а вуглеводи – від Антихриста.

– Ні. Я хочу ще, – кажу я. Я заїдаю стреси. Можете кинути в мене камінь. Мені треба, щоб у мене всередині було щось тепле та м’яке. Щось схоже на обійми. Я раніше їла, щоб забути про батька. Щоб не думати про Бет та про маму. Я всміхаюсь і дивлюся на офіціанта.

– Мені ще порцію.

Він витріщається.

– О, і ще один напій.

Він забирає пательню.

– Іще порцію tonnarelli con cacio e pepe?

– Ще одну таку саму порцію.

Я, відкинувшись на дерев’яному стільці, дивлюся, як він біжить назад до кухні. Ковтаю залишки свого напою та повільно облизую губи. Ця страва була неймовірна. Просто справжня порнографія їжі. Я згадую фастфудівські «Макарони з сиром», які їла вдома, в Арчвеї: їх навіть порівнювати не можна («Бомбейський поганець» смакував краще. І «Справжній каррі» теж).

Я стукочу пальцями по столу. Я вам не Бет. Їстиму те, що захочу. Можу навіть пудинг замовити.

Офіціант повертається з моїм напоєм на таці.

– Ваша горілка, signorina.

Я відпиваю чималенько. Він дивиться, як я ковтаю.

– Ви знаєте, я працюю тут уже сім років, і ви найпрекрасніша леді, яку мені доводилося обслуговувати.

– Та невже? – перепитую я.

Я впевнена, що він таке каже щовечора, але знаєте що? Я йому підіграю.

– І ви єдина з усіх замовили дві пательні cacio e pepe.

Ось у це я справді вірю.

– Ну, так. Це справді смачно.

– Мені подобаються жінки, що добре їдять.

– Еге? То, бля, захоплюйся мною.

Я його ладна зжерти заживо, і не сподівайтеся мене спинити. Губки-сунички… шкіра кремова, як панакота. Може, попросити, щоб мені його з собою загорнули?

Він зникає, йде по мою їжу. Я сьорбаю свій напій. Ох! Ого! Ця горілка зразу вдаряє мені в голову. Я гигикаю без жодної причини.

То до чого я там дійшла зі своїм планом? Я зриваю серветку з колін і знов розгортаю її на столі. Перечитую всі свої різноманітні ідеї, а потім дописую ще одну: підсунути йому смертельну дозу чого-небудь (рицину? героїну? ціаніду?). Цікаво, чи не вечеряє Ніно саме зараз. Можливо, в якійсь маленькій місцині неподалік? Бідний, він ще сам цього не знає, але він вигодовує себе для черв’яків. Я ще раз переглядаю серветку. Мій перелік охоплює майже все. Я додаю кружечок зі ще одним варіантом: втопити в басейні/ванні/озері.

– Ваша паста, – з усмішкою каже офіціант.

У нього в очах дивний вираз. Це страх чи захоплення? Схоже, я його спантеличую. З’являється ще одна пательня, з іще однією горою спагеті. Здається, що вона припрошує: «З’їж мене, з’їж мене».

– Корова зажерлива, – каже Бет.

Я хапаю виделку, встромляю її в пасту, набираю якнайбільше й кидаю до рота.

– Перцю не хочете? – питає офіціант.

– ‘cе га’азд. – У мене повний рот їжі.

Я не можу їсти достатньо швидко. Загрібаю пасту скоріше й скоріше, виделка за виделкою, іще виделка. Вона дещо гарячувата, але мені байдуже. Я хочу смакувати її всім обличчям. Розмазую гарячий соус по всьому роту. О, чорт забирай, я в раю.

Я й не знала, яка я голодна, доки не скуштувала цього.

– А знаєте, – каже він, дивлячись мені в очі та схиляючись поближче до мене, – моя зміна закінчується за сорок хвилин.

Цікаво, що в них є на десерт.

– Може, зайдете до мене? Вип’ємо вина. Послухаємо музику. Я живу просто за рогом…

Узагалі-то я добряче напхалася.

– Я більш не можу їсти, – кажу я. – Можете просто принести рахунок?

– Гаразд, жодного вина. Музика. Романтика?

Я хитаю головою. Опускаю погляд на свій живіт. Але потім мені спадає на думку дещо краще. Я схиляю голову набік і всміхаюся.

– Зустріньмося тут, у моїй квартирі.

Я даю йому адресу.

– Я хочу, щоб ти підбіг до мене і вдарив мене.

Дієґо здається спантеличеним. Він витріщається на мене.

– Я хочу, щоб ти спробував накинутися на мене. Напади на мене. Тільки носа не чіпай.

Він хитає головою:

– Я не розумію.

– Послухай, – пояснюю я. – Дієґо, це прелюдія. Це заводить. У мене від цього буває оргазм.

Я закочую очі. До нього все ніяк не дійде.

Відкриваю «Ютуб» на телефоні та показую йому «П’ять крутих прийомів самозахисту».

– О. Ти хочеш битися? – каже він.

– Так. Так. Побитися.

Я відсуваю з дороги канапу, переставляю крісло та журнальний столик. Ніжки столика риплять об підлогу. Я відпихаю його до стіни. Супер, отак краще. Тепер нам буде де розвернутися. Мені потрібно відпрацювати кілька вбивчих рухів, і я не можу цього зробити наодинці. Один у полі не воїн.

– Отже, я стоятиму отут і дивитимусь отуди… а ти підійдеш до мене ззаду.

– Добре. Va bene[48], – говорить Дієго. – Non c’e problema[49].

Добре, що він говорить італійською. Відтворює реальні умови. Саме так, як говорив би Ніно. Акцент у нього прикольний. Такий само, як і в Ніно. Може, він теж із Сицилії?

– Готовий? – питаю я. І повертаюся до стіни.

– Uno, due, tre…[50]

– Ні-ні-ні. Рахувати не треба. Важливо, щоб це було несподівано.

– Але ж ти знаєш, що я наближаюсь? – каже він.

– Але не знаю коли.

Я стою, розглядаю стіну вітальні. На шпалерах красиві магнолії. Пальцем проводжу по геральдичному візерунку. Тиша. Нічого. Не накидається. За якусь хвилину я обертаюся назад.

– Ти нападати збираєшся чи як?

Дієго підбігає і стрибає на мене, наскакує на груди, мов хтивий самець. Ми падаємо долі. Він притискає мене, мало не розчавивши своїм важким тілом. О, Господи мій Боже, в мене зараз шлунок репне. Забагато спагеті. Мені потрібен ґавіскон. Ми перекочуємося, знову і знову, і він мене б’є. З усіх сил гепає збоку по шиї.

– Ой. Боляче. Відчепися, – кажу я. Я віддихуюсь, тремчу, в горлі болить, у голові паморочиться. – Що це, в біса, таке було?

– Ти ж казала, що хочеш, щоб я на тебе напав?

Він сідає, обхопивши набиту руку.

– Та не так же. Йобаний нахуй, – кажу я.

– Оце гівняно вийшло, – говорить Бет.

Ми витріщаємося одне на одного.

– То… що тепер? – вимовляє він. – У нас буде секс?

Я встаю, потираючи шию.

– Ні, поки що ні. Ніяк, – відповідаю я. – Я ще не закінчила з тобою.

Дієґо стоїть посеред вітальні, а я переглядаю своє навчальне відео на «Ютубі». Цілитися треба в очі та в пах. І бити ліктем.

– Так. Гаразд. Я готова, – кажу я й кидаю телефон на журнальний столик. – А ти готовий?

– Sì.

Я розганяюся через усю кімнату й коліном б’ю його по яйцях.

– АААААААРРР!

– АААААААЙЙЙ!

Він згинається навпіл.

– Що? Добре вийшло? Боляче було?

Дієго дивиться на мене зі сльозами в очах. І вилітає з дверей квартири.

– Гей, ти куди?

Я йду до спальні та стрибаю на величезне двоспальне ліжко. Лежу розкинувшись, мов розчавлений восьминіг, розглядаю китички на лампі. Уся ця їжа й бійка мене виснажили вщент. Я почуваюся як кит, що викинувся на берег. Не звичайний синій кит або косатка, а зажирілий кит, що на березі сконав від серцевої недостатності, прямуючи на «Зважені та щасливі». Над яким глузували інші кити. Якого не запрошували на побачення. Доведеться вибивати дірку в стіні та підіймати мене автонавантажувачем. Тоді мене покажуть у новинах і весь мій план полетить у сраку. Ох, ну на біса я зжерла стільки пасти?

– Не буду говорити «Я ж казала», – насміхається Бет.

Хотіла б я бути більш схожою на Ґвінет і жити на ягодах із пилком.

Простирадла прохолодні й гладенькі, шовковисті. Хтось залишив плитку м’ятного шоколаду на моїй подушці. Я розгортаю фольгу та їм шоколад. (Я ж не замовляла десерту.) Розглядаю різьблення на стелі. Ангели, троянди й покручені мушлі. Виліплені з крихкої білої штукатурки. Стиль ренесансний, антикварний. У кутку розкішний камін, облицьований шліфованим мармуром. Свічники зі штучними восковими свічками сяють теплим манким світлом. Старовинний гламур. Краса золотої доби.

– Ку-ку, – долинає від мого годинника.

Перша ночі. Принаймні в Лондоні. А тут, либонь, друга (чи третя?). Це дещо спантеличує. Мабуть, треба його перевести вперед на годину (чи на дві?). Який сенс тягати з собою цю довбану штуку, якщо вона, бля, не те показує?..

Я розумію, що мала б зараз бути десь надворі, прочісувати Piazza di Santa Maria[51]. Ганяти центром Рима, виконуючи власний план. Але я змучена. Вичавлена, мов лимон. Більш ніж виснажена. День вийшов важкий. Навіть два важких дні. Я ще не оговталася після операції. Мені довелося вбити того крадія в Бухаресті. Я зжерла кілограми три сиру з пастою. Я згодом встану і знайду Ніно. Знайду його, перш ніж він знайде мене.

(Я не ледача, я енергозбережна, мов німецький автомобіль.)

Ах, Ніно, я майже відчуваю твій смак. Я знаю, що ти десь тут, неподалік. Нутром це чую…

Я простягаюся на ліжку. Вентилятор працює, просто наді мною, і прохолодний вітерець пестить мою розпашілу шкіру. Я підсмикую сукню, розсуваю ноги. Пальцями проводжу по стегнах. Я й досі без трусиків. Треба б мені купити нові. От аби він був тут, просто отут, просто зараз. Я так хочу його поцілувати. Ох, чого б я лиш не віддала, щоб усістися на його обличчя. Щоб стрибати на ньому до світанку. Я кусала б йому губи до крові. Душу б із нього висмоктала й проковтнула. Я – Ніно. Він – Алві. Ми немов Кеті та Гіткліфф[52]. Хочу, щоб він полював на мене (тільки щоб зрештою я його вбила). Я й досі відчуваю смак того шоколаду, знайденого на моїй подушці. От аби то була кров Ніно.

Чому я так жадаю того, що мене знищує?

Я заплющую очі й зітхаю.

Пальці ковзають моїми грудьми. Я пещу ці м’які кульки, соски в мене тверді, набухлі. Дратівливо стискаю їх пальцями. Спершу трахнула б його, а потім убила б. Ох, чорт, як же гаряче було б. Пальцями погладжую розсунуті губки. Шкіра гладенька й волога. І після кількох доторків заглиблююся всередину. Я хочу. Шалено. Аж до болю. Вигинаю спину, простягаюся. О, так, як добре. Круто. Господи, як я хочу кінчити. Уявляю Ніно глибоко в мені, його великий твердий член, що пульсує, налитий кров’ю. Хочу відчути його пеніс на своїй точці G. І його гаряче дихання на своїй шиї.

«Я й не уявляв, що ти така погана…» – ось що він би мені сказав.

Може, задушити його в ліжку? Обвивши шию самими лиш голими стегнами, наче якась російська дівчина Бонда? Але ж Ніно сильний. Сильніший за мене. Потрібно щось швидке. Швидке й обмірковане. Щось, що точно спрацює. Пальці ковзають іще глибше всередину, я відчуваю, як тану, мов желе. Може, сховати бритву в ліфчику? Я могла б вихопити її й різонути йому горло. Обливаюся гарячим потом. Думки плутаються, розпливаються, оповиті туманом. Я важко дихаю. Мені не вистачає повітря. Мене сповнюють відчуття, бурхливі й кипучі. Де Ніно, коли він так потрібен? Я, чорт забирай, хочу кінчити.

Сідаю в ліжку й озираюся. У голові паморочиться. Мені потрібне щось, що допоможе сягнути межі задоволення. Мій улюблений ділдо, Містер Дік, усе ще в Таорміні. Може, він розплавився в тому полум’ї. Але ж у мене є та новенька електрична зубна щітка. Можливо, вона допоможе? Я зістрибую з ліжка, мчу до ванної. Хапаю та вмикаю її. Вона вібрує, деренчить і гуде, ручка сіпається в мене в руці. Я вловлюю м’ятний запах зубної пасти. Чудово відчуваю, як працюють батарейки. Кидаюсь назад до ліжка, і те «дз-з-з-з-з» розтікається в мене між ніг. О-о-ох, оце свіжість. Електрична. М’ятна. Щетинки шорсткі, але це добре. Алві Найтлі, ти геній.

Я наближаюся, наближаюся до кінця.

Хвилі задоволення

вкривають мене

знову

і

знову.

Перед очима – той чоловік, що лежав мертвий у провулку,

але тепер у нього обличчя Ніно.

Порожні очі.

Придушений крик.

– ТАК. ТАК. Піймався, довбойобе.

Моє тіло напружується й розслабляється, коли я кінчаю, ніби розсипаючись на тисячі дощових крапель.

Я перекочуюсь і вмощуюся зручніше. Я занадто втомлена, щоб чистити зуби (до того ж я знаю, де ця зубна щітка побувала). Заплющую очі та позіхаю. Я саме засинаю, коли чую якийсь брязкіт. Схожий на звук, із яким зачиняється вікно. Скрип іржавої завіси. Я сідаю в ліжку та вмикаю світло. Серце в мене шалено калатає. Що за блядство? Я на п’ятому поверсі. Ніхто сюди не зможе долізти. Чи, може, тут є пожежна драбина? Це що, той спокусливий офіціант повернувся? Чи це… може це бути Ніно? Бля, от лайно. Господи, будь ласка, я не хочу вмирати. У мене досі немає зброї. Мені потрібно щось знайти, і поскоріше. Я скидаю ковдру й зіскакую з ліжка. Мчу до передпокою. Вікно відчинене. Я зачиняю його. Не круто. Я біжу крізь темряву.

Ніж. Знайду ножа для м’яса. Такий має бути на кухні. Шухляди гримлять, гуркочуть і металево бряжчать, коли я обшукую їх усі. Я не бачу, що, в біса, роблю, але мені надто страшно, щоби вмикати світло. Я задихаюся, думки в мене плутаються після кодеїну з горілкою. Я й гадки не маю, скільки таблеток випила. Дивно, що я взагалі можу думати. Намагаюся щось намацати пальцями. Ну ж бо. Столовий ніж, ополоник, дерев’яна качалка. Я викидаю все з шухляд. Розчахую шафи. Ну має ж тут бути хоч щось. Ніж чи ножиці якісь. Картоплечистка. Шампури. Товкач зі ступкою. Але ні. Немає нічогісінько. Навіть штопора. (Мені конче треба дістати пістолет. Або повну кімнату зброї, як у «Матриці». Нескінченний запас.) У мене зовсім немає на це часу. Чому вікно було відчинене?

Намацую на буфеті дерев’яний брусок; у нього встромлені п’ять різноманітних ножів.

О ТАК.

Про це я й говорила.

Може, Бог таки існує?

Я обираю найдовший і найбільший. Пречудово. Це саме те, що мені потрібно. Підходить для обробки індички, курки або смажені з яловичини. Важкий, міцний. Серце в мене на мить завмирає. Натискаю на кінчик пальцем – з нього виступає крапля крові.

Якщо він прийде сюди, я готова. Я впораюся з ним.

– Він усе одно переможе, – говорить Бет.

Я обіймаюся з ножем, немов із власним давно загубленим сином.

Головне – добре підготуватися.

Що це було? Паркет рипнув? Чи хтось постукав у двері? Я нашорошую вуха, щоб добре все чути. Мені потрібен сторожовий собака чи щось таке. Чи тигр, як у Майка Тайсона? Дракон, як у тої маленької дитини? Я задкую передпокоєм до своєї спальні, стискаючи ножа тремтливими руками. На біса я сюди приперлася? Що я роблю? Чому мені здалося, що я зможу подолати гангстера?

– У тебе жодного шансу немає, – говорить Бет.

– Іди на хуй, у пеклі побачимося.

Я навшпиньках крадуся до спальні. Тут нікого не видно. Йду до сколошканого ліжка. Куди, в біса, поділася та зубна щітка? Вона ось тут була, Богом клянуся, саме отут, на постелі. Її хтось забрав? Ніно тут? Він що, стежив, як я з нею розважалася? (Узагалі-то це навіть збуджує.) Він досі тут ховається? Я притискаюся спиною до стіни. Очі в мене розширені від страху. Я навіть затамувала віддих, щоб добре чути.

Ані звуку. Ані скрипу. Ані кроку.

Я відчиняю шафу та застрибую всередину. Зачиняюсь і визираю крізь шпаринку в дверях. От гівно. І що тепер робити? Уперше я шкодую, що я не у своїй старій квартирі в Арчвеї.

День третій. Цуценя

Два тижні тому

Середа, 19 серпня 2015 року

Арчвей, Лондон

Я цьомаю Містера Діка та запихаю назад у його шухляду, перекочуюся на своєму складаному дивані та натягаю ковдру. Уже багато років він залишається моєю улюбленою секс-іграшкою. Більше ніж секс- іграшкою – коханцем, другом. Він завжди поруч, коли мені потрібно з кимось поговорити чи з кимось увесь день кайфувати в ліжку. Він ніколи не зраджував, не йшов від мене. Ніколи мені не відмовляв. Не кидав мене у скруті. Між нами був особливий зв’язок, ми були ближчі одне одному, ніж близнята. Звісно, в нього іноді сідають батарейки, і це буває боляче, але я не скаржуся. Він – професіонал. Завжди виконує роботу. Справжній джентльмен.

Пам’ятаєш, як я тобі купила чотири нові батарейки «Дюраселл Плюс»? Ти довів мене до того легендарного множинного оргазму, і я кінчала добрих п’ять хвилин. А як ми зупинилися у «Вемблі Тревелодж» і разом дивилися фільми з Бредом Піттом? Мені сподобався «Тельма і Луїза», а тобі – «Великий куш». Я ніколи не забуду той день, коли побачила тебе на гачку в тій крамниці в Сохо. Це було кохання з першого погляду. Ти був такий рожевий і блискучий і сяяв у неоновому світлі. Розкішні одинадцять дюймів гуми. Досконалої анатомічної форми. У тебе був такий свіжий запах, як у новенької гумки. Ти був останнім в тій крамниці. Я дочекатися не могла, коли вже дійду з тобою додому, зірву з тебе упаковку й пірну разом з тобою в постіль. Ти знаєш, що було далі, як добряче ми розважились. Я знаю, що ти ніколи не кинеш мене. Ха. На відміну від деяких людей…

Я лізу в свою сумочку «Примарк» і хапаю пачку «Мальборо Лайт». Бля, лише одна цигарка залишилася. Доведеться іще діставати. Порпаюсь у пошуках пурпурової запальнички «Зіппо». Десь тут, десь тут. Де? Де? Де? Знаходжу її під гаманцем і нарешті запалюю. Вдихаю дим, заплющую очі, а потім повільно його видихаю. Чекаю на нікотинове сп’яніння, ніби воно одразу все налагодить. Мов якесь чарівне зілля.

І я не можу стриматися.

Відкриваю свій гаманець і витягаю фотокартку. Вона згорнута за старими автобусними квитками, акційними листівками для постійних клієнтів кав’ярень і рахунками за горілку з барів. Розгортаю її, поклавши на коліна, і розглядаю зім’яте фото. Світлина, зроблена в Лоуер-Слотері в грудні 1987 року. Мої мама з татом стоять біля церкви в центрі села. Це квінтесенція Котсуолдса[53]. Закарбована ідилія. Солоденька картинка. Вапнякові котеджі медового кольору, галявини для гри в боулінг і гребля біля млинів. Алвін мав бездоганний вигляд у день свого весілля: чорний смокінг, циліндр і блискучі лаковані черевики. Він був уродливий, як прекрасний принц. Був бездоганним нареченим. Здається, мама теж нічогенький вигляд мала, але він був іншого ґатунку. Волосся лискуче, чорне та густе. Статура граційна, струнка. Минуло двадцять п’ять років відтоді, як я його бачила. Сьогодні рівно двадцять п’ять років… принаймні так каже моя мама. Я цього не пам’ятаю.

Я гашу цигарку об кухоль.

А знаєте що? На хуй це все. На хуй його.

Я знайду того, хто ніколи мене не покине. Знайду когось відданого.

Я рву фото на сотні крихітних шматочків.

Вони сиплються крізь мої пальці, як пісок.

Розділ восьмий

Середа, 2 вересня 2015 року

Трастевере, Рим, Італія

Я випадаю з шафи, з дерев’яних дверей і ляпаюся на підлогу спальні. Світло ллється в кімнату крізь напівзавішені фіранки. Я впускаю ножа, що блищить на сонці, та потираю лікоть. Ой. Тут буде синець. Гепнулася з усієї сили на ліктьову кістку. Я повзу накарачках до незастеленого ліжка. О, а ось під столом і моя електрична зубна щітка. То Ніно її не вкрав. Я підіймаю її й кидаю назад на ліжко. Я страшенно потягла шию. Заснула в тій довбаній шафі та й проспала сидячи всю ніч. Його тут немає. Я йду надвір. Мені треба випити кави. «Еспрессо мартіні». Я хапаю золотаві босоніжки Бет від «Прада» – і все. Гадаю, я вже вдяглася. Трусиків досі немає, але що я можу вдіяти? Принаймні в Римі жарко. Я запихаю ножа до сумочки і мчу донизу по всіх п’яти сходових прольотах, наспівуючи «Bad Blood», пісню Тейлор Свіфт.

На Piazza di Santa Maria є кав’ярня. Я обираю столик і підсуваю до нього стілець. Замовляю каву та круасан. Розтираю, розтираю ззаду шию й кручу головою праворуч і ліворуч. Зараз вітряно. Либонь, вітер і відчинив вікно. А шуміли, мабуть, самі стіни та стеля. Іноді так буває у старих будинках.

Я лізу в гаманець по гроші, щоб сплатити за рахунком. Пальці соваються до кишеньки, де раніше була та фотокартка. Я відкриваю її, хоча й пречудово знаю, що її там немає. Я її порвала, і я рада, що так вчинила. Я впоралася з цим. Упоралася з ним. В уяві я досі чудово бачу те фото. Мені не потрібен друкований екземпляр. Татове обличчя в день його весілля було просто відображенням оптимізму. Уперше мені спало на думку, що в нього дещо італійська зовнішність. Є щось таке в його обличчі, в його статурі. От гадство. Він скидається на Ніно, як на мене. Це не вульгарність, це біологія. Мій тато міг би бути сицилійцем, з темними очима, з бронзовою шкірою. Звісно, не з іменем типу Алвін Найтлі, але все одно, погляньте лише на нього…

– Ніно, – долинає голос із-за моєї спини. Я обертаюся на своєму пластиковому стільці. Коліном зачіпаюся за край столу, і він мало не завалюється. Ніно? Зараз? Де? Тут? Я намацую ножа в сумці.

– Ніно, amore, vieni qui[54].

От, знову.

Голос належить молодій жінці. Вона сама сидить за сусіднім столом і, схилившись, розмовляє з підлогою. Я поволі нахиляюся, щоб поглянути, з ким це вона говорить. Ніно там, унизу? Чому?

Ой, це просто цуценя.

На якусь мить я подумала, що знайшла його. Просто перед своєю новою квартирою. Але ні, це було б надто просто. Звичайно, це не він; це такса. Я запихаю ріжок свого круасана до рота й жую. Він начинений терпкуватим мармеладом – гіркувато-солодким абрикосовим желе. Хіба що Ніно перетворився на таксу? Як той хлопець у «Перевтіленні», тому дивному романі Франца Кафки. Але там, здається, був жук. Хоча буває й не таке. Ніно. Ніно. У них однакові імена, та й усе. Більше нічого спільного. Це трохи спантеличує. Я з похмілля й не виспалася.

– Bravo[55], Ніно, – каже жінка.

Цуценя сідає й дає їй лапу. (Воно виховане краще за другого Ніно.) Вона потискає його пухнаті пальці. Я спостерігаю за крихітним таксиком. Хутро в нього лискуче, шоколадного кольору. Вуха здаються такими м’якими та шовковистими. Він махає своїм цуценячим хвостиком-мотузочкою й дивиться ясними, сяйливими очима, що здатні розтопити навіть кам’яне серце. О Боже правий, який же він милий. Я його з’їсти ладна. От шкода, що я щойно поснідала. Але серйозно, він справді здається їстівним.

– Bravo, Ніно. Bravo, – каже жінка й чухає його підборіддя.

– Алві, ні. Зосередься.

Стули пельку, Бет. Забирайся з моєї голови.

– Тобі не потрібен ніякий дурнуватий пес.

Узагалі-то, Бет, потрібен. Сторожовий собака, пам’ятаєш? Відданий пес. Вірний друг. Той, що буде моїми очима й вухами, доки я сплю. Я куплю цього собаку. Він бездоганний. Я весь час триматиму його поруч. Він гарний, компактний. Це пречудовий план. З ним точно буду ціла та неушкоджена.

Я гашу недопалок і махаю офіціантці. Жестами показую, щоб вона принесла рахунок. Та жінка відсуває стільця, я чую, як риплять його ноги. Вона кладе гроші на срібну тарілочку і встає, щоб іти. Боже мій, яка вона крихітна. Зовсім малесенька. Ледь більша за собаку. Я б сказала, що в ній футів п’ять зросту, і це разом з танкетками. Вона бере червоний шкіряний повідець і каже:

– Vieni. Andiamo[56].

– ГАВ. ГАВ. ГАВ, – захоплено відповідає Ніно. Який же він зворушливий, просто здуріти можна.

Він підстрибує високо в повітря й шалено нарізає кола, ганяє за своїм вертким хвостиком, женеться, женеться й женеться. Він трохи божевільний, цей собака. Він крутий, як я. Ми створені одне для одного. ♥

– Ні, почекайте, – кажу я, швидко підстрибуючи. Мій пластиковий стільчик перекидається. Я дивлюся на маленьку собачку, і вона дивиться на мене. Облизує носика й моргає. Ніби кажучи: «Забери мене додому, я хочу піти з тобою».

– Скільки за ваше цуценя?

Вона зиркає на мене і хмуриться.

– Ваш пес. Я його хочу. Скільки?

Ми вдвох дивимося на крихітне цуценя. Воно не більше за крота. Його тільце розтягується, як пружинка, просто неймовірно довге, між чотирма лапами. Йому стане місця у моїй сумочці, запросто. Чи можна й нову купити, якщо треба? Тепер я бачу, як він, високо задерши голову, розглядає світ довкола. Може, придбати йому маленьку курточку та бейсболку до комплекту? У шотландську клітинку? Чи шкіряні? Ні, я знаю, з візерунком британського прапора з паєток. У Періс Гілтон чихуахуа, а от у Адель – такса. Я можу навчити його нападати і вбивати, як та крутезна вдова у «Вендетті» Мопассана. (Додам до свого переліку ще один спосіб. Смерть від такси. Ха. Аби ж то.)

– Я хочу купити вашого пса.

– А, – каже жінка. – Ні. Inglese, mi dispiace[57]. – Вона всміхається й відвертається.

– Сто євро? Тисяча? Десять тисяч?

Я вихоплюю повну жменю грошви з мого годинника.

– Ні, ні. Mi dispiace. – Вона тягне за повідець і йде геть. Я витріщаюся на її сяйливе волосся. Такого ж шоколадного кольору, як і в собаки. – Andiamo, Ніно. Va[58].

Я дивлюся, як його крихітні ніжки йдуть від мене. Бруківка для нього – як величезні валуни. Він напрочуд швидкий, як прудка багатоніжка, на цих своїх кількаміліметрових ніжках. «Мілі»? Це ж тисяча, так же? «Санти» – це сто, а «мілі» – тисяча. Сантиметр, міліметр. Це італійська чи латина?

– Мілі євро? Мілі? Мілі?

Я біжу за молодою жінкою. (О Боже мій, що я роблю? Переслідую цю жінку в центрі Рима, це дивацтво навіть для мене, але я хочу цього таксика.) Люди, що сидять на терасі, тицяють у мене пальцями й перешіптуються, в цій кав’ярні зібрався цілий натовп. Усі витріщаються на мене. На високих підборах важко бігти бруківкою, мої дурнуваті босоніжки весь час застрягають. Треба купити щось придатніше, якщо я намірилася полювати на того покидька. Може, придбаю якісь гарненькі балетки, якесь симпатичне взуття на пласкій підошві, в якому зможу бігти? Ніхто не бачив, щоб Джеймс Бонд вишивав у босоніжках. І Джеремі Реннер на підборах мені не траплявся. Ні, потрібно взуватися більш відповідно, щоб мати хоч якийсь мізерний шанс.

Я скидаю взуття й запихаю собі під пахву. (Перше, що я зроблю, – куплю щось на низькому ходу та якийсь одяг на зміну цій пошарпаній сукні «Шанель».) Я вказую на цуценя:

– Мілі євро? Мілі? Мілі? Мілі?

Та леді зупиняється та обертається.

– Per[59] Ніно? – Ma[60] ні. Non vendo il cane[61].

Я так просто не здаюся. Іду за нею до іншої площі. Вона прискорює кроки (і я теж), але цуценя за нею не вженеться. Воно біжить, мчить так швидко, як тільки може. Тепер вона тягне його за нашийник. Воно просто лежить на боці, а ніжки стирчать угору.

Старовинна площа майже порожня, ще рано – восьма година. Я чую передзвони годинника на башті: «Дінь-дон-дон». А потім «ку-ку» мого годинника. Над нами височіє церква у стилі бароко. На ній намальована Богородиця з немовлям Христом на руках. Кольори приглушені, вицвілі, пастельні – рожеві, жовті, світло-блакитні. Дитя тягнеться до Марії. Я згадую про Ерні в Таорміні. Бля, я страшенно хочу цього собаку.

Жінка йде до м’ясного магазину. Вона прив’язує його перед крамницею, чіпляє повідець до металевої рейки. Обертається й зорить на мене. Я вдаю, що не дивлюся, йду кілька кроків у інший бік, а потім повертаюсь і прямую до собаки. Мчу до магазину, нахиляюся й хапаю цуцика, що шалено звивається. Я відчіпляю його повідець звідти, де він прив’язаний.

– Я не винна. Я чесно намагалася тебе купити, – шепочу я йому на вухо.

Я підіймаю його і мчу звідти. Босоніж це виходить значно краще. Пробігаю назад через площу, повз фонтан, від якого бризкає вода, повз чоловіка, що продає селфі-палки, і перуанську групу сопілкарів, що готується до сьогоднішніх виступів. Пробігаю повз кав’ярню, люди тицяють пальцями й витріщаються на мене.

– Гей, – кричить офіціантка. – Ваш рахунок? Гроші?

От трясця. Я їй не заплатила.

– Потім. Я повернуся згодом, – кричу я.

Я біжу, біжу, біжу. Уже звертаю на свою звивисту бічну вулицю, коли чую, як та жінка гукає:

– Ніно?

Нарешті я дістаюсь до своїх дверей. Порпаюся в сумочці, дістаю ключ, серце в мене шалено калатає в грудях, цуценя звивається в руках. Я знаходжу ключ і забігаю у двері. І грюкаю ними – ГЕП!

– Повірити не можу, що ти щойно вкрала таксу… Хоча взагалі-то можу, – говорить Бет.

– ГАВ! ГАВ! ГАВ! – каже собака.

Такса сидить на одному кінці ліжка, а я – на другому. Ми дивимося одне на одного. Він опустив голівку на крихітні лапки, а я спираюся підборіддям на руки. Тепер, коли він у мене, я не уявляю, що з ним робити. Я не можу взяти його до «Прада». Він надзюрить на підлогу.

– Привіт, Ніно. Мене звати Алвіна. Я твоя нова господарка, – кажу я.

Він облизує носа довгим рожевим язиком, але не відповідає.

– Ми дуже весело розважатимемося разом. Я тобі влаштую божевільні пригоди.

Він задньою лапою чухає вухо. Сподіваюся, в нього немає бліх.

– Приємно знайти когось, хто вміє слухати. Останні кілька днів важкенькими видалися…

Він нашорошує вуха та підіймає голову. І трішки скімлить.

– Але я і ти – ми станемо чудовими друзями. Ти можеш бути моїм поплічником.

Я підхоплюю його та садовлю собі на коліна. Погладжую його шовковисту голову.

– Раніше в мене був Містер Дік, але він загинув у пожежі. Не переймайся, я не дозволю, щоб таке сталося з тобою. Зі мною ти в безпеці.

Я дістаю старий фетровий капелюх Ніно зі своєї сумки та нюхаю його. Він увесь кумедно пожмаканий і зім’ятий, але немає жодного довбаного сумніву, що це його запах. Я тицяю капелюха собаці під носика.

– Ніно, вбити, – кажу я.

Цуценя нюхає, а потім підводить погляд. Схоже, воно не надто вражене. Треба мені навчити його вбивати. Знаходити слабкі місця. Я дам йому скуштувати людської крові, як собаці Баскервілів. Я дивлюся на цю крихітну істоту й зітхаю. Він не смертоносніший за хробака.

Я не знаю, де мій Ніно, й не уявляю, де його шукати. Я за ним ганяю вже аж три дні, і все, що я отримала, – оце собача. Це все так незугарно. І я незугарна. Я опускаю погляд на своє пожмакане плаття. Господи, мені терміново потрібно до крамниці. Ані ліфчика, ані трусиків. Замусолена сумочка. Це стає терміновою потребою. Я піду та куплю цілий новий гардероб. Щось приємне, щоб збадьоритися. Так, так, це я й зроблю. Ходити крамницями буде весело. Це ж Рим, урешті-решт. Італія = мода. У що Алві Найтлі має вбиратися тепер, коли вона стала крутою вбивцею? Я хочу мати страшенно спокусливий вигляд, коли знайду його. Він ще зрозуміє, як помилявся. Гаряча. Спопеляє. Просто бомбова. Мені потрібен новий крутий образ. Щось відповідне до казкового волосся й дизайнерського носа. Пройтися крамницями, потім убивати. Мій бездоганний день. Це все частина мого підступного плану. Неперевершене маскування.

– Так. Ну, ти залишишся тут, – кажу я.

Ніно зиркає на мене й підводить голову.

Я зістрибую з ліжка.

Я хочу поїхати на Віа Кондотті. В Інтернеті написано, що це найкраще місце для шопінгу. Куплю все для нового образу крутої шельми. Я думаю, щось шкіряне. Тісне. Спокусливе. Чорне на осінь/зиму. Сексуальне. І мені потрібне взуття, годяще для бігу. І нова сумочка. Звичайно. Я зиркаю на годинник із зозулею: пів на дев’яту за Гринвічем. Мабуть, це означає, що зараз 9:30 ранку? Ми ховаємося вже майже годину. Сподіваюся, що та жінка пішла. Я підходжу до вікна кухні й визираю крізь напівзавішені фіранки. На площі внизу снують люди. Стає спекотно. Зараз я не бачу її долі. І – ні – не бачу також і свого Ніно.

– Ніно, – кажу я, беручи сумку. – Будь хорошим песиком. Не жуй нічого й не руйнуй квартиру. – Ха-ха. Ні, це моя царина…

Ніно скімлить. Я відчиняю двері. Щеня вибігає за мною. Воно прудко, мов гончак, проскакує в мене між ніг і поперед мене опиняється в передпокої. Я й зрозуміти нічого не встигаю, а воно вже збігає донизу, лишивши позаду всі п’ять сходових прольотів.

– Поганий пес, Ніно. Стій там.

Я спускаюся донизу, підіймаю його та знову біжу нагору.

– Сядь, – кажу я.

Він не сідає.

Він вилітає у двері та знову мчить донизу, аж до самісінького першого поверху. Не знаю, навіщо я витрачаю слова. Він же говорить італійською.

Розділ дев’ятий

Віа Кондотті, Рим, Італія

Я заходжу в «Прада», і всі витріщаються. Крамниця простора й сяйлива, з блискучими кахлями та яскравим білим світлом. Підлога сяє, гладенька, як каток.

Інші покупці обертаються, вирячившись на мене. Я, не зважаючи на них, прямую всередину.

– Якого хуя витріщились? – питаю я.

Може, вони мене за якусь знаменитість приймають?

Навколо чується бурмотіння. Літня леді бачить мене й типу задихається. Продавці лупають очима. Я розумію, що вигляд маю такий собі: у брудному платті, без білизни, боса (адже босоніжки боляче труть ноги), сумочка «Гермес» заляпана брудом і – упс! – трохи кров’ю того мерзотника. Принаймні ніс і волосся просто вогонь: це варто було тих тридцяти штук.

Підходить продавець. Ніно гарчить на нього:

– ГРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРРР.

Молодець, мій хлопчику. Продовжуй. Покажи йому, чорт забирай.

Кровожерливий, мов шаблезубий тигр.

– Ciao, чи можу я вам допомогти, signorina? – Він оглядає мене з голови до п’ят.

– Привіт-привіт. Мені потрібен якийсь новий одяг. Мій колишній хлопець викрав усі мої сукні.

– Ах, sì? – каже він.

– Чорний одяг. Все має бути чорним, щоб мене не видно було в темряві.

Він дивиться з полегшенням: я прийшла на закупи, а не для того, щоб пограбувати чи з’їсти його.

– Це на випадок speciale[62]?

Ніно клацає зубами й вистрибує з моєї сумки. Чоловік мало зі шкіри не вискакує. Я дозволю Ніно побігати навколо. Йому потрібно випустити пару.

– Щось тривке. Щоб довго носилося. І щоб у ньому зручно було битися.

– Битися? Це «litigare[63]»… ні?

– І це має бути спокусливо. Мегасексуально. Я думаю, тісний шкіряний комбінезон. Розумієте, як у Жінки-кішки?

– Шкіра. Certo. Sì. Звичайно. Будь ласка, ходіть сюди.

Я йду за продавцем; він веде мене вглиб магазину. Інші покупці озираються й витріщаються. Мабуть, їм подобається моє волосся рок-зірки. Я схожа на Пінк чи Нікі Мінаж. Вони заздрять через мої неонові пасма. Я йду крамницею за чоловіком, і нарешті ми опиняємося біля нової колекції. Тут є стійка з чорними шкіряними штанями й куртками до комплекту. Ніно забігає в одяг і вибігає назад. Стягає з вішака куртку. Хлопець із магазину цього не помічає.

– У нас є такі куртки. Нові. Мають вигляд molto bello[64]. Дивіться, шкіра дуже м’яка.

Він дає мені рукав, щоб я помацала: м’який, як шкіра малого Ерні. Я глибоко вдихаю; він пахне як Ніно. Мертва корова, а така приємна.

– Так, але чи тривка вона?

– Думаю, це саме те, що вам треба. Носиться неймовірно довго. Ось іще подивіться. – Він показує мені штани. – Дуже гарні. Італійська шкіра з Тоскани. Хочете поміряти?

– Так. І це теж. У мене британський десятий розмір. – Я згадую вчорашню вечірню пасту… Принаймні раніше був.

Він збирає одяг і веде мене до стильної приміряльні – розкішної, просторої, з дзеркалами до підлоги. Вхід закривають лискучі чорні оксамитові завіси. Тут пахне конваліями. (Я з радістю відзначаю, що мій ніс усе ще працює.)

– Хочете, я принесу вам взуття? І ще топ приміряєте?

– Так, так, шкіряний топ. Взуття без підборів. І сумочку. І ліфчик.

– Certo, signorina. Un momento[65].

– І стринги, – додаю я.

Він іде по інший одяг. Я запалюю цигарочку. Ніно залазить назад у сумку. Думаю, він хоче додому.

Я затягуюсь і затягуюсь своєю «Мальборо». Чую кроки – чоловік повертається. Я загашую недопалок. Він пропалює дірку в килимі. Ой! Я закриваю її сумочкою. Відсуваю товсту завісу вбік і беру купу одягу.

– Ой. Вам димом не пахне? – питає він.

– Може, хтось шашлики смажить?

Я приміряю штани та шкіряну сорочку, куртку та білизну. Пригладжую пальцями волосся та вдягаю дзеркальні окуляри. Підфарбовуюся пурпуровою помадою з задрипаної сумочки. Відсуваю завісу й виходжу.

– Та-дам.

– Ооо, fantastico.

Я розкидаю руки в боки, як прекрасний, смертоносний метелик. Я небезпечна комаха, мертва голова.

– Чесно кажучи, вигляд маєш таки неперевершений, – визнає Бет.

Як в око влучила, сучко.

– Ти тепер будеш зі мною люб’язною?

Я будь-кого здолаю в такому вбранні, хоч проти Мейвезера[66] вийду з голими руками.

– Пречудесно. Я візьму всього по три штуки, – кажу я чоловікові.

– По три?

– Так, по три.

– Ви хочете всього по три? Ви купуєте три абсолютно однакових комплекти?

– Так. Це мій новий вигляд. Один переться, один сушиться, один на мені, – кажу я. – Я хочу носити його весь час, ну, знаєте, як уніформу?

– Sì, – говорить він.

До нього не доходить.

– Костюм… типу в Дедпула?

– Добре. Va bene.

Я обертаюся й зиркаю на свої сідниці.

– І я хочу піти в ньому зараз.

Я кручуся перед дзеркалом, у якому відбиваюся на повний зріст. Змахую волоссям, як Ріта Ора. Роблю кілька сотень селфі, доки не отримую бездоганний кадр. Перед об’єктивом складаю губи качечкою, позую, а потім оновлюю фото в «Тіндері».

Розділ десятий

Я плачу за одяг, взуття та сумки.

Дзінь. Дзінь. Дзінь.

О БОЖЕ. ЩО ЦЕ?

Я хапаю телефон і витріщаюся. Це «Тіндер». У мене «суперуподобайка». Я, ще навіть не поглянувши, знаю, що це від нього. Перевіряю. Так і є. Я мала рацію.

«У вас суперуподобайка від Ніно Бруска, 39 років, за одну милю від вас».

Чорт. Бля. Чорт. Бля. Чорт. То він знає, що я Бейонсе?

Ну круто. Тепер Ніно знайшов мене в «Тіндері». Він, либонь, моє фейкове ім’я вгадав. Сказано, що він за милю звідси. Але ж може бути й менше, правда ж? Це довбана мінімальна відстань. Він може бути й за сто метрів. Або за шість. По спині в мене пробігає холод. Що, в біса, він робить так близько? Ніно десь тут, неподалік. Він що… переслідує мене?

Я ховаюся за манекеном у вітрині магазину. Розглядаю залюднену вулицю, але не бачу його на Віа Кондотті. Може, він вирішив пройтися крамницями, як я? Це ж у нього два мільйони євро; він може тринькати гроші.

Я хапаю шість фірмових сумок «Прада» та біжу з магазину на площу. Піднімаюся нескінченними Іспанськими сходами, переступаючи через дві-три сходинки одразу (взуття дуже круте, чорні шкіряні туфельки, без підборів, у них дуже зручно бігати. Сумки мені страшенно подобаються: розкішні багети, ця форма просто створена для цуценяти. Кремова шкіра, золоті ланцюжки. Гарненькі золоті фірмові знаки «Прада». Куртка та штани до неї – це трохи занадто. Дуже вже щільна гладенька італійська шкіра. Звісно, дупа в мене просто неперевершена, але я вже вся мокра). Під палючим полуденним сонцем хекаю, здираючись старовинними сходами. Зараз, мабуть, градусів сорок.

Я штовхаюся між туристів, ледь чутно лаючись. Але нарешті дістаюся до верхівки – і переді мною відкривається чудовий кругозір. Звідси я бачу все. Залюднену площу внизу. Усю довжелезну головну вулицю. Ох, погляньте, там «Дольче й Ґаббана». Зазирну туди згодом (коли він буде мертвий). Отам «Монклер». І «Ґуччі». Це навіть краще, ніж Вестфілд. Схоже на Бонд-стрит, але континентальну. Нагадує Оксфорд-стрит, але класову. Я розглядаю мерехтливий натовп, шукаючи Ніно.

Гепаюся на верхню сходинку, сумки «Прада» розкидаю поруч із собою. Зсуваю окуляри на голову. Я все ще не можу віддихатись. Непросто з усіма цими сумками. Ці сходи страшенно круті. Де він, у біса? Він не може бути далеко. Я маю помітити його, перш ніж він помітить мене.

Туристи роблять селфі, склавши пальці буквою V. Молодята тримаються за руки. Діти лизькають ванільне морозиво. Що я робитиму з ним, коли його знайду? Я витягаю свій перелік: застрелити, зарізати, переїхати, зіштовхнути з краю скелі… Я намацую лезо в моїй сумочці. Слава яйцям за мого великого ножа.

Я напружено вдивляюся в залюднену Piazza di Spagna[67] снизу. Може, він десь поруч із тим мармуровим човном? На площі є фонтан. Музей Кітса ліворуч від мене, а праворуч – чайна під назвою «Бабінґтон». Можливо, він зазирнув туди, випити післяобіднього чаю? Чи може він сидіти там, попиваючи улун?

А потім – повірити не можу – я помічаю його.

ТАК.

Це він.

Там, унизу, на площі. Чорне волосся, чорна шкіряна куртка, вуса підковою (капелюха нема, але ж він запханий у мою сумку). О Боже мій. Нарешті знайшла. О, негідник, негідник, усміхнений довбаний негідник. Я вихоплюю ножа. Міцно стискаю його. ПОЧИНАЄТЬСЯ.

Я хапаю свої фірмові сумки, спускаюся сходами і проштовхуюся крізь натовп. Хекаю, пітнію, лаюся, поспішаю. Ось воно. Мій єдиний шанс. Один постріл, як у Емінема. Може, іншої можливості я не отримаю. Не можна дозволити йому вшитися.

Нарешті дістаюся до мармурового фонтана. Він був тут. Просто отут, біля цього човна. Але куди він тепер подівся? Моє обличчя зрошують прохолодні краплі води. Я повертаюся на 360 градусів і помічаю потилицю Ніно. Він обертається, і ми дивимося одне одному в очі, лише одну коротку мить. У мене дихання уривається. Весь світ завмирає. І моє серце теж… Він повертається та йде геть.

Гадство. І що тепер?

Цей stronzo мене побачив.

Тепер він знає, що я в Римі, і, без жодних сумнівів, він теж буде мене переслідувати.

– НІНО. НІ. ПОЧЕКАЙ, – кажу я і простягаю руку…

Він зникає в станції метро. Ні, тільки не підземка. Я нізащо його там не знайду. Я мчу вкритою бруківкою площею.

Постривайте, а де собака?

Я зупиняюсь. Озираюсь. Де моє цуценятко? Я бачу, як воно п’є з мармурового фонтана, лиже воду маленьким рожевим язичком: ляп, ляп, ляп. О Боже правий. Я не можу просто кинути його.

– Ніно. – Я свищу. – Іди сюди, хлопчику.

Він підстрибує, махаючи хвостиком. Біжить до мене площею, його м’які вуха тріпочуть, чорні очі іскряться, він пробирається серед чужих ніг. Я кидаю всі свої сумки. Він стрибає мені на руки й лиже мені обличчя. Я витираюся й запихаю його в свою сумку «Прада».

– Ти готовий? То ходімо.

Я хапаю свої покупки й біжу всередину. Бля, треба ж купити квиток. У мене на це немає часу. Я перелажу через огорожу та спускаюсь ескалатором. Здається, я бачу його внизу. Мої сумки гепаються об дітей і туристів. Тут якось аж надто людно. Мої м’язи аж палають від молочної кислоти. Дихаю я важко, голосно. Я біжу, біжу, все біжу й біжу. Здається, я зараз збожеволію.

– Ворушіться. Геть. З дороги.

Чому люди не рухаються, Господи ж ти Боже мій? Вони що, не бачать, що я поспішаю?

Я нарешті дістаюся донизу. Зграї людей стоять у черзі. Хтось із папугою. З інвалідним візком. Дитячим візком. Із деревом у горщику. Якийсь хлопець із наплічником, більшим за нього. Жінка з картонною коробкою, на якій написано: «Крихкий вантаж». Ну, щасти їй із цим. Я проштовхуюся повз неї та сканую поглядом натовп. Кожен другий хлопець схожий на Ніно. Чорне волосся. Чорна куртка. Зовнішність така італійська… О ні. Ні, почекайте, це справді він.

Я чую власний крик:

– НІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІНООООООООООООООО!

Голос відбивається від стін.

Він обертається й пірнає в тунель. Зникає серед натовпу.

Куди веде той хід? До Linea A чи до Linea B? Бля, бля, бля, бля, бля.

Я забігаю в залюднений тунель. Тут липко. Волого. Жарко. Паркіше, ніж у тропічному борделі. Кондиціонера немає. Звивисті стіни вкриті графіті. Хтось намалював фарбою-спреєм серце – «Я тебе кохаю», просто щоб подражнити мене. Я чую гуркіт поїзда, що проїжджає. Пронизливе скреготіння гальм. Віддалений гул металевих рейок.

Я дістаюся до кінця вузького тунелю. Тепер додолу ведуть два сходових прольоти… який обрати? Вони обидва на вигляд однакові. Я розглядаю плакат на стіні. Це різнобарвна карта. Я нічогісінько на ній не розумію. Усі поїзди їдуть у різні боки. На північ, або на південь, або на схід, або на захід. Я озираюся навколо, але Ніно не бачу. Я не знаю, який шлях обрати.

– ААААААААААРРРРРРРРРРРРРРРР, – кажу я.

Хтось скоро помре.

Кров у мене кипить і спінюється.

Ліворуч чи праворуч? Я й гадки не маю. Ніно (той, що собака) гавкає в моїй сумці. Він відчуває, як зростає напруження. Тваринам це завжди добре вдається. Він там геть божеволіє. Стрибає, як цап. Я відкриваю сумку й кажу:

– Чшшшшш.

– ГАВ. ГАВ. ГАВ. ГАВ.

Я виймаю ножа й міцно його стискаю. Застібаю сумку та мчу сходами (я обираю напрямок ліворуч, але це пальцем у небо). Я дістаюся донизу, вриваюся на платформу та гальмую біля самого краю. Двері зачиняються, і поїзд вирушає, саме тоді, коли я до нього добігла. Гадство. Платформа безлюдна. Я зовсім сама. Мов не вірячи, хитаю головою. Я, либонь, щойно його проґавила.

Я стою, спітніла, намагаючись віддихатися.

Що ж, мені треба сісти на наступний потяг. Він може прибути будь-якої хвилини. Я розглядаю подерті плакати та голу чорну цеглу. Від яскравого «денного світла» в мене болять очі, лампи надто білі в півтемряві. Ми сто метрів під землею. Якесь апокаліптичне відчуття. Незабаром платформа починає наповнюватися. Я стою на краю. Ховаю ножа під рукою та не відриваю погляду від тунелю. Ну ж бо, ну ж бо, ну ж бо.

Я відчуваю грубу руку в себе на шиї. Хочу закричати, але в мене повітря не вистачає. Рука міцно обхоплює мою талію, ніж падає на металеві рейки.

О Боже мій, це він.

Він шепоче мені на вухо. Шипіння й надто гаряче дихання.

– Чшшшшшшшш.

Я не можу повернутися. Не можу поворухнути головою. Чую запах шкіри його куртки. Відчуваю тепло його грудей. Його тіло, струнке й гнучке, колючим дротом притискається до моєї спини. Відчуваю стукіт його серця: БУМ-БУМ, БУМ-БУМ. Відчуваю, як важко він дихає. Чутно глибокий, низький гул потяга, що під’їжджає. Платформа вібрує. БЛЯ, ОТ ХУЙНЯ. Він штовхне мене під поїзд. Я борюкаюся, намагаюся вирватись, але жодним м’язом поворухнути не можу. Я мов у лещата затиснута.

– Він тебе вб’є, – повідомляє Бет.

Я вкриваюся холодним потом, в очах усе розпливається, думки плутаються. Електровоз з’являється, виринає з непроглядної темряви. Шум. Вітер. Я не можу ані говорити, ані дихати.

– Він тебе на желе перетре.

Він тримає мене над краєм платформи, нахиливши просто перед поїздом.

«Будь ласка. Будь ласка», – хочу я благати його. «Ні!» – хочу закричати. Я відкриваю рота, але з нього не вилітає ані слова. Ноги сіпаються. Серце калатає. Перед очима пролітає життя.

Три метри, два метри, один метр…

Я підводжу погляд і бачу машиніста, очі в нього розширені від жаху. От і все. Я довбана покійниця. Я заплющую очі й тамую віддих.

Бет сміється мені на вухо.

ВВВВШШШШШШШШШШШШШШ.

В останню мить він мене відсмикує. Поїзд проїжджає дюйми за два від мене. Мене в обличчя б’є важке повітря. В очі летять якісь піщинки. А йоб тебе, ледве пронесло. Я відчуваю смак пилу й солі від поту й від сліз, що струмують тепер моїм обличчям. Я падаю на підлогу, схлипую, й схлипую, й схлипую, й схлипую. Я втираю очі й озираюся. Але Ніно вже зник.

Люди витріщаються й товпляться навколо мене.

– Tutto bene?[68]

– Stai bene?[69] – допитуються вони.

– Усе гаразд. Я перечепилася.

Я намагаюся встати. Хтось мені допомагає. Я втуплююся поглядом у натовп, що дедалі більшає. Вони все розуміють і дають мені спокій. Моє серце калатає десь у горлі. Стукає й стукає, мов під час оргії. Мені ще ніколи в житті не було так страшно. Ще два дюйми – і від мене сама квашня залишилася б. Я на волосинку від смерті побувала.

– Чому він тебе відпустив? – допитується Бет. – Він мав тебе туди кинути.

– Звідки, в біса, мені знати? А, так, і дякую за моральну підтримку.

Коли я спромагаюся дихати і щось бачити, поїзд уже відійшов і платформа стала безлюдною. Тут нікого, окрім мене, немає. От і все. Він зник. Я на самоті. Наодинці зі своєю таксою.

Що за гру веде Ніно? Спершу крадій, а тепер оце. Цей йобаний клоун грає в брудні ігри. У цьому немає жодних сумнівів. Я думала, що, може, якщо він побачить мене наживо, він усвідомить свою помилку. Приповзе назад: «О, крихітко, я тужив без тебе», підібгавши хвоста (чи що там у нього між ніг висить). Але я й натяку на вибачення не отримала. Жодних ознак сорому чи каяття. Богом клянуся, наступного разу, коли побачу його, все буде скінчене. Земля стане йому пухом.

Я знаходжу лаву в кінці платформи й, тремтячи, опускаюся на неї. Я геть знесилена. Притиснута до ребер сумка потепліла. Я відчуваю якийсь гидотний запах.

– НІНО? ЩО ЗА ХУЙНЯ? ЧОРТИ Б ТЕБЕ ВХОПИЛИ.

Пес обісрався в сумці.

Я виходжу з похмурої станції метро, примружуючись від римського сонця. Мій телефон дзенькає, сповіщаючи про нове повідомлення. Я знаходжу його у своїй новій сумці. Телефон трохи липкий, але нічого. Я витираю його об свій топ.

«ТИ НА МЕНЕ ПОЛЮЄШ ІЗ ДОВБАНИМ НОЖЕМ? ЩЕ РАЗ ТАКЕ ВТНЕШ – І ТИ МЕРТВА, – написано в ньому. – МЕНІ ПОДОБАЄТЬСЯ ТВІЙ НОВИЙ ЗВАБЛИВИЙ КОЛІР ВОЛОССЯ».

Розділ одинадцятий

Трастевере, Рим, Італія

Я жбурляю свою нову сумочку в кущі. Довбаний Ніно. Довбане життя. Яка гидота. Серйозно? Нова колекція «Прада». Дві тисячі євро. Менш ніж три години. Я перекладаю телефони, і ерекційне кільце, і гаманець, і презервативи, і косметику, і годинник із зозулею в одну з нових сумок, що в мене ще залишилися. Добре, що я купила кілька запасних. Якщо так і далі триватиме, витрачатиму по одній сумочці щодня.

Я тягну собаку за повідець, теліжуся вулицями міста. Що то, в біса, робив мій псих-колишній? Чому він не вбив мене, коли мав можливість? Я перетинаю площу біля моєї квартири та пильно придивляюся. Це та сама жінка, якій належав мій собака, сидить перед кав’ярнею. Вона п’є біле вино з великого келиха, заїдаючи чипсами «Кетл». Вона бачить Ніно, а він бачить її. Пес ніби сказився.

– ГАВ. ГАВ. ГАВ. ГАВ.

Я йду до неї.

– Заберіть його. Просто заберіть його. Він ваш, – кажу я. – Він зіпсував мою нову сумку «Прада».

Я відпускаю повідець, і Ніно біжить.

Вона зраділо вигукує:

– Ніно, amore.

Я дістаюся до своєї вузької вулиці. Я не можу тут залишатися. Більш не можу.

Заходжу в двері до своєї квартири та здираюся всіма п’ятьма сходовими прольотами. Я не почуваюся захищеною. Не без сторожового собаки. Як мені відомо, той stronzo переслідував мене. Б’юсь об заклад, він знає, що я тут живу. Можливо, саме він учора ввечері був тут, причаївшись на пожежній драбині, спостерігав за тим, як я кінчаю від своєї зубної щітки. Він мене «суперуподобав», довбойоб. Я складаю свій новий одяг, дві нові сумочки, годинник із зозулею та все інше. Знову шкандибаю п’ятьма прольотами сходів униз і відкриваю «Ейрбнб».

Знаходжу собі нове помешкання, трикімнатну квартиру в Трастевере. На п’ятому поверсі, знову. Вона вартує мені сім штук. Більше схоже на галерею, ніж на чиюсь квартиру. Усі стіни обвішані картинами та фотокартками. На полицях скульптури та різьблення. Хоч куди плюнь, скрізь мистецтво – сучасне, абстрактне, імпресіоністське. Ця картина схожа на витвір Воргола[70]. Бляшанка томатного супу «Кемпбелл». Я перевіряю, але це не оригінал. Це просто роздруківка, тож начхати на неї.

Я повертаюсь і переконуюся, що двері замкнено. Накидаю на них ланцюжок. Двічі затягую його. Двічі все перевіряю. Визираю крізь вічко, але там нікого немає. Проводжу пальцями по волоссю. Глибоко вдихаю й видихаю. Нарешті я почуваюся в безпеці. Типу. Майже. Я розглядаю власну руку; вона досі тремтить, трясеться. Мені потрібно випити. Чогось дохуя міцного. Віскі або горілки чи, може, коньяку. Чи коктейль – «Мінет», «Охоплений вогнем ламборґіні». Щось, що відвернуло б мої думки від того гівнюка. Я на межі нервового виснаження. Мене охоплює стрес, як мою маму. Повірити не можу, що мені щойно довелося переїхати.

Я закриваю всі жалюзі, завішую всі фіранки і штори, просто на випадок, якщо він стежить за мною через вікна та цілиться своїм великим пістолетом. Я прямую до кухні з відкритим плануванням. Там повно перерослих рослин і квітів у горщиках. Вони нагадують дикі джунглі, тропічні ліси, такий вишуканий сад у приміщенні. Я знаходжу ще один ніж. Тут він один-єдиний, але принаймні він більший за минулий. Як на мене – дюймів шістнадцять, як той ніж у душі у «Психо».

Я сідаю в зручне крісло у вітальні. Ножа кладу собі на коліна. Він з іржостійкої сталі. З чорною пластиковою ручкою. З гарним гострим зубчатим краєм. Думаю, він має впоратися з завданням. Але так мені здавалося й минулого разу, а той ніж полетів на рейки. Ніно такий сильний. Він міг мене вбити. У мене нема жодних м’язів. Чи витривалості. Чи сили. Чи вбивчих прийомів. Мені просто пощастило вбити того нападника в Румунії. А я не можу покладатися на те, що мені й надалі щаститиме. Мені потрібно тренуватися. Тренуватися наполегливо.

Я лягаю на підлогу та роблю відтискання. Зо два рази присідаю. Стрибаю «зірочкою». Випад. Я скоро увійду в форму. Влаштую собі курс молодого бійця. Ще кілька днів таких занять – і я стану Сереною Вільямс. От побачите.

Гаразд. Поки що досить. Я беру сигарети. Тепер, коли я попрацювала над фізичною формою, мені потрібно розробити стратегію. Подумати головою. Я гепаюсь назад у крісло й хапаю телефон. Відкриваю «Ютуб» і «П’ять крутих прийомів самозахисту». Так, так, так, добре, зрозуміло. Треба ухилятися. Треба ставити блоки. Я передивляюся його три чи чотири рази, а потім вимикаю.

Я вмикаю новини по телевізору. Мені треба знати, що відбувається. Чи є якісь нові зрушення у справі моєї сестри? Чи копи досі шукають мою близнючку? Чи Алвіна Найтлі й досі мертва? Я перемикаю телевізійні канали. Чи є ще якісь докази? Чи з’явилися нові зачіпки? На екрані кадри з поліцейськими. Сцена безладдя на дорозі. Схоже на автомагістраль за Римом, але я можу й помилятися. Усі автомагістралі мають однаковий вигляд. Вони довгі та сірі з нескінченними вервечками автомобілів. Це може бути де завгодно.

Звісно, новини італійською, тож я не розумію ані слова. Але тепер вмикається новий сюжет, і на екрані з’являється Сальваторе. Сальваторе, коханець моєї сестри, спокусливий сусіда-скульптор. Там його обличчя. І фото його вілли. І ще одне зображення – його машини. Багажник «бімера» широко відчинений. Телекамера зазирає всередину нього. Я здригаюся, але він порожній. Саме там ми ховали тіло Амброджо. Сальво допомагав мені позбутися трупа минулого тижня, коли я того вбила. Ми відвезли його на верхівку скелі, а потім скинули в море.

Ой, гадство. Тепер там з’являється фото Амброджо. (О Господи, який він спокусливий, я вже майже забула. Італійська версія Кріса Гемсворта, трохи засмагліший і стрункіший Тор.) Вони що, знайшли волосся в багажнику? Звідки вони знають, що він там був? Камера наближається до пасажирського сидіння. Бет каталася на машині Сальво тієї ночі, коли я її вбила. Я пам’ятаю. Це було лише минулого тижня. Вона сиділа саме там. Вони що, знайшли її ніготь? Частки шкіри? Штучну вію? Краплю крові? Чи можуть мене через її ДНК звинуватити в убивстві Амброджо?

З’являється ще одне ображення Сальваторе, на ньому він здається зверхнім, зневажливим і грубим. Його ім’я написане великими літерами: «САЛЬВАТОРЕ БОТТАРО». Ха. Вони що, думають, що це він мене вбив? Чи що він прикінчив Амброджо? Зуб даю, саме так вони й вирішили. Це круто. Сальваторе в розшуку (ох, як шкода, що він мертвий). Тепер на екрані з’являється моє фото. Усе те ж саме, з весілля Бет: срібні панчохи-сіточки, міні-сукня в облипку, зачіска сколошкана, ніби я щойно з ліжка встала. Я затуляю обличчя волоссям і зіщулююся у своєму кріслі. До м’яса прокушую шкіру під нігтем на великому пальці. Виступає трохи крові.

Я шукаю новини на своєму телефоні. Відкриваю «Бі-Бі-Сі Ворлд». Прокручую сюжети про Європу. Може, вони опублікували щось нове? Я шукаю «Елізабет Карузо». І перше посилання – екстрений випуск новин. Я підсуваюся до краю сидіння й кусаю нижню губу.

«Поліція в Таорміні, Італія, розшукує тридцятиоднорічного Сальваторе Боттаро у зв’язку з убивством громадянки Великої Британії Алвіни Найтлі. Містер Боттаро зник 28 серпня й може бути озброєним і небезпечним. Його також розшукують у зв’язку з підозрою у вбивстві його сусіда Амброджо Карузо, зятя міс Найтлі. Рекомендуємо читачам не наближатися до нього, якщо вони побачать його, а зателефонувати 112 у терміновому порядку або звернутися до місцевої поліції, якщо він виїхав із країни».

Я не можу стриматися. Регочу вголос. Озброєний і небезпечний? Сальваторе? Ви, либонь, жартуєте. Він був митцем. Чутливою душею. Вони собі й не уявляють. Я розглядаю фото Сальваторе, оприлюднене Бі-Бі-Сі. Так, він був ладний і дуже статний – і крутив роман із моєю близнючкою, – але вбивця? Ну навряд.

Я вимикаю новини. Турбуватися не варто. Вони не там копають. Я поза підозрами, вийшла сухою з води. Якщо поліція досі хоче поговорити з Бет, то, либонь, вони готові дослухатися до її версії подій. Вони хочуть почути її – мою – думку про цю історію. Я скоріше свідок, ніж підозрювана.

Я знову перевіряю «Тіндер», але там немає нічого від Ніно. Мені потрібно вигадати новий спосіб стежити за ним… Думай, Алвіно. Думай.

Мені обрид «Тіндер», тож я реєструюсь у «Брістлр»: «Допомагаємо бороданям знайомитися з тими, хто хоче гладити бороди». Я прочитала про нього в журналі, і мені страшенно цікаво спробувати цей новий фетиш.

«У вас є борода? ТАК/НІ».

«Ні».

«Ви шукаєте: чоловіків/жінок/усіх».

«Чоловіків».

«Показано бородатих людей у межах 200 км від вас».

Я прокручую фотографії. У всіх чоловіків є бороди. Я так розумію, що це головне. Можна оцінювати бороди від нуля до п’яти зірок, обирати варіанти «Це не борода» або ж «Пропустити бороду». Я прокручую, доки в мене не починають боліти пальці та з-під покусаного нігтя не виступає кров.

Але мені не треба жодних довбаних борід…

Мені треба вуса підковою.

– Вітаю. Я хочу тату.

– Звичайно. Будь ласка, проходьте сюди.

Жінка в салоні висока та красива. Її спина й шия вкриті татуйованими зірками. Фарбоване блакитне волосся підв’язане чудернацькою хусткою з принтами-черепами. Я йду за нею тату-салоном. Чутно запах чужого поту. На стінах низки фотокарток клієнтів, малюнків ручкою та чорнилами, нових дизайнів. Хтось набив точне зображення обличчя О. Джей Сімпсона на животі. Ха. Либонь, якийсь великий шанувальник. Є знімки чиїхось пенісів, розмальованих Брітні Спірс, а також більш незвичайні ідеї – портрети принцеси Анни, Оззі Осборна та Дональда Трампа, натуральної величини, зображені на чиїхось грудях і спинах. З поголеного чоловічого стегна на мене дивиться Еллі Ґолдінґ[71]. (Що буде, коли волосся на ньому відросте? Вона стане бородатою леді. Я не бачила жодної такої в «Брістлр». Вона могла б зайняти нішу…)

– Хто це? – запитую я, вказуючи на тату, набите кольоровими чорнилами на чиїйсь спині. Це жінка з широко усміхненими багряними губами, прямим білявим чубчиком і бірюзовими очима. Вона дуже зваблива, в мереживному ліфчику. Може бути чиєюсь дівчиною.

– О, – всміхається вона. – Це Чиччоліна. Вона дуже відома в Італії. Ну, Чиччоліна – це її сценічний псевдонім.

– Псевдонім? А хто вона? Співачка чи щось таке?

– Ні, ні, вона політик.

– Ой. Он як. Зрозуміло.

– У дев’яностих роках вона була депутатом. А ще раніше – порнозіркою.

– Порнозіркою?

– Угу. Вона знялася в неймовірній кількості порнофільмів.

Я знову розглядаю жінку на фото.

– У неї просто величезні груди.

– А у вашій країні є екзотичні актори при владі?

Я думаю про Майкла Ґоува[72] й Бориса Джонсона[73].

– Як на мене, немає, але, знаєте, всяке може бути. (Не хотіла б я побачити такий фільм. Сподіваюся, не натраплю на нього на «Юпорн».)

– Отож, що б ви хотіли набити? – запитує вона. Вона бере тату-машинку та всміхається.

– Я думаю, «СМЕРТЬ НІНО» на сідниці. Заголовними літерами. Великим чорним шрифтом.

– Добре. Звісно.

– Круто.

– Чудовий вибір.

– Справді?

– О, так, це популярний мотив.

Я лягаю на живіт на маленьке ліжечко і стягую штани.

– Дійсно? «Смерть Ніно»? – перепитую я.

– О так, ми отримуємо дуже багато таких замовлень. «Смерть Дорі», «Смерть Марліну», «Смерть містерові Скату»… Аж дивно, – каже вона. – А тепер не рухайтесь. Боляче не буде.

Коли вона вмикає машинку, лунає пронизливе дзижчання, таке, як у електродриля.

«Дзззз».

– Ой.

– Вам слід припинити рухатися. Лежіть спокійно.

– О Господи мій Боже, це до біса боляче.

– Я ще навіть не почала.

– Ну ти й тютя, – каже Бет.

– У вас є горілка чи кетамін?

Вона повертається й порпається в шафі. Витягає напівповну пляшку червоного вина.

– Можете випити «Вальполічелли».

Вона відкорковує його. На пляшці гвинтова кришечка.

Я відпиваю просто з пляшки. На смак вино нагадує ліки та сливи. Хиляю ще і збираю всі сили, стискаючи пальці в кулаки. Вона знову вмикає машинку.

«Дзззз».

– Ой. ОЙ.

– Я ще навіть «С» не закінчила.

– Ні. Все гаразд. Можете зупинитися на цьому.

– Ви хочете, щоб у вас на сідниці була набита лише літера «С»?

– Так, це круто. Саме так, мені подобається. «С» означає «собака». Я люблю собак.

Я встаю з ліжка й підходжу до дзеркала. Повертаюсь і розглядаю свою дупу. «С» на лівій сідниці здається червоною, сирою й незавершеною.

– Це справді має до біса дурнуватий вигляд, – говорить моя сестра в мене в голові.

– Добре. Гаразд. Віддайте мені вино. Можете набити решту. Але обережно.

Що то за фрики, яким подобається задоволення й біль? Любителі бондажу. Садомазохісти. (Я не Анастейша Стіл, я б сказала Крістіану[74], куди йому запхати його інтереси.) Як ті дівчата підсідають на пірсинг? Татуювання по всій шкірі? Мені таке точно не загрожує. Я була б найгіршою мазохісткою в світі. Мені більше подобається завдавати болю.

– І поскоріше, – додаю я. – На максимальній швидкості.

Я хапаюся за край ліжка та впиваюся нігтями в матрац. Чується дзижчання, машинка починає працювати, мов пришелепкувата бормашина.

«Дзззз».

– Ой.

– Ви хочете, щоб я зупинилася?

– Ні, продовжуйте.

Я відпиваю ще вина. Трохи витікає в мене з носа. Очі печуть і сльозяться.

«Дзззз».

– Ой.

«Дзззз».

– Ой.

(Це триває певний час.)

Відчуття таке, ніби на мене напали позичайки, ельфи чи ліліпути. Армія крихітних розлючених чоловічків, кожен з яких озброєний гострим ножем. Я з радістю набила б Ніно татуювання «ГІВНЮК» на пиці, а потім розмалювала б кожен дюйм його шкіри тисячами беззмістовних цяток. Так. Так, це було б весело. Я винайшла новий спосіб катування. Треба подзвонити адвокату, запатентувати його та йти на телешоу «Лігво дракона». (Дебора[75] від такого отетеріла б.) Я могла б працювати в таборі Ґуантанамо.

– Готово, – каже вона, як мені здається, через цілу вічність. – Погляньте. Як вам?

Я стрибаю з ліжка й дивлюся в дзеркало.

На мені написано «СМЕРТЬ НЕМО».

– Ну, власне, «Ніно» пишеться трішечки не так. А взагалі-то – вогонь.

Розділ дванадцятий

Я мало окропом не пісяю від своєї нової татушки. Не хочу повертатися й сидіти у своїй квартирі. Я зачісуюся, фарбуюся та вирушаю в місто. Клуб називається «Радіо Лондра». Він розміщується в старому підземному бункері. Тротуари над ним вібрують, ніби тут мчить потяг. Я відчуваю енергію зсередини. Жінка з батогом і нашийником має вигляд цілковитої домінантки: блискучі шкіряні штани з розрізом на сідницях. Чоботи на шестидюймових підборах, висотою до коліна. Я розчахую двері та крокую всередину, в гарячу пару й до розпечених тіл. Повітря вібрує. Бас глибокий і поплутаний. Ді-джей грає тек-хаус, так голосно, що в мене вуха починають боліти. Відчуття таке, ніби мене гамселять в обличчя знову, і знову, і знову. Музика калатає в мене в кістках і відлунює всередині черепа. Я заплющую очі та просто відчуваю її, стаю нею. Дозволяю мелодії захопити мене. Я не хочу жодних думок, жодних образів, ані Ніно, ані Бет, нічого. Я хочу забути все-все, заніміти, зникнути, загубитися.

Біля дверей обіймаються й цілуються двійко хлопців. Я тілом притискаюся до дрібної чорної сіточки на колонці. Моє волосся ззаду на шиї стає дибки. Я відчуваю, як басова партія пульсує в кожній клітині мого тіла. Хребтом угору й униз пробігає дрож. Клітор поколює й пече.

Миготливі яскраві вогні засліплюють мене, мов блискавка, лише на якусь мить. А тоді я бачу людей, що танцюють, рухаються, ніби на сповільнених кадрах: білі, чорні й знову білі, – цілуються, щось вигукують, сміються в спалахах світла. Жінка, що стоїть поруч зі мною, дістає таблетку екстазі. Вона вдягнена в яскраві жовті штани з неоново-зеленими гетрами. Чоловік, убраний мов перевертень, піднімає її собі на плечі. Димомашини плюються сухим льодом, і я відчуваю смак крейди й цукрової пудри. Теплі тіла, липка шкіра, вогняна вода «Давідофф». Я проштовхуюся крізь верескливий натовп, що пульсує, і прямую до бару.

Ось чоловік у тісній сукні кольору фуксії. Здається, вона зроблена з латексу. На ньому забагато косметики та чорний чокер із шипами. Я скоро зварюся у своїх двох шарах шкіри. Кахлі липкі від розлитих напоїв. Я знаходжу вільне місце за стійкою. Там срібні краники та ряди напоїв: «Смірнофф», «Бакарді», «Джек Деніелс», «Бейліс», «Куантро» та самбука. Бармен гарненький, але нічого особливого. Шість з половиною з десяти. Він підморгує мені. Я не моргаю у відповідь. Відводжу погляд і зазираю в меню: «Секс на пляжі», «Мартіні Порнозірка»… Та і взагалі, я зареклася мати справу з чоловіками. І протрималася три дні чи вже чотири? «Кохання втрьох», «Слизький сосок». І, чесно кажучи, поки що не сумую без них. Я взагалі ледь щось таке помітила. «Кричущий оргазм», «Неспішний комфортний секс». Не знаю, що я хочу замовити. Мабуть, хильну просто шот.

Якесь заворушення на протилежному боці бару. Люди кричать. Вискають. Якщо там бійка, я хочу подивитися. Я люблю видовища. Спішно проштовхуюся крізь натовп. Б’ються жінка з чоловіком. Схоже, що жінка перемагає. Вона заламує йому руку за спину, він щось поскімлює. Вона викручує його зап’ястя та перекидає його собі через коліно, доки його голова не торкається землі.

У натовпі западає тиша.

Ми всі дивимося на них.

Це просто вогонь.

– Лижи! – наказує вона.

Чоловік підкоряється.

Проводить язиком по брудній підлозі.

Фе, яка гидота. Це просто мерзотно. Подумайте лишень, скільки мікробів на всіх цих підошвах. Собаче гівно. Грязюка. Кишкова паличка. Лістерія. Це брудна підлога велелюдного клубу. Тут навіть правило трьох секунд не канає. Я відвертаюся. Це бридко. Вона нарешті відпускає того чоловіка. Щойно вивільнившись, він біжить подалі, тримаючись за постраждале плече.

Жінка всміхається. Вона гарненька.

Вона крізь натовп іде до бару, і навколо лунають оплески. Ого. Це було круто. Коротко й чітко, вона йому показала. Цікаво, що той хлопець зробив не так. Либонь, щось зовсім жахливе. Хотіла б я вміти так битися. Слід мені більше тренуватися.

Я також прямую до бару і втискаюся назад, на своє старе місце. Беру барну карту і продовжую її переглядати. І тут я бачу, що вона з’явилася поруч зі мною, і – я не можу втриматись – витріщаюся на неї.

– Привіт, – каже жінка.

О Боже мій, вона дивовижна.

Вона неймовірно спокуслива. Отак-от, зовсім зблизька, вона схожа на Ріанну. Я вдивляюся в її обличчя. Вона стоїть просто переді мною, коліном притискаючись до мого стегна. (Тут справді дуже багатолюдно. Не так багато місця.)

На ній чорні круглі окуляри-авіатори зі срібною оправою. На логотипі збоку напис «Булґарі». Я бачу в лінзах власне відображення. Наступне, що помічаю, – її губи. Я не знаю чому, але мене до них просто притягує. Вони заворожують. Гіпнотизують. Круглі, повні, з легким блиском, вони нагадують трояндовий бутон. Вона затискає між них соломинку, п’є щось типу газованої води чи, може, горілки з тоніком. Хоч що б це було, я теж це хочу. Я хочу бути схожою на неї.

Вона всім тілом притискається до мене, пробираючись ближче до бару. Парфумована вода унісекс: легкий аромат «Кальвін Кляйн Ван». Волосся в неї довге, аж до талії. Воно коливається чорною атласною хвилею, блискуче, мов екран айфона. Жінка кладе руки на стійку та крутить у пальцях тонке срібне кільце. Воно на великому пальці – не обручка, тож не схоже, що вона заміжня. У неї короткі чисті нігті без жодного лаку. Двадцять сережок у лівому вусі. І жодної – у правому.

– Привіт, я Дощ, – каже вона.

– Дощ? – перепитую я.

– Саме так. Тобі що, не подобається?

Я заплющую очі й зітхаю. Пригадую дощ, що крапав на моє обличчя, коли я вбила того чоловіка в Румунії. Він був такий прохолодний, такий освіжний на моїй гарячій шкірі. Я пам’ятаю те відчуття, коли останнього разу кінчала, розливаючись, неначе дощем.

– Ні, мені подобається дощ. Твоє ім’я – просто вогонь. Це якесь скорочення?

– Типу?

– Хтозна. – Я насуплююся. – Типу Дощинка?

О Боже мій. Алві, просто припини.

– Ні. Це просто Дощ, типу дощ.

– Круте ім’я, – кажу я.

– У тебе просто чарівний акцент. Ти з Британії? – питає вона.

– Так. Ні. Можливо, – відповідаю я.

Здається, в неї американський акцент, але може бути й канадський. Нам доводиться перекрикувати музику. Ми скоріше читаємо по губах. Чи це я просто витріщаюся на її рот? Я страшенно хочу її поцілувати.

Що?

Є в ній якийсь магнетизм…

– Мене звати Бейонсе, – кажу я.

– Можна купити тобі напій?

Вона зсуває окуляри на волосся, і стає видно світлі-світлі блакитні очі. Я важко ковтаю. Вона без макіяжу. Він їй не потрібен. Я хочу торкнутися до її обличчя.

– Я питиму те, що й ти, – кажу я.

Мене ще ніколи дівчата не частували напоями.

– Дві горілки-тонік, – каже вона бармену. – Grazie[76], Марко.

– Prego[77]. – Він зиркає на мене й моргає. Знову. Може, в нього просто тік?

Я ревную. Звідки вона знає цього хлопця? Вона спить із барменом?

– Отож…

Дощ скидає свою джинсівку та складає її на барну стійку. На ній простий топ з V-подібним вирізом. Соски просвічують крізь тонку білу бавовну.

Я теж знімаю куртку. Тут раптом стало надто спекотно.

Вона всміхається мені, тож я всміхаюсь у відповідь. Через щілинку між передніми зубами вона трохи скидається на француженку. Чорт, це так мило. Вона до одуру спокуслива. Якби вона була хлопцем, то, либонь, я стала б несамовитою переслідувачкою.

– Мені так сподобалися ті твої прийоми, у бійці, – кажу я. – Це було просто крутезно.

– Справді? Можу тебе навчити, якщо схочеш.

Я киваю:

– Це було б просто супер. Я тренуюся, хочу стати гуру бойових мистецтв… Що той хлопець тобі зробив?

– Ущипнув мене за дупу, – пояснює вона. – Ти часто тут буваєш?

Я дивлюся на Дощ. Яка їй різниця? Вона зорить на мене, повільно блимаючи.

– Я… Ну… – Я не можу знайти слів. У неї гарні губи. Я про це говорила?

Бармен ставить перед нами два однакові напої. Я повільно смокчу через соломинку. Гірко. Кислувато. Щонайменше два шоти горілки. Хотіла б я, щоб їх було три або чотири.

– Що ти запитувала, повтори?

– Ти часто тут буваєш?

О, це легко.

– Та, власне, я тут уперше. Я сюди приїхала у відпустку. – Типу.

– То що ти робиш, коли не зависаєш по барах? – Вона пальцями ковзає по склянці вгору і вниз, витираючи її спітнілий бік. Яка їй різниця? Вона хоче заморочити мене? Чи просто товариська?

– Власне, моя робота дуже секретна. Мені заборонено про неї говорити.

Краще не буду бовкати зайвого. Я ж під прикриттям.

– Цікаво, – говорить вона. – Ти не з тих мафіозних шісток? Тут їх забагато лазить. Це місце, де вони зависають.

Я нічого не говорю.

Дощ кладе руку на мою й не прибирає її. Що за бля? Гладить мій палець своїм, довгим і тонким, як у піаністки (це слово трохи схоже на «пеніс»). Я важко ковтаю. Тягнуся по горішки. Запихаю їх до рота.

Дощ смокче напій через свою чорну соломинку. Цокоче льодом у склянці. Цей звук невимовно сексуальний. Вона дивиться на мене крізь вії. Погляд у неї глибокий. Пронизливий.

– Ку-ку, – каже моя зозуля.

– Що це?

– Та нічого. Просто мій годинник. – Я відкриваю перед нею свою сумочку.

– Ах, який гарненький. Мені подобається.

– То чим ти займаєшся? – запитую я у відповідь, просто щоб щось сказати.

– Торгівлею.

– Це круто. А чим торгуєш?

– О, це дуже секретно.

Що ж, справедливо, як на мене.

Вона торкається до свого підтягнутого, плаского живота. Може, в неї там свербить? Тканина її топа підтягується, відкриваючи пірсинг у пупку. Тонке срібне кільце з двома кульками. Цікаво, що ще в неї проколоте.

Я беру горішки та з усіх сил вгризаюся в них, уявляючи, що це яйця Ніно.

Вона підфарбовується блиском із шимером, і губи в неї починають просто сяяти.

Я облизую сіль із пальців.

– То звідки ти, Бейонсе?

Краще про всяк випадок зберігати анонімність. Я нічогісінько про неї не знаю. З того, що мені відомо, вона може бути з поліції. Що, як вона коп під прикриттям?

– Гм, з Арчвею, – кажу я.

От бля.

– Я не знаю, де це.

Ну й чудово.

– А ти звідки?

– З Чикаго.

– О. Я знаю, де це.

Я далі хрумкаю горішками. Попиваю свій напій. Лід уже розтанув. Соломинка сьорбає залишками на дні склянки. Я не відмовилася б іще від одного. Дощ кладе руку мені на талію. Її кобальтові очі блимають, мов вогонь. (Моя запальничка горить синім.)

– Мені так подобається, як вони подають цей арахіс – підсмажують його з дрібнесенькою дрібкою васабі…

Дощ нахиляється й кусає губу. Я відчуваю її тепле дихання на моїй щоці. Вона кладе руку мені на шию й нахиляє мене до себе.

– Хочеш поїхати до мене додому? – пропонує вона. – Я могла б тебе навчити кількох прийомів.

Це ж усього лиш одна ніч… Знайду Ніно завтра…

– Добре. Так, звісно. Ходімо.

Розділ тринадцятий

Ми вмостилися на задньому сидінні таксі. Це сріблястий «пріус». Водій поглядає на нас у дзеркало заднього огляду. Покидьок недоумкуватий, він так у щось вріжеться. Він же взагалі не дивиться, куди їде.

– Гей! На дорогу дивись, довбойобе.

Я розумію, що таке зазвичай я говорю, але цього разу це Дощ вигукнула.

По радіо грає італійський реп. Я вирізняю кілька слів: «fica»[78], «cazzo»[79], «vaffanculo»[80]. Я хочу підспівувати, але Дощ сидить у мене на колінах, рука її обмацує спереду мій шкіряний топ, а її язик глибоко в мене в роті.

У неї в язику кільце, якого я не помітила. О Господи, як це звабливо. Ця крихітка крутіша за крутість. Мій язик обмацує ту срібну прикрасу: назад, вперед і навколо, знову й знову. Вона гладенька, кругла, дрібнесенька й бездоганна. Смакує мов горілка з лимоном. Здається, я закохуюся. Я глибоко вдихаю та відкидаюся назад. Це вперше я поцілувала дівчину, але все як у пісні Кеті Перрі. Ну, розумієте, мені це сподобалося.

Дощ дивиться мені в очі та всміхається. Зіниці в неї розширені. Вона викидає свою жуйку з вікна, потім нахиляється, щоб поцілувати мене. Я відчуваю її м’які губи на своїх. Її язик ковзає всередину. Я пещу її волосся, прохолодне й шовковисте. Мені подобається її смак. Її запах. Вона настільки відрізняється від Ніно… краще цілується, та й людина краща (хоча це не складно: він хуйло).

Потім Дощ відсувається. Наближає обличчя до моїх грудей. Я різко зітхаю. Моє тіло напружується. Вона розстібає ґудзики мого топа.

Я кажу в її волосся:

– То нам знадобиться щось типу страпона?

Стули пельку, Алві, не джергочи дурниць.

– Ні. Не знадобиться. Ось побачиш.

Вона стягає ліфчик із моїх грудей і бере до рота мій сосок. Я шкірою відчуваю тепло її губ. Заплющую очі й зітхаю. Моя голова відкидається на підголівник. Вона проводить рукою по моєму стегну та соває її всередину моїх штанів. Ох ти ж Господи-Боже. Я гладжу її спину. Шкіра в неї м’яка. Я намацую її тонюсіньку талію.

– У тебе дивовижне тіло, – кажу я.

– У тебе також, – відповідає вона.

Я течу. Мій гарячий клітор пульсує. Я відчуваю справжню пожежу між ніг. Її пальці ковзають у мої трусики.

– Приїхали, – каже таксист.

Я дивлюсь, як Дощ наливає на дно яскраво-зеленого лікеру. На етикетці пляшки написано: «La Fée Absinthe Parisienne». Вона бере срібну ложечку для абсенту та шматочок темно-коричневого цукру, наливає напій на цей кубик і підпалює його сірником. Пахне горілою сіркою. Солодким анісом. Цукор карамелізується, золоте полум’я мерехтить жовтим кольором. Розтоплений цукор крапає, крапає, крапає через отвір у ложці в підставлену склянку. Вона додає трохи води. Кілька кубиків льоду. Я дивлюся, як вона мішає. Тонке зап’ястя. Стрункі пальці. Вона простягає мені мій напій, і ми чаркуємося.

Я відпиваю ковток. Міцно. Смачно. Я оглядаю кімнату. Світло затінене, приглушене, м’яке. Дощ запалила пару свічок, і вони горять теплим бурштиновим світлом. У кімнаті пахне Дощ та витонченими спеціями. П’янко, запаморочливо. На стіні в рамці висить постер, на якому позує оголена Бріджит Бардо. У вазах – рожеві й білі орхідеї. Усі квіти схожі на вагіни.

Дощ умикає стерео. Лунає італійська пісня. Співає жінка. У неї потужний голос.

– Ого. Хто це? – питаю я. – Не знаю її.

– Еліза, – говорить Дощ. – «Eppure sentire». Це моя улюблена пісня.

Я хиляю залишки абсенту.

– Це й моя улюблена пісня також.

– Іди сюди, – каже Дощ, нахиляючись до мене.

Матрац рипає, коли ми влягаємося на нього. Вона зазирає мені глибоко в очі, і від цього мене струшує, мов від електрошоку. Вона ковтає абсенту й цілує мене під щелепу. Проводить кубиком льоду від мого горла до шиї ззаду. Крижинка тане на моїй шкірі. Я не розумію, гарячий він чи холодний; знаю лише, що відчуття дивовижні. Льодяна вода стікає донизу. Мої соски тверднуть. Я підтягаю її тіло, притискаю до мого. Я хочу, щоб ми дійшли до кінця. Хочу смакувати, як вона кінчає.

Я тягнуся, щоб поцілувати її в губи. Лід зникає. Її язик холодний, незнайомий, дивний. Серце в мене калатає. Дихаю неглибоко. Це все таке нове.

– Я хочу почути твій крик, Бейонсе.

– О, так, – відгукуюсь я. – Я твій теж.

Я піддираю бавовняну тканину її тонкого білого топа, що легко розтягується. Хочу бачити її оголене тіло. Я така до біса збуджена. Дощ скидає свій топ. Ох, ого! Я правильно здогадалася про пірсинг. Її невеликі груди ідеально підкреслені штангами в сосках. Ареоли темні. Шкіра шоколадного кольору. Я нахиляюсь і цілую її груди, губами та язиком відчуваючи штангу. Я облизую їх і смокчу. Вона тягне мою голову ближче до себе. Стогін. Я не можу повірити, що роблю це, але знаєте що? Це просто вогонь. Хуй тобі, Ніно. В обличчя. Я не збираюся лити сльози над своїм розбитим серцем.

Дощ пестить мою шкіру кінчиками пальців, легенько, мов літня злива. Вона стягає мій шкіряний топ і кидає його на підлогу. Ми лягаємо поряд. Я чую її дихання. Швидке й неглибоке. Я заведена. Повна сил. Як наче кокаїну перебрала. Цілую її голе плече. Потім лижу її шию. Вона на смак мов солодка цукерка.

Її руки спускаються до моїх сідниць. Я більше не можу чекати. Тягнуся до застібки її подертих джинсів. Намагаюся намацати ґудзики. Цікаво, чи зроблена в неї бразильська епіляція. Чи вона залишає смужку? Я роздираю застібку її синіх джинсів і стягаю їх – ногами – донизу по її ногах. На її лінії бікіні набите тату з орхідеєю. Маленьке, рожеве і, чорт забирай, бездоганне. Краще за моє. Я простягаю руку й легко торкаюсь до неї – пещу гарненькі пелюсточки, – а потім просуваю руку до її губ.

– Ммм, – каже Дощ.

Її голова провалюється в подушку. Я дивлюся, як вигинається її спина.

Темне волосся. Щось срібне. Іще один пірсинг, у кліторі? Я придивляюся пильніше.

– Боже мій. Це незрівнянно.

Я торкаюся до нього пальцем. Він крихітний. Блискучий. Сяйливий. Я цілую її вульву. Тут смак інший. Кислуватий. Я лижу, лижу, лижу. Згадую устриць, які їла на яхті Амброджо. Її тіло вигинається і хвилями звивається на ліжку.

– Мммм, – каже вона.

Я просовую пальці глибоко всередину, дотягуюся до її точки G. Вона стогне, а потім її тіло здригається. Я дивлюся, як вона кінчає.

Дощ сідає й дивиться на мене, але я можу тільки тупо на неї витріщатися.

Вона розстібає мої шкіряні штани та повільно стягає їх по моїх ногах. Очманіти. Цей секс яскравіший за вогонь.

– Чекай, – каже вона. – Не рухайся.

Вона встає з ліжка та йде до комода.

– Куди ти пішла? Повернися, – вимагаю я. І що це вона робить?

Дощ витягає пару рукавичок. Лискучих, чорних і глянсових. Вона натягає їх. Спандекс аж до ліктів.

– Моя гумова броня, – пояснює вона.

– Я думала, нам цим можна не перейматися.

Вона повертається до ліжка. Зовсім гола, якщо не рахувати рукавичок.

Вона не відводить погляду від моїх очей.

Простягає руку й пестить мою щоку. Шкірою я відчуваю рукавичку, прохолодну, як краплі дощу. Обличчя в мене, здається, горить. Я заплющую очі. У мене паморочиться в голові. Я неначе п’янію. Відчуваю кожен нерв. Дощ рухається вниз у мене між ніг.

– Тобі подобається? – питає вона.

Вона гладить руками мій живіт. М’якими губами притискається до моєї вульви. Я опускаю погляд і бачу довге чорне волосся, що вкриває її голі плечі. Я стогну, стогну. Течу. Невиразно скрикую. На мій клітор тисне щось тверде – кільце в її язику?

– О Боже. О, так, – кажу я.

Вона лоскоче мене самими кінчиками, потім соває пальці глибоко всередину мене.

– Подобається, крихітко? – питає вона.

– Не зупиняйся. Не зупиняйся, чорт забирай.

Вона облизує мене, вгору і вниз, смокче, цілує, крутить головою. Вона запихає всередину ще один палець. Що, бля? Великий палець? І, о Боже мій, моя довбана точка G. Я стогну. Стогну. Мій мозок вибухає. Мене охоплює шалений екстаз. Я не можу думати, дихати, бачити. Відчуваю її пальці глибоко всередині та штовхаюся всім тілом униз, униз, униз. Постіль задирається піді мною. Я хапаю її за волосся.

– Ніно. Ніно. Їби мене, – вигукую я.

Я кінчаю, знову, і знову, і знову.

– Ніно. Ніно. Ніно.

Дощ затягується вишневою електронною сигаретою й видихає пару мені в обличчя. Я натягаю ковдру на своє липке голе тіло.

– Хто такий, у біса, той Ніно? – питає вона.

– Але ти ж говорила, що навчиш мене кількох убивчих прийомів?

– Справді? Запам’ятовуй, – каже вона.

Вона кидає мене – з усіх сил – через передпокій, і я врізаюсь у вхідні двері.

– Так, непогано, – кажу я. – А можна мій одяг?

Я вдягаюсь і вшиваюся з квартири, грюкаючи за собою дверима.

ГЕП.

О Боже мій, американці. Такі до біса гонорові.

Розділ чотирнадцятий

Римський Форум, Рим, Італія

Я обхоплюю себе руками за плечі, тремчу, хоч я й одягнена. Чого їй треба було викидати мене на вулицю? То й що, що я забула її ім’я? Зараз третя година ночі. От куди мені податися? Як дістатися додому? Я пильно оглядаю порожню темну вулицю. Ані таксі. Ані трамваїв. Ані автобусів. Чудово. Мені доведеться йти пішки. Скільки звідси до моєї квартири? Я озираюся, шукаю знайомі орієнтири, але їх немає.

Що взагалі за дурне ім’я! Тобто хто, в біса, може називатися Дощ? Хто вона така, хіпі нового часу? Уособлення опадів? У цьому немає жодного довбаного сенсу. Я навмання обираю напрям. Це південь чи захід? Я плентаю безлюдною вулицею, порпаючись у сумці в пошуках телефона. Відкриваю «Ґуґл Мепс». Разів десять намагаюся ввести адресу (я таки випила чимало абсенту), але нарешті маршрут відкривається. На це знадобиться година. Я об заклад готова побитися, що завтра ввечері вона знов піде розважитись і підчепить іще одну британську дівчину…

«Зрадливість – ось твоє наймення, жінко!»[81] Ніно. Дощ. Дощ. Ніно. Я просто обмовилася. Адже ці імена такі схожі.

Я відчуваю, як мені на голову падає крапля дощу, а потім небо розривається. ЛЯП, ЛЯП, ЛЯП, ЛЯП. Ну заїбись. Серйозно? Це вже справжня злива. Так, дякую за це, Господи. Як доречно. Неначе фінальний акорд від Неї. Я біжу, щоб сховатися під деревом. У мене немає парасольки. Я стою тут, серед холоду й води. Дощ. Ну звісно, що ж іще?

Дощ, забирайся,

Прийдеш іншого разу…

Або ні. Байдуже.

Мені терміново треба подзюрити. Треба було сходити раніше, в квартирі Дощ. Але тепер уже пізно. Я не повертатимусь. Усе одно не знаю, де вона. Усе темне та незнайоме, а тепер починає зеленіти.

Мені подобається абсент. Це я його вперше скуштувала. Я почуваюся м’якою-м’якою. Хідник перетворюється на зефір, і я йду ним місячною ходою. На стіні висить вивіска. Я підпливаю ближче, але не можу її прочитати. Я заплющую одне око й повертаю голову на дев’яносто градусів: «VIOLINS AND VIRGINS», чи «VIADUCT VIRGINIA», чи «VIA DELLE VERGINI». Іще на одній вивісці написано «VIETRI ALLERGY», чи «TREVOR GALLAGHER», чи «TREVI GALLERY». На іншій – «FORMICA», чи «FARMYARD», чи «FARMACIA». Можливо.

Уздовж вулиці – ряд вітрин, позакриваних пластиковими жалюзі. Він простягається в нескінченність. Мені страшенно, терміново треба подзюрити. Я не можу бігти. Мій сечовий міхур надто переповнений. Мені жарко, і в голові паморочиться. Слід випивати лише три шоти, а я, здається, хильнула зо два десятки.

Я пливу далі й далі, завертаю за ріг і натрапляю на щось велике та біле. Я захоплено зітхаю. Ого. Що це? Цю оазу освітлюють височенні ліхтарі з маленькими скляними лампочками. Я тру очі. Я що, сплю? Мармуровий фонтан. Крилаті коні. І якийсь бог. Хто це? Нептун? Чи Тритон? Король русалок. Морський чоловік. Його одежі, здається, тріпочуть на вітрі. Величні камені. Густа борода. Колісниця з морської мушлі. Він стоїть над мерехтливим чарівним бірюзовим морем.

За ним – велична мармурова будівля. Нескінченні ряди балконів. Коринфські колони височіють аж туди, куди не сягає око. Сонце поволі підіймається з-за горизонту: срібну ніч пронизують перші світанкові промені. Фасад оживає, на ньому заводять танок німфи, прекрасні в золотому світлі.

Я кладу свою сумку на край і заходжу в фонтан. Вода прохолодна й синя, я занурююсь у сяйливе море. Відчуваю, як рідина звихряється біля мене й навколо мого тіла. Я пірнаю донизу та куштую солодку воду. Вона змішується з локрицею, дивною гіркою зеленню. По всьому дну розкидані сотні монет, золотих і срібних, блискучих. Я підіймаю три та кладу їх до кишені. Зринаю до повітря й визираю з води.

Раптом фонтани вмикаються. Вода струменями б’є вгору і вниз, шумить і спінюється поточинами. (Мені страшенно, просто до біса треба подзюрити, я просто зараз зроблю це у воді.) Стаю під водоспадом і відкидаю волосся, щоб хвилею лягало мені на спину. Я богиня. Кінозірка. Аніта Екберґ у «Солодкому житті». Я віддаюся Богові.

Тепер мені краще, коли я подзюрила.

– FUORI DALLA FONTANA![82]

Я чую голос. Чоловічий голос. Це що, Бог кричить? Кричить на мене?

– Гей, ви. Вилазьте з води.

Я витираю очі й озираюся.

– Штраф п’ятсот євро.

Поліцейський махає мені. Я підстрибую, вискакую з фонтана й біжу вулицею, промокла до нитки.

На поміч. На поміч. Цей поліцейський зараз мене вб’є. Він переслідує мене. Він знає, що я зробила. Я маю вибиратися звідси. Бігти подалі. Це кінець. Убивства. Усе скінчено.

Я повертаю за ріг, потім іще за один. Біжу, доки вже не можу бігти далі, моє серце мало не розривається. Я не можу дихати. Я пропала.

Де я є?

Це типу якийсь храм. Я озираюсь, але той коп зник. Хух, я, схоже, відірвалася від нього. Навколо темно, і мій слух загострюється: повискування тварин, що б’ються, і довгий низький котячий крик. Щойно минула четверта ранку за моїм годинником із зозулею. Я не можу зробити ані кроку. Ноги страшенно болять. Чому я просто не викликала таксі, коли Дощ викинула мене надвір? Я сама не своя. Думок до купи не зберу. Мабуть, це через увесь той абсент.

Я страшенно втомлена, мокра – хоч викручуй, і мене трусить. З мого одягу крапає й крапає на землю вода. Куди я йду? Що це за колона? Що це за масивна арка? Під моїми ногами хрумтять пісок і камені. Я знову перевіряю «Ґуґл Мепс», але я не втямлю, де на екрані має бути який напрям. Я – ця дрібна синя цятка? Я примружуюся від раптового сліпучого світла та намагаюся з’ясувати, де я є. Каміння. Руїни. Шматки мармуру. Мозаїка. Прожектори. Тіні.

Ухххх.

Що це пурхає? Це що, кажани?

Я спотикаюся через власну ногу та врізаюсь у якусь колону. Вона трохи похитується, а потім падає.

ГЕП.

БУХ.

БЛЯ.

Вона, вдарившись об землю, розколюється на дві частини, а потім трохи катається туди-сюди. От гадство. Вона здавалася дуже старою. Не те щоб незамінною. Я біжу вгору побитими сходами. Намагаюся ще раз звіритись із телефоном, але батарея сідає, і я не можу ним скористатися. «Ґуґл Мепс» мені більш не допоможе. Я тепер сама-самісінька.

Я знаходжу якусь стіну, сідаю та звішую ноги з краю. Обхоплюю голову руками. На греця я взагалі метушуся? Чого сподіваюся досягти?

Тато кинув мене, і Ніно мене кинув. А тепер і Дощ мене вижбурнула. Моя власна сестра-близнючка планувала мене вбити. Моя мама, здавалося, зраділа, що я померла. Скажи мені, Боже, якщо ти мене слухаєш, я що, зробила щось не так? Усе життя, все, чого я прагнула, – це лише подоба прийняття. Любов? Любов завжди була чимось недосяжним, призначеним для інших людей. Для Бет чи крутих дітей у школі. Для героїв книжок. Для «нормальних» красивих людей. Для песика моєї бабусі.

– Чому не для мене? – кричу я в небо.

Ніхто не відповідає.

Ніхто не помічає, що мене немає. Нікого не турбує, що я зникла. Єдина причина, чому моя мама й копи хочуть знайти мене, – це те, що вони мають мене за когось іншого. Я опускаю погляд між своїх ніг. До низу дуже, дуже далеко… Чи помітив би хтось, якби я стрибнула? Чи це когось би непокоїло?

Біда іде – з собою й ще веде: Полками сунуть, а не поодинці[83].

Я не можу згадати жодної причини, щоб жити.

День четвертий. Черниця

Минулого тижня

П’ятниця, 28 серпня 2015 року

Таорміна, Сицилія

Від абажура на тумбочці Бет лине тепле малинове сяйво. Обличчя Ніно напівосвітлене-напівзатінене. Я нахиляюсь і цілую його в губи. Смакую його язик і вуста. Ми поринаємо одне в одного. Я лежу поряд із ним на ліжку, моє тіло зливається з його тілом. Я відчуваю тепло його шкіри, ніби він зроблений із полум’я. Є щось настільки еротичне в тому, щоб бути в ліжку моєї сестри. У ліжку, яке вона ділила з Амброджо. Вони спали тут минулого тижня, а тепер вони обидва мертві. Я заплющую очі та вдихаю запах Ніно, а його пальці пестять моє волосся.

У саду кричить сова. Це добрий знак чи поганий? Гм. Не пам’ятаю.

– Знаєш, – каже Ніно, сідаючи й дивлячись мені прямо в очі. – Мені зазвичай не подобаються британці. – Він запалює червону «Мальборо», потім передає її мені.

– Чому? – питаю я й затягуюся. – Що не так з британцями? Я ж тобі подобаюся.

– Мого тата вбив англієць.

– Ой. Он як. От гівно.

– Енцо, так його звали.

Починається. Де скрипка? Настав час жалісливих історій.

Я передаю «Мальборо» назад, засовую її йому в губи.

– Мені було чотирнадцять, коли він загинув.

– Я думаю, мій тато також може бути мертвим, – кажу я, – але я не знаю…

Він хитає головою й дивиться на мене.

– Я знаю, – говорить він. – Я бачив це.

Очі в нього широко розкриті. Він, здається, зляканий. Охоплений жахом. Розповім йому про свого батька згодом.

– Тата наїбав англієць. Він ризикував усім для цієї угоди. З витворами мистецтва. Достобіса грандіозної. Вона мала змінити наше життя назавжди. Це було краще, ніж виграти в лотерею.

Він розлючено затягується цигаркою, потім повертається та розглядає підлогу.

– Це був шанс кинути цей острів, почати нове життя в Америці. Для мене, моєї матері, трьох моїх молодших сестер. Я пам’ятаю, як одного вечора тато прийшов додому та поцілував мою маму. – Очі Ніно втуплюються в мої. У них ніби вогонь палахкотить. – Я ніколи не бачив, щоб вони так цілувалися. Це закарбувалося мені в пам’яті.

Цікаво, чи буде він іще в мене лизати. Це було більш ніж круто.

– Він знайшов покупця на вкрадену картину – «Розп’яття» Антонелло да Мессіни.

Він дивиться на мене. Я спантеличено кліпаю у відповідь.

– Я не знаю, хто це, – кажу я. – Я лише британців знаю.

– Да Мессіна був сицилійським художником епохи Відродження. Він першим представив олійний живопис в Італії. Був дуже впливовим.

Я киваю.

– Звучить як справді вартісна угода. Либонь, це дуже дорого.

Ніно на порох розчавлює свій недопалок, ніби то й є той англійський хлопець.

– Покупець узяв картину і вшився. Кинувши тата з кулею в плечі. Ані картини, ані грошей, ані niente[84]…

Мені сподобалося, як він відтрахав мене в дупу. Це було справжнє відкриття.

– Наступного дня я його знайшов…

– Кого де знайшов?

– …Він висів на лимонному дереві в глибині нашого саду.

– Боже мій. От хуйня, – кажу я.

– У нього на шиї був його шкіряний ремінь. У нього, бля, стояк був.

– Що?

– Він щойно, щойнісінько помер, – пояснює Ніно. – Якусь мить тому наклав на себе руки. Якби я з’явився на кілька хвилин раніше, я міг би його врятувати. Я міг би…

– Це не твоя провина, – кажу я.

Я розминаю його шию. Вона напружена.

– Я мав турбуватися про своїх молодших сестер. У моєї матері було розбите серце. Тож я приєднався до коза ностра, до сімейного бізнесу.

Я захлинаюсь.

– Тобі було чотирнадцять, коли ти почав убивати? – Я відчуваю укол заздрості. Я в тому віці лише білок убивала. Білок і тамагочі.

Він дивиться на мене, і здається, що на плечі йому тисне увесь світ.

– Sì. Чотирнадцять, – говорить він. – Я був разом із Доменіко. Йому було лише одинадцять.

Я руками обіймаю його за шию і обличчям притискаюся до його грудей.

– Мені дуже, дуже шкода, Ніно.

– Ти ж у цьому не винна, Бетто. – Ніно тягнеться рукою до мого обличчя. Бере мене за підборіддя. Я відчуваю, як теплі пальці пестять мою щоку. – Я цього ніколи нікому не розповідав…

Я вдихаю запах його шкіри. Заплющую очі. Чую, як б’ється в нього серце. Я ніколи ще не була настільки близька до жодної людини у світі. Я хочу розповісти йому про наболіле. Хочу розділити цю мить. Сказати йому все. Про мого тата і як він пішов. Про все те гівно, яке завжди від усіх приховуєш. Я хочу сказати йому своє справжнє ім’я… але я не хочу його втратити.

Розділ п’ятнадцятий

Четвер, 3 вересня 2015 року

Трастевере, Рим, Італія

Схід сонця. Рожеве небо. Усі птахи щойно прокинулися. Над моєю головою кружляє величезна чорна хмара шпаків, закручуючись спіраллю численної зграї. Ці довбані птахи скрізь. У мене на обличчі та у волоссі. Я застрягла посеред фільму Гічкока.

ЦІВ-ЦІВ-ЦІВ-ЦІВ-ЦІВ.

Холодне ранкове повітря сповнює звук, подібний до голосу моєї матері – жахливий, відьомський. Він значно гірший від усього, що мені доводилося чути за все життя. Голосний, пронизливий і зловісний.

– Відчепіться. Забирайтесь. Геть.

Оце так ранкове пробудження. Справді. Жодних жартів. Я зі стогоном скидаю ноги зі стіни. Сідаю й потягаюся. У мене болить геть усе. Це був найгірший нічний сон у моєму житті. Рука заніміла від такого дивного положення. Її щипає, коле шпильками та голками. Хто спить на стінах? Тобто про що я думала? Це гірше, ніж тоді, коли я відключилася в центрі кільцевої дороги.

– Ти досягла зовсім нового рівня недоумкуватих рішень. Молодчина, Алві. Браво.

Гаразд, цього разу Бет має рацію. Це не найзірковіший мій час. Але чому мене ніхто не врятував? Як принцесу Анну в «Римських канікулах»? Ну й гаразд. Ну й хай. Кому потрібні герої? Я просто врятую себе сама. «Жінка потребує чоловіка, як риба велосипеда». Це Ґлорія Стайнем[85] так сказала.

Я дивлюся з протилежного краю стіни. Там просто урвище, висотою двадцять метрів. О! А ото, там, унизу, мабуть, Римський Форум. Камені, колони й уламки мармуру розкидані піщаною підлогою. Мені до біса пощастило, що я звідси не зірвалася. Я б упала просто в обійми смерті. «Ляп!» – алвово/полуничне желе. Я розумію, що вчора ввечері думала про смерть, але це було б недоречно.

Я в когось запитую шлях до Трастевере. Зрештою знаходжу свою квартиру. Здираюся сходами та прямую до спальні. Ставлю телефон на зарядку. Пропущений дзвінок з невідомого номера. Нових повідомлень немає. Листів теж. Я не можу знайти Ніно через «Тіндер». Чи через застосунок для стеження. Наскільки я розумію, він поїхав з міста. Це, бля, безнадійно.

– То ти просто здаєшся? – цікавиться Бет.

– Я не здамся. Нізащо. Ніколи.

Десь має бути інший спосіб. Зараз 2015 рік. Я вдаюся до калькульованого ризику і вмикаю телефон моєї сестри.

Дзінь.

Один новий лист на електронну пошту від моєї мами, але я не даю собі клопоту його читати.

Прокручую контакти сестри. Не знаю навіщо, але, може, хтось зможе мені допомогти? Анна, Бьянка, Карла, Доменіко…

Доменіко? Чому це ім’я здається таким знайомим? Я впевнена, що вже його чула. Може, це хтось із Таорміни? Доменіко? Доменіко? О, тепер пригадую: я зустрічалася з ним минулого тижня. Він – товариш Ніно. Ще один кіллер Амброджо. Але звідки в Бет номер Доменіко? Вона що, і з ним також спала? Фе, сподіваюся, що ні. Він був збіса грубим. Більш схожий на неандертальця, ніж на чоловіка. Тепер я пригадую його в тому зловісному лісі. Він був із бетономішалкою й подовбаним пікапом. Він заливав мою близнючку бетоном. Хороший хлопець. Це була справжня насолода. Імовірно, він більш не товаришує з Ніно, адже Ніно втік із Таорміни. Маю сумніви, що вони розлучилися в досить хороших стосунках. Я впевнена, що він щиро розлючений. Ніно залишив по собі руйнацію, убитого священика і спалену віллу. Він знищив картину вартістю тридцять мільйонів доларів (якщо хтось питатиме, то це був Ніно, а не я). Я готова закластися, що Доменіко цікавився тим витвором. Вони всі були задіяні в тій угоді Амброджо. Він просто розкішно налажав, підставивши нас усіх. Я зуб даю, що Доменіко шаленіє так само, як я.

А потім мені спадає на думку дещо божевільне.

Я йому потелефоную. Так. Це блискуче. Дві голови краще, ніж одна. Він міцний. Грубий. Падлючний. Це бездоганно. Ми полюватимемо на Ніно разом. Станемо найкращими друзями, назавжди.

Я клацаю на номер Доменіко та на «виклик».

– Так, – говорить Бет, – телефонуй Доменіко. Він такий любчик. Добряча душа. Він буде страшенно радий тебе почути. Я впевнена, що він уже нудьгує за твоїм голосом.

Я кидаю слухавку. Ледь чутно лаюся. Саркастична сучка. Але що, як вона має рацію? Чи жадає Доменіко ще й моєї крові? Чи знає він, що я була співучасницею Ніно? Якщо я йому потелефоную та скажу, де я, чи не йтимуть у мене по сліду вже два гангстери? Зараз усе просто погано, а може стати ще гірше. Полетить гівно на вентилятор.

Але що ще я можу зробити? У мене вже згасає запал. Мені пощастило, що жоден із тих птахів не обісрав мене, але, чесно кажучи, це межа мого талану. Цей день складно назвати вдалим. Але знаєте що? Я ловитиму момент. Я йому таки потелефоную.

Біііііп, біііііп, біііііп.

– Pronto[86], – каже Доменіко.

Ким Доменіко мене вважає? Я для нього Алві чи Бет? Чи Ніно?

– Pronto, – говорить Доменіко знову. Голос у нього глибокий і хрипкуватий. Рипучий, ніби під час ангіни.

Гадство. Я не знаю, що говорити.

Він кидає слухавку, тож я знову йому телефоную. Руки в мене тремтять, пітніють…

Біііііп, біііііп, біііііп, біііііп.

Доменіко допоміг нам поховати «Алвіну», тож мені доводиться вдавати з себе Бет. Копи вважають, що знайшли тіло Алві, тож це має сенс. Хоча що, як він і на мене також сердиться? Сердиться на Бет, я маю на увазі.

– Sì. PRONTO, – говорить Доменіко. Схоже, що він дратується.

Я ковтаю. Нервово. ТАК. Починається…

– Це я, дружина Амброджо…

– Елізабет? ДЕ НІНО?

На нескошену траву падають довгі тіні від мармурових брил. Сонце низько висить у червоному небі. Я розглядаю надгробок.

«У цій могилі лежить усе, що було смертним у МОЛОДОГО АНГЛІЙСЬКОГО ПОЕТА, – значиться на ньому. – Тут лежить той, чиє ім’я написане на воді. 24 лютого 1821 року».

Я зітхаю й занурюю крихітну ложечку в свій контейнер із фісташковим морозивом.

Якби я була мертвою, це могло б бути про мене. Я – англійський поет.

Йому було лише двадцять п’ять років, коли він помер. Це той самий вік, у якому я зараз. А погляньте на все, чого він досяг: «Ода до грецької урни», «Ендиміон», «Коли мені страшно…», «До осені», «Ясна зірка…». Я розумію, я не охоплена ілюзіями. Кітс був кращим за мене поетом. У моїх хайку є потенціал, це правда. Мене вражає, що я взагалі рипаюся. Найвище мистецтво для мого покоління – насрати, а потім сфотографувати власне лайно та викласти його в Інстаграмі. Деякі з моїх хайку на межі геніальності, це безперечно. Але не варто мені порівнювати себе з Кітсом. Він був митцем. Одним на мільйон. Трішечки кращим за мене.

На кладовищі повно статуй ангелів і скульптур жінок, загорнутих у ряси. Деякі могили старіші за сто років. Це прекрасно. І моторошно. Смерть, чорт забирай, скрізь. Вона під землею, тож її не видно. Але копніть на якісь пару футів – і там труни, черви та кістки.

Я останнім часом підзакинула свою поезію. Мене так захопили усі ці вбивства. Ось до чого в мене справжній хист. Либонь, варто зосередитися на цьому. Викладатимусь на повну. Кітс, може, й був кращим поетом, але я, можливо, краще зумію нести смерть. «Алві Найтлі – вбивателька». Господи, це звучить так романтично. Ось який напис я хочу на свій надгробок. Це й дещо з текстів Тейлор Свіфт.

Я закінчую морозиво й вилизую баночку. Кидаю пластикову ложечку на могилку. У мене немає квітів. Рожева ложечка типу гарненька. Неоново відблискує на сонці. Єдина кольорова плямка серед зеленого, коричневого, сірого та чорного.

Сконцентруюся на вбивствах. Будуватиму кар’єру в цій галузі. Я ґуґлю «Темна мережа» на своєму телефоні, але це не так просто. Мені доводиться завантажити щось під назвою «Тор». На це треба зо дві хвилини. Упоравшись із цим, починаю переглядати сторінки. Я шукаю «Найняти ліквідатора». Сотні, ні, тисячі найманих убивць пропонують свої послуги. Усе, що для цього потрібно, – це веб-сайт і якась програма, через яку вам зможуть заплатити. Мені не потрібен «бос». Не потрібен партнер. Я можу фрилансити сама на себе. Платню доведеться отримувати в чомусь під назвою біткойн, але це мені гаразд. Я клацаю на пару кілерських вебсайтів. На одному з них пропонують «нейтралізувати» колишнього чи колишню, але що в цьому веселого? Ні, це я збираюся зробити сама. Це значно приємніше. Я вмикаю свою внутрішню Еммелін Панкгерст[87] або Мері Волстонкрафт[88]. Я незалежна жінка. Чуєш, Ніно? Постривай лише.

Чинна ціна одного вбивства становить близько 10 000 доларів. Непогано, як на мене. (Я б робила це безкоштовно. Робила б заради втіхи.) На одному сайті вихваляються тим, що завжди підлаштовують усе так, щоб смерть жертв скидалася на самогубство. Ха-ха. Нізащо. Тільки не я. Ні в якому разі. Я вигадаю собі якийсь символ. Візитну картку, типу підпису фарбою з розпилювача. Я хочу, щоб світ упізнавав мене. Не хочу залишатися анонімом. На біса таке взагалі потрібно? Мене ніколи не зловлять – про це я потурбуюся, – але я увійду в історію. Буду страшенно злозвісною. Стану зіркою кримінальних документальних стрічок. Про мене писатимуть біографічні книжки. Так, яким же може бути мій відпадний підпис? Той, за яким мене впізнаватимуть? Може, смайлик, намальований губною помадою на грудях жертв? Або, може, я фарбуватиму їхні нігті в лаймово-зелений колір. Нікому більш таке б на думку не спало…

Я клацаю ще на кілька сайтів (вони всі пропонують послуги кілерів, про «кілерок» ніде не йдеться). Схоже, на всіх них є затемнене фото моделі з пістолетом. На деяких вказано правила, я помічаю: «Не працюємо з дітьми», «Не працюємо з політиками». Усе інше – дозволено. Боже мій. Дочекатися не можу, коли почну. Це буде НЕВИМОВНО ВЕСЕЛО. Я створю розчудесний сайт на «Вордпресі» чи чомусь такому. Потім надрукую своє резюме та завантажу його, а далі чекатиму на телефонний дзвінок.

Резюме

Ім’я: Алвіна Найтлі

Ім’я: Елізабет Найтлі Карузо

Ім’я: підлягає уточненню

Електронна пошта: пишіть у «Твітері»: @AlvinaKnightly69

Я високомотивована й талановита вбивця в пошуках свого покликання як професіональної кілерки (щось типу Анджеліни Джолі в «Містер і місіс Сміт»)

Освіта:

• Немає

Досвід:

• Убивство моєї сестри-близнючки

• Забиття до смерті її чоловіка (з метою самозахисту)

• Холоднокровне вбивство дуже старого й докучливого священика

• Нарізання риби в дешевому суші-ресторані японської кухні

• Застрелила двох трьох кількох ліквідаторів-мафіозі

• Менеджер із пошуку клієнтів для розміщення реклами в рубриках

• Знищення вуличного крадія

• Триденна практика з досвідченим убивцею з коза ностра цього літа. Хоча він не вважав мене надто успішною. Він вважав, що я природжена вбивця

Хобі:

• Писати в «Твітері» Ченнінґу Тейтуму, Тейлор Свіфт і Майлі Сайрус

• Містер Дік (одинадцятидюймовий віброфалоімітатор)

• Кокаїн, амфетаміни, травка, марихуана, кетамін, екстазі, MDMA

• «Мартіні», «Піно-грі», граппа, «ВКД-блю», «Кривава Мері», «Малібу», джин (чистий або з тоніком. Байдуже, який тонік, тільки не «Слімлайн»), горілка «Абсолют», горілка «Смірнофф», горілка «Ґрей Ґус» (за акцією в «Теско»)

• Перегляд різноманітних порнофільмів із різних країн

• Написання хайку

Навички:

• Я вмію говорити англійською мовою досить добре дуже добре збіса офігенно

• Розмовна італійська (матюки із вищезазначених порнофільмів після занурення в багатство мови та культури під час проживання на Сицилії)

• Убивства

• Я знаю 326 різних сексуальних позицій

Рекомендації:

• Джанніно Марія Бруска (Ніно). Адреса: гадки не маю (якщо знайдете його, скажіть йому, що я йду по нього)

Дзінь.

Це мій тимчасовий телефон.

Я клацаю на «повідомлення».

Ооой, це від Доменіко.

«УНИЗУ», – написано в ньому.

Розділ шістнадцятий

Річка Тибр, Рим, Італія

Оскаженіла мавпа чи розлючений гризлі? Несамовитий голодний людожерливий зомбі? Доменіко схожий на всі найстрашніші нічні жахи разом, із доданим до них убивцею. У нього просто на лобі написано: «Поганець». Зламаний ніс схожий на рило. Двісті фунтів суцільного зла, що стоять просто біля моєї квартири. І він не сам. Він привів із собою двох необтесаних здорованів. Такого я не очікувала. Мені зненацька спадає на думку, що Ніно також може бути тут… Я відступаю на крок назад.

– Елізабет? – говорить Доменіко. – Ти на вигляд… інакша.

Він стискає мене у міцних обіймах, і в мене тріщать кілька ребер. Тепер пам’ятай, Алві, ти Бет. Він має тебе за дружину свого мертвого боса. Варто б мені ввімкнути білявку та вимкнути кровожерливу хижачку…

– Щойно почувши, що той stronzo тут, я одразу ж примчав, – говорить він. – Уявляєш, скільки лайна мені довелося розгрібати відтоді, як він покинув місто? За мною ганяють хлопці Дона Руссо. Ніно вбив Франко Мотісі.

– О, ні, як жахливо, – кажу я. – Не щастить – то не щастить.

Доменіко хитає своєю свинячою головою.

– Це Ріккардо та Джузеппе, – показує він на чоловіків.

Як Розенкранц і Ґільденстерн, хіба що не мертві.

Ріккардо високий і дуже худий, зі зголеним волоссям і незвичними косими очима. Джузеппе низенький і дуже жирний. Чи то він на дев’ятому місяці вагітності й носить близнюків, чи то в нього пивний живіт; він завширшки не менший, ніж заввишки. На лівій скроні в нього шрам, ніби від кулі (хтось, очевидно, просто не влучив). Від нього пахне чимось типу в’яленої яловичини. У нього не вистачає кількох зубів. Я витріщаюся на них, потім помічаю сумки. Не сказати, що вони обійшлися найнеобхіднішим. Є три напхані валізи. Футляр для скрипки. Коробка для капелюшків. Що це все таке? Подорожній цирк? Вони наміряються в мене ночувати?

Я впускаю їх у двері, і вони скидають сумки в передпокої.

Тоді Доменіко хапає мене за руку.

– Гей, ти що робиш?

– Ти зникла. Ти з тим stronzo. А Амброджо мертвий. Я хочу знати, що, в біса, діється. Ходімо зі мною, – каже він.

– Куди ми йдемо?

– Прогулятися.

– Гей! Відчепися. Відпусти мене.

Він виштурхує мене на вулицю та хряцає позаду себе дверима. Ріккардо хапає мене за другу руку, і мене огортає невимовний жах. Я пручаюся й напружуюся, але в цьому немає сенсу. Їх – троє, я – одна. Того ножа для м’яса не дістати, він у моїй сумочці «Прада». Бля, це була погана ідея. Варто мені було слухати Бет. Ріккардо з Доменіко волочать мене вулицею і якимись сходами донизу, до річки. Ми йдемо уздовж Тибру, доки не дістаємося до старого мосту.

– Тепер ви мене відпустите?

Ніхто не відповідає.

Ми стоїмо під мостом. Тут темно й похмуро. Брудно. Вода чорна і, очевидно, глибока. Вогкий запах. Щось гниле. Либонь, це трупи й дохла риба. Я затискаю рота. Лише так можу стримати блювоту. Він мене туди кине. Це все. Кінець.

Доменіко лізе у свою куртку, і я бачу величезний пістолет. Його рука ковзає повз нього далі. Мої очі чіпляються за зброю. На руків’ї вигравірувані золотом ініціали: «Д. О. М.». Це він. О Господи, оце справді зловісного вигляду штука. Саме те, що мені потрібно. Я б хотіла його поцупити, але це, здається, не надто перспективно. Доменіко витягає жерстяний портсигар. Пропонує мені сигару. Що це все таке? Остання сигарета? До біса. Візьму. Я обираю одну та проводжу пальцем по гладкому хрумтливому тютюновому корпусу. Вдихаю її аромат, схожий на запах глини, землі, просоченої дощем. Дочекатися не можу, щоб запалити її. Доменіко чиркає довгим сірником. Я нахиляюсь і підпалюю сигарету. Смакую дим у всьому роті. Я цілком могла б ним насолодитися.

– То ти його бачила? – питає Доменіко.

Це він про Ніно. Це добре. Либонь, це значить, що тут його немає.

– Так, – киваю я. – Бачила.

– Навіщо ти за ним ганяєш? – допитується він.

– Гроші… він украв гроші, – пояснюю я. – За Караваджо.

Доменіко хитає головою.

– Та довбана картина. Той довбаний мудак. Ти дозволила йому вшитися?

– Учора він був на Piazza di Spagna. Я загубила його в метро.

– Minchia[89], – гарчить Доменіко. Він витріщається на мене.

Сподіваюся, він просто хоче побазікати. Це я можу. Ніхто не постраждає. Але це якесь дивне місце для балачок. І втекти ніяк. Інші два хлопці стоять і дивляться, не вимовляючи жодного слова. Не схоже, що за тими пустими рухливими очима виконується багато роботи. Але я можу й помилятися. Я не повинна судити. Вони можуть бути квантовими фізиками, що у вільний час підробляють гангстерами.

Доменіко дивиться на Джузеппе, потім киває на мою сумочку. Джузеппе хапає сумку «Прада» й висипає з неї все на землю.

– Обережно з нею. Вона нова, – попереджаю я.

Сумка летить у багнюку. Шкіра вкривається лайном і піском. Усе розсипається й розкочується. Ріккардо розглядає мого годинника з зозулею. (Він не знає, що там усередині гроші.) Джузеппе нахиляється та підіймає мого ножа. Простягає його Доменіко.

– Що це? – питає Доменіко.

Він крутить ножа в руках, розглядаючи зубчасте лезо. Великим пальцем проводить по краю, потім жбурляє його в річку. Ніж зі сплеском зникає. Прощавай, іще одна зброя…

Доменіко помічає телефон Ніно. Нахиляється та підіймає його.

Він його впізнає.

– Я… Я можу пояснити.

Він стирає трохи бруду з кришки.

– Я стежила за ним через застосунок. – Чекаю, доки інформація дійде до цих геніїв. – Але потім він відіслав свій телефон до Румунії з якимось страхолюдним безхатьком. Мені вдалося дістати телефон… але Ніно там не було.

Бандити перезираються одне з одним, а потім вибухають відчайдушним сміхом.

– Він відіслав свій телефон?.. – перепитує Доменіко. – Він відіслав свій телефон до Румунії?

– Це, бля, анітрохи не смішно.

Ріккардо та Джузеппе обидва складаються навпіл, мало не задихаючись від реготу.

– Постуляйте свої довбані пельки. Це геть не смішно, чорт забирай.

Я затягуюся своєю сигарою. Кашляю. Кашляю. (О, тепер я пригадую. Цей дим не треба вдихати, як не вдихав марихуану Білл Клінтон.)

Здоровані витирають сльози з очей і намагаються знову зробити байдужі обличчя.

– Я не жартую. Ми його загубили, – кажу я.

Я рада, що звеселила їх.

– Я тобі не вірю, – говорить Доменіко.

– Ну, це правда, – кажу я. – Можна мені назад зібрати сумку?

Ніхто не відповідає. Я скидаю назад усе моє закаляне барахло. Фе, моя сумочка загиджена. Це вже якась дурниця. Тепер у мене лише одна залишилася. Ох, ну чому я обрала кремовий колір?

Доменіко повертається до мобілки Ніно. Торкається екрана.

– Ти нічого там не побачиш. Він його заблокував пін-кодом.

Доменіко набирає чотиризначний код.

– Звідки ти його знаєш?

– Ми двадцять років пропрацювали разом. Думаєш, я не знаю, коли в нього день народження? – каже він.

– О, то й коли ж він? Просто цікаво.

– П’ятого вересня.

– Вогонь.

Оооо, схоже, це в суботу, еге ж? (Хоча мені байдуже. Не збираюся купувати йому подарунок.)

Доменіко порпається в телефоні Ніно.

– Він видалив історію викликів і всі повідомлення… Але контакти залишилися, – говорить він. – Si. Si. Знаю оцю людину. Вона тут, у Римі.

Доменіко повертає телефон і показує мені чиїсь дані.

– Динаміт, – говорить він.

– Круте ім’я. – Шкода, що воно мені раніше не спало на думку. Думаю, я могла б його вкрасти.

– Це наш зв’язок у Трастевере.

– То… – питаю я. – Ніно може бути з ним?

Доменіко дивиться й киває своїм здорованям. Вони знову хапають мене за руки.

– Гей, тільки не в річку, – кажу я.

Вони виводять мене з-під мосту до іржавого паркану.

– Що за?.. Куди ви мене ведете?

Моя сигара падає на землю.

Доменіко не відстає, йде за нами. Він щось сичить мені на вухо.

– Якщо я з’ясую, що ти працюєш разом із ним, ти покійниця. Второпала?

Гангстери хапають мене за потилицю і просовують мою голову між металевих прутів.

– Ой. Що? Чому? Бля. Ні. Ні. Не працюю. Я клянуся. Відпустіть. ВІДПУСТІТЬ МЕНЕ.

Я руками хапаюся за ґрати. Моє обличчя запхане просто в дірку. Я намагаюся витягнути голову назад, але вуха застрягли, і я щільно затиснута. Моя голова встромлена між рейками.

БЛЯ-ЧОРТ-БЛЯ-ЧОРТ-БЛЯ.

Я чую, як кроки бандитів поступово віддаляються, віддаляються, віддаляються.

– Поверніться. Поверніться. Я можу вам допомогти, – гукаю я.

Я чую їхній сміх.

Варто ризикнути.

– Ніно, я йому подобаюся. Він божеволіє від мене…

Тиша. Жодної відповіді. Вони пішли.

Розділ сімнадцятий

Я ще раз намагаюся витягти голову, але хрящі в мене у вухах тріскотять: «Хрясь!»

– ОЙ.

Якого біса? Це так нечесно. У мене будуть вуха-вареники, як у побитого регбіста. Повірити не можу. Мені несила ворухнутися. Що робити? Дихай, Алвіно, дихай, дихай. Якщо ти влізла туди, то зможеш і вилізти звідти. Це ж основи фізики. Універсальний закон. Ну ж бо, Алві. ДІВЧИНКО, ТИ ЗМОЖЕШ. Я знову смикаю: БОЛЯЧЕ. Ні, так не вийде. Я спираюся підборіддям на стіну внизу і трохи поскімлюю.

Бет істерично сміється в моїй голові. У неї достобіса вдалий день.

Намагаюся все ж висмикнути свій череп, але він з цього боку здається якимось ширшим. Тримається на місці, добре, надійно. Я глибоко дихаю. Що, як Ніно побачить мене тут? Я легка здобич. Стирчу, мов на тарілочці з блакитною облямівкою. Треба вибиратися. Не можна втрачати часу. Мені справді потрібне якесь мастило. Якби в мене тільки була хоч якась змазка… І тут я згадую. У мене в сумочці. Там той тюбик «Дюрекс Плей», що я купила в аптеці про всяк нагальний випадок. Якщо я лише зможу дотягтися… Підчіпляю сумку за ручку пальцями правої ноги й підіймаю. Підношу до своєї руки. Залажу всередину й хапаю тюбик. Так. Так. Це має допомогти. Це одна з моїх блискучих ідей. Я вичавлюю величезну краплю собі на долоню та добре намащую нею за вухами. Там стає волого та слизько. Пречудово. Я глибоко вдихаю – один, два, три – й висмикую голову з ґрат.

Так. Я вільна. Нарешті.

Я валюся на землю й віддихуюся. А тоді коїться щось дивне. Щось мене обпікає. Боже правий, вуха в мене просто палають. Якого біса вони вогнем горять?

Пече. Пече. Пече. Пече. Що це робиться? Я ляскаю руками по обличчю. Мені потрібен лід. Потрібна вода. Я кидаюсь до річки, падаю на коліна та хлюпаю водою на свої палаючі вуха. Помічаю змазку на землі: «Дюрекс Плей Зігрівальна». Ой. Точно. Я забула. Це мене не пече, а просто зігріває. Все зі мною буде гаразд.

Я лягаю на землю та щільно стискаю очі. Але я вам не Бет; я не буду плакати. Може, я й вимокла до нитки в смердючій рідоті… Але я вільна, і я – Алвіна Найтлі. Я знову на довбаному коні. Мені не потрібна нічия допомога, а надто – тих кроманьйонців. Я сама знайду Динаміта. Але для початку мені потрібні якісь колеса.

Я здираюся східцями вгору, на вулицю, і озираю дорогу. Таксі? Автобус? Вертоліт? Нічого. Мені потрібно дістати свою власну машину. Але не орендувати. Не збираюся давати тим ділкам інформацію про себе. Та й прав у мене взагалі-то немає. Вони нізащо не дадуть мені автомобіль у тимчасове користування. Треба вшиватися, доки ті хлопці не повернулися. Навряд чи мої вуха ще раз таке витримають.

Я звертаю за ріг, на тиху вулицю. Біля своєї машини стоїть огрядний чолов’яга. Двері його «Фіата Чинквеченто» відчинені. Авто гарненького зеленкувато-блакитного кольору. Це найкрихітніша машинка, яку мені тільки доводилося бачити. Схожа на стару банку фарби. Її, либонь, зробили в п’ятдесятих чи шістдесятих роках – вигнутий капот, сріблястий бампер і витрішкуваті фари. Я чую, як гуде маленький двигун. Я хочу її. Вона моя. Чоловік нахиляється, щоб купити газету у вуличному автоматі. А потім повертається назад до машини.

– Я візьму, – кажу я, підбігаючи.

Я вихоплюю газету в нього з рук. Потім відпихаю чоловіка з дороги та застрибую до його машини. Кидаю газету на заднє сидіння. Перевіряю, чи замкнені двері.

– Ні. Aspetta. Aspetta[90], – каже він.

Його обличчя з’являється внизу вікна. Він хапається за ручку і смикає двері.

– Даруйте, вона мені потрібна. Mi dispiace.

О Господи, та це ж бляшанка для сардин. Навіть менша, ніж здається на вигляд. Я головою впираюся в стелю. Вона що, для дітей зроблена? Чи для ельфів? Як, у біса, він сюди влазив? Живіт того чоловіка в мене на рівні очей. Я помічаю величезну складку жиру, що теліпається в нього над поясом. Повітря всередині тхне сперто, застояно. Сморід кількох десятків років водіння вривається мені в ніс, змушує затискати рота руками. Сидіння понівечене, роздовбане. Тверде. Металева пружина втикається в дупу. Тепер червоне обличчя чоловіка зазирає в бокове вікно. Я намагаюся поїхати, але машина буксує.

Він голосно гепає по дахові.

– Esci dalla mia macchina[91].

– Забирайся. Іншу знайдеш.

Я повертаю ключ запалювання. Кашляє, шипить, але не заводиться. Та ви, либонь, насміхаєтесь. Чудовий жарт. Ну як, із усіх мільйонів автомобілів?.. Це найгірша у світі машина для втечі. Я ще раз намагаюся натиснути на газ. «Чинквеченто» хрипить і крекче. Фуркоче, але не заводиться. О Боже правий, ну він і старезний. Поламаний. Спробую ще, останній раз. Я б’ю ногою педаль. Повертаю той дурний ключ. Насилу воно оживає. Ну, бля, нарешті. Я від’їжджаю від бордюру та тисну на газ. Чоловік досі вчіпляється у двері. Я волочу його по дорозі, як та жіночка таксу. О Боже, просто відпусти їх.

– Я поверну, коли закінчу, – обіцяю я.

Я перемикаюся на другу передачу. Двигун розлючено гаркотить, але не схоже, щоб автомобіль хоч трохи прискорювався. Я неначе на заводній мишці намагаюсь їхати. Миль п’ятнадцять на годину. Пішки було б швидше. У мене серце б’ється скоріше, ніж їде ця машина. Нарешті чоловік вигукує «АРРРРР!» і випускає двері. Він іще якусь хвилину біжить, спотикаючись, за мною, розмахує руками й репетує: «TORNA INDIETRO»[92]. Я спостерігаю в дзеркалі заднього виду, як його фігура віддаляється, зникає. Він пихкає, хекає та розмахує кулаком. Дивно, що він узагалі намагався бігти, він, здається, не в найкращій формі.

Куди мені їхати? Може, назад до того клубу? Дощ говорила, що там зависають мафіозні типи. Повернусь і порозпитую. Має ж там хтось знати Динаміта?

Зі скрипом тягнучись запилюженим завулком, я хапаю газету з заднього сидіння та починаю гортати сторінки. Я переглядаю новини: чи є щось нове у справі моєї сестри? Шукаю «Алвіна Найтлі» або «Елізабет Карузо». Зиркаю на заголовки, але там нічого немає. Передивляюся світлини, та мене на них немає. Жбурляю газету назад. Дивлюся крізь вітрове скло.

Ой, погляньте, а це що?

Гладіатор на «сіґвеї». Котиться вулицею зі швидкістю милі три на годину. Ох ти ж йоб. Оце ставний хлопець. Це Рассел Кроу? Та ні. Оголений торс, рельєфні груди, глибока, темна засмага від літнього сонця. На ньому срібний шолом із яскраво-червоним пером. Блискучий щит і сяйливий меч. Неслабі кубики на животі. Шкіряна спідниця. Накидка прекрасно розлітається. Його ноги, бронзові напнуті литки обвивають ремінці старомодних сандалів. Боже, я обожнюю італійських чоловіків, особливо стародавніх римлян. Я дивлюся, як пролітають повз мене його сідниці. Знаю-знаю. Я відреклася від чоловіків. Але для цього хлопця зроблю виняток. Я хочу забрати його з собою додому і тримати як секс-раба. Я б ланцюгом прикувала його до ліжка і… Ні-ні-ні. Не зможу я цього зробити. Погляньте лишень, якого він розміру: його надто дорого буде годувати. Гладіатор завертає за ріг. Я витягаю шию й дивлюся, як віддаляється його бездоганна дупа. Коротенька спідничка, ледь закриваючи найцікавіші місця, тріпоче й розвівається на вітрі. Я можу принаймні проїхатися за ним?

Ні. Динаміт.

Я підводжу погляд – і бачу черницю. Ну а вона звідки взялася? Боже, як на площі Піккаділлі. Вона намагається перейти дорогу. Я натискаю на гудок, але вона й досі в мене на шляху. Вона посеред вулиці, йде повільно й невпевнено. Спина в неї зігнута, скручена. Вона спирається на палицю. Трохи схожа на мати Терезу, але вдягнена вся в чорне, як Дарт Вейдер, Мерилін Менсон чи Саймон Ковелл[93]. Круто. Мені подобається її прикид.

Я опускаю вікно та кричу:

– Ворушіться! Геть з дороги!

Я не сповільнююсь. Не зараз. Я просто не можу. Мені ціла вічність знадобилася, щоб розігнатися. Я мчу на двадцяти шести милях[94] за годину, і в будь-яку мить зараз… Зможу перемкнутися на третю передачу.

– Ворушись, ворушись.

Я сигналю і намагаюся вивернути машину.

ГЕП. ЛЯП.

– Бля.

Розділ вісімнадцятий

Я не винна. Вона з’явилася нізвідки. Так, ніби прагнула смерті.

Я швидко зиркаю в дзеркало заднього огляду. Бачу, як вона лежить на землі. Он вона, як пташка, збита водієм, який вшився подалі, розкинута посеред дороги. Бля, бля. Такого я не планувала. Я не можу просто кинути її тут. Що, як її поранено? Її точно поранено. Ой, гадство, а що, як я її вбила? Так, розумію, я хочу бути вбивцею. Але не отак. Не зараз.

Мені треба їхати, але вона могла побачити мене. Що, як у неї фотографічна пам’ять, в якій закарбувалося моє обличчя або номерний знак? О Господи, це останнє, що мені потрібно. Принаймні це не моя машина.

Я оглядаю вулицю. Навкруги більш нікого. Я б’ю по гальмах.

Я не глушу «чинквеченто», двигун надсадно пихкотить. Двері розчиняються, я вистрибую та біжу до черниці. Дивлюся, як підіймаються й опускаються її груди. Добре. Вона ще жива. Я нахиляюсь і вивчаю її обличчя. Вона стара, років вісімдесят п’ять, як на мене. Шкіра в неї на щоці поморщена й м’яка. Тонка, мов крепдешин. Вона пахне чистотою, як щойно випрана білизна. Але ряса в неї тепер пом’ята й брудна, в землі після падіння. З голови цівка крові стікає вниз, до шиї. От гадство, я не хотіла її збивати. Що мені тепер робити? Вона розплющується та дивиться на мене. Очі світло-блакитні, як у Дощ. Я беру її за підборіддя. Повіки в неї тріпочуть, і вона вдивляється мені в обличчя. Нас охоплює якась щира, інтимна близькість…

– О Господи, вибачте, будь ласка, – кажу я.

Вона стогне – ледь чутно – і щось тихо говорить італійською. Я знов озираю вулицю, по обидва боки. Нікого, але чи надовго? Мені доведеться поспішати. Не хочу, щоб хтось мене помітив. Це лише питання часу, колись ті психопати знову вистежать мене. Або Ніно. Або довбані поліцейські.

Я розглядаю її постать, перекинуту навзнак. На її довгому чорному вбранні – сліди від коліс. Тепер я бачу, що очі в неї заплющені. Вона здається якоюсь типу пласкою. Я беру її за зап’ястя, намацую пульс, рука в неї слабка та легка. Вона, здається, лежить так умиротворено…

Аж раптом вона глибоко вдихає. Усе її тіло охоплює спазм, і вона сідає.

– АААА, – кричу я. – ЩО, В БІСА, ЗА ГРЕЦЬ?

Я підстрибую, спотикаюся через її ноги й падаю на землю.

Тож вона точно не мертва.

– Ану, вставайте, – кажу я черниці. – Ви не можете тут залишатися. Ходімо зі мною.

Вона тягнеться руками до мого горла, як лютий католицький зомбі. Пальці в неї холодні, вони стискають мою шию.

– Demone, – каже вона. – Demone.

Руки в неї слабкі, і я струшую їх, вивільняючись.

– Фе. Відчепіться. Відчепіться від мене.

Я підхоплюю її під пахви, намагаюся підняти.

– Ну ж бо, вставайте. Лізьте в машину.

Я тягну її до «фіата», хекаючи та задихуючись, заливаючись потом і матюкаючись. На дорозі червоніє звивистий потік крові. На вигляд – точно як свіжа фарба. Я нічого з цим не можу вдіяти. Може, піде дощ і змиє її? Усе буде добре. Усе буде гаразд. Ворушись, Алві, ворушись. Не зволікай. Ніколи тут ошиватися. Хтось може з’явитися будь-якої миті. Я відчиняю двері та заштовхую її всередину.

– Ospedale, – каже вона.

– Ospedale? Це що? Лікарня?

Я хряцаю пасажирськими дверима.

Мені потрібна довбана цигарочка. Або щось дієвіше, щоб заспокоїти нерви. Я ковтаю останні знеболювальні, які мені дали для мого нового носа. Застрибую в «чинквеченто» й запалюю «Мальборо Лайт». Глибоко затягуюсь. Добре. Так краще. Цигарка стирчить із кутка мого рота, і я вмикаю першу передачу. Двигун стогне, точнісінько як черниця, що зараз напівлежить на пасажирському сидінні. Прадавній «фіат» підскакує й хитається, і головою я гепаюся об стелю. Колеса з вереском буксують. Геп. Геп. Геп. Геп. На вибоїнах. Шкода, що мій ліфчик так слабко тримає форму. Він пошитий не для цієї роздовбаної дороги.

Я розганяюся до десятки за двадцять секунд. Це просто смішно. Якби в мене була справжня машина, мені не довелося б із цим морочитися. «Мазераті» або «феррарі». Без оцієї довботні. Я намагаюсь увімкнути третю передачу. Зчеплення впирається, треться. Витискаю його на повну, з усіх сил. Чому я не вкрала машину з автоматом? Господи, оце тяжка праця.

Я міцно стискаю кермо, і чоло мені заливає піт. Я важко дихаю.

Черниця стогне. На одязі й у волоссі в неї кров. Кров заливає пасажирське сидіння. Мов на скотобійні. Тепер я вже ніяк не поверну машину. Даруй, друже, пробачення не проситиму.

Я мчу вулицею зі швидкістю двадцять дві милі на годину. Озираюся, чи немає свідків… Але той гладіатор зник. І тут я бачу, як вона виходить із воріт. Боже мій. Це що, сон? Іще одна черниця, стоїть, бля, просто отут, на розі. Прокляття. Та тут їх ціла зграя. Скільки тут цих черниць? На вивісці на стіні написано «Монастир». Ой. Монастир. Ну що ж, здається, все логічно.

– «Іди в черниці…»[95] До монастиря, забирайся, – кажу я.

Сподіваюся, вона нічого не бачила. Я впевнена, що раніше її тут не було. Тепер доведеться кинути все як є. Не можу ж я викрасти ще й її.

– Ospedale, – повторює черниця.

– Не можу я відвезти вас до лікарні. Там побачать моє обличчя. Побачать машину. Вони зрозуміють, що це я з вами вчинила.

Чорт. Що мені зробити?

Вона стогне.

– Дайте лише мені подумати.

– Браво, Алві, – каже моя близнючка. – Спершу священик, а тепер черниця. Ти досягла зовсім нового рівня.

Чорт, вона має рацію. Я не хочу її вбивати. Я не хочу, щоб вона померла. Це все сталося випадково. Невдале місце. Невдала дівчина. Невдалий час.

– Добре. Добре. Ospedale, – кажу я.

Черниця не відповідає.

Це величезна скабка в моїй дупі. Я марную на неї час. У мене є своя місія. Вона справді не туди зайшла.

Я помічаю табличку на узбіччі: «Лікарня святого Джованні».

– Бачите? Пощастило. Сьогодні ваш щасливий день.

Знов мовчанка.

Я просто… кину її тут. І вшиюся. Так швидко, як лише зможу в цій іржавій бляшанці. Я звертаю праворуч, їду за вказівниками. Гальмую біля узбіччя. Якщо я просто витягну її з машини та залишу десь біля головного входу, то хтось її точно знайде, одразу ж. Усе з нею буде чудово.

Я лізу в сумку та дістаю капелюха Ніно. Насуваю його на обличчя. Не бездоганно, але краще, ніж нічого. Гаразд, уперед.

Я озираюся на черницю. Вона зовсім бліда. Голова в неї відкинулася назад, на підголівник, а рот широко відкритий.

Ой.

Її очі закочені в очницях.

Я дивлюся на її груди.

Вони не рухаються.

О Боже.

Тільки не зараз.

Тільки не це.

Я даю їй ляпаса. Сильного.

– Ну ж бо. Вставайте.

Дослухаюся, сподіваючись почути її дихання.

Бля.

Чому саме я?

Тепер вона справді мертва.

У мене всередині все опускається. У горлі клубок. Що я накоїла? Як так вийшло?

Замовкни, Алві. Змирися з цим. Хіба не ти хочеш стати гангстеркою? Довбаною ліквідаторкою?

Мене нудить. Навряд чи я зможу це зробити. Бет мала рацію, я жалюгідна. Мені після цього знадобиться лікування. Доведеться потелефонувати до Лоррен, до тієї шкільної психологічки.

Вона повертатиметься, щоб знущатися з мене. У кожної черниці буде її обличчя. Я бачитиму її у снах.

Тисну на газ і спрямовую «фіат» на жваву дорогу. Голова черниці метляється поряд зі мною, як у того песика-кивунця. Тепер що мені з нею робити? Усе це лайно мене гальмує. Засмучує. Псує красу виконання. Мій час збігає. Мені потрібно до «Радіо Лондра». Мені треба дістатися до Динаміта раніше за Доменіко. Але тепер я маю спекатися цього тіла. Усе йде не так як слід.

Я їду, доки місто не залишається далеко, далеко позаду мене. На обрії сідає сонце. Небо кольору крові. Адреналін потроху відпускає. Я їду, їду та їду. Мені не можна засинати, хоча я й втомилася, так втомилася від усього цього лайна. Я втуплююсь у дорогу і кліпаю, кліпаю, кліпаю. Стримую сонне позіхання. Виходить місяць. Спалахують зірки. Повіки в мене важчають і стуляються. Я обмірковую, чи не попідставляти під них зубочистки, сірники чи голки, що завгодно, що втримає їх відкритими. Але в мене нічого з цього немає, і вони самі опускаються. Дорога довга, пряма, нескінченна. Далеко попереду бачу чорноту моря. Я не спинюся, доки не дістануся берега. Може, Ніно з’явиться з води, як один із тих хлопців у фільмі «Екс на пляжі». Ми бучно сваритимемося й верещатимемо одне на одного, а потім примиримося. Уся ця безглузда ворожнеча закінчиться. Він поверне мені мої гроші. «Алві, – скаже він (він знатиме моє ім’я). – Я тужив за тобою. Вибач мені, будь ласка…» Ми тут-таки, одразу кохатимемось на пляжі. На рушникові, щоб піску не понасипалося куди не треба. Очі в мене знову заплющуються, і голова падає на кермо.

Дзінь.

Нове повідомлення. Я перевіряю телефон. Це Ніно. Що йому зараз треба?

«ХОЧЕШ СЕКСУ ПО ТЕЛЕФОНУ?»

Типу не відмовилася б.

«НІ, Я З ТОБОЮ НЕ РОЗМОВЛЯЮ». Я клацаю «надіслати».

Ха. Кумедно вийшло. Він ніби відчув, що я про нього думала. Мріяла про примирення та секс. Може, в нас є духовний зв’язок? Може, йому вуха пекло?

Я позіхаю. Мені потрібно зупинити машину. Тру очі та озираюся. Шукаю місце, де можна припаркуватися. Дорога оточена високими соснами. Я глибоко в лісі. Круто. Я заблукала. Як я, в біса, тут опинилася? Схоже, ніби тут примари живуть. Тут смертельно тихо. Власне, це для мене ідеально. Це, здається, годяще місце, щоб сховати труп.

Я повільно повертаю кермо та врізаюся в стовбур дерева. Машина глухо гепає – лобове скло тріскається. І тоді я засинаю.

День п’ятий. Повія

Сімнадцять років тому

П’ятниця, 19 червня 1998 року

Початкова школа Василія Великого,

Лоуер-Слотер, Ґлостершир

– Будь ласка, відповідай на запитання, Алвіно.

Я соваюся в кріслі з покомканою підбивкою. Сидіння жорстке, воно дряпає мені стегна під спідницею. «Психолог» розглядає мене з-понад свого пластикового планшета. Вона мені не подобається, а я не подобаюсь їй. Вона хоче, щоб я називала її Лоррен. Вікно відчинене, але все одно жарко. Що вище підіймаєшся в цій будівлі, то спекотніше стає. Це «з фізики». Зараз літо, і це «аномальна спека». Але ж ми всього лише на першому поверсі. Я бачу дітей, що ошиваються на дитячому майданчику. Я б теж туди хотіла. Цілити м’ячем у вчителів. Обігравати всіх у «Злови й поцілуй». Я розглядаю свої черевики, потерту чорну шкіру, шматки бруду з поля, що пооблипали їх з боків. З однієї з закаляних підошов досі стирчить застрягла травинка. Я бовтаю ногами. У мене розбите коліно. Воно почало вкриватися шкірочкою й рожевіє по краях. Мені не потрібні ніякі дурні пов’язки. Я не така тютя, як Бет.

– Я не хочу з вами говорити, – шиплю я, ніби пір’я випльовую. – Я хочу піти додому.

– Ти ж щойно прийшла сюди, – каже психологічка. – Спробуймо інше запитання. – Вона кусає кінчик своєї пожованої ручки. – Ти знаєш, чому ти тут?

Я кидаю на неї погляд. Це мій найкращий погляд. Погляд, створений, щоб лякати. Я звужую очі. Зиркаю крізь чубчик.

– Машина, – кидаю я. Мабуть, через те. Дорослі зазвичай просто казяться через вогонь. – Це не я. Я цього не робила. Я її не підпалювала. – Я розумію, що це неправда, але спробувати варто. Іноді брехати – це добре. Іноді, наприклад щодня. Це називається «маленька безневинна брехня». Це просто крутезно. Це допомагає вийти сухою з води.

– Алвіно, директор говорить, що він бачив, як ти це зробила.

– Це не я була, це Бет. – Вона зводить брову. Ні, не проканає. Бет – підлабузниця, мазуночка всіх вчителів. Вона – Маленька Міс Бездоганність.

– Добре. Гаразд. То й що, як я це зробила? Це однаково було минулого тижня.

Я про це вже майже забула.

Не розумію, чому через це такий кіпіш. Це була жахлива іржава стара машина потворної форми, з облізлою фарбою. Вона мала такий вигляд, ніби її чотирирічка змайстрував. Ніхто за нею не сумуватиме. Тепер він може купити гарненький новий автомобіль.

Психолог зітхає. Від неї тхне супом, тією липкою мішаниною, якою годують у їдальні. Я не маю довіри ані до них, ані до неї й не їм нічого зеленого.

– Почнімо спочатку, – пропонує вона.

Я сичу, мов розлючена кішка. Ми тут стирчатимемо весь день. Я пропущу «Божевільні пригоди Твістів» по телевізору. Мені потрібно спланувати втечу. Я хочу встати й побігти, кинути школу та ніколи не повертатися. Може, я могла б піти жити на дитячому майданчику в сільському парку?

– Директор розповів мені, що ти його прохала…

– Я ні про що його не прохала.

– Він сказав, що ти прохала його одружитися з твоєю мамою. То через це ти підпалила його машину?

Я чую тонке дзижчання – гучніше, гучніше, гучніше й ГУЧНІШЕ. Неначе літак злітає в мене в голові. Я щільно заплющую очі й затуляю вуха. Але те дзижчання не зникає…

– Алвіно?

Я й зараз чую її голос. Стишений. Приглушений. Схожий на крик під водою. Іноді мені подобається затамувати віддих і сидіти на дні басейну стільки, скільки зможу. Вода холодна, і почуваєшся так самотньо. Ніби в космосі. Я розплющую очі та трясу головою. У вухах у мене досі дзвенить.

– Ти розсердилася на директора, бо він не схотів одружитися з твоєю мамою?

– Мама теж не хотіла заміж за нього.

Фе. Наш директор – справжній демон, як у шоу на «Дитячому Бі-Бі-Сі». Я думала, що він хороший, але ні. Я помилялася. Він такий, як і всі інші. Наглядач. Садівник. Вітчим Дженні Ентоні…

– У тебе вдома все гаразд? Ти сумуєш за своїм батьком?

Я сіпаю жорсткі шкірочки навколо ранки на збитому коліні. Відриваю одну – і відчуваю пекучий біль. Блискуча крапля крові.

– Повернімося до спортивного свята, – каже вона.

– Я не хочу говорити про це.

Я підскакую вгору. Мої долоні стискаються в кулаки. Я чую, як серце калатає в мене у вухах. Мені надто жарко у вовняній накидці. Пов’язую її собі на пояс. Зціплюю руки в жорсткий вузол.

– Сядь, будь ласка. Візьми печиво, – каже вона.

Вона знімає кришку з металевої бляшанки, що стоїть на журнальному столику. Пропонує мені печиво, що має покращувати травлення. Нарешті. Я помираю з голоду. Мені цікаво було, що там. Я думала, що це могло б бути печиво. Я беру три й сідаю. Вона назад закриває бляшанку кришкою, тож більш я взяти не зможу. Вона знову начіпляє окуляри на носа й робить іще одну спробу.

– Ти можеш мені розповісти, що сталося на батьківських перегонах?

Правило глаголило: «Одна дитина й один дорослий», і мама з Бет бігли разом. Я дивлюся на годинник на стіні біля дверей. Стрілки ледь рухаються, ніби загрузлі в клею.

– Гаразд, поговорімо про щось інше… – Вона шарудить папірцями на своєму планшеті. – Ми отримали скаргу. Від Менді Сіммс. Вона говорить, що ти напала на її тата. Ти пригадуєш, що у її батька через тебе кров з носа пішла?

– ВІН ВИРЯДИВСЯ МОВ КЛОУН. (І він теж не схотів одружитися з моєю мамою.)

Вона щось занотовує.

– Можна я вже піду? Мені нудно, – кажу я. Стрілки на годиннику досі не поворухнулися.

– Що сталося сьогодні на уроці малювання?

Я втуплююся в плакат на стіні. Це реклама чогось під назвою «Телефон довіри». Дівчинка на фото здається сумною. Але вона не може бути сумнішою за мене. Там номер, на який слід телефонувати, – 0800-щось-там. Що сталося б, якби я його набрала? Хтось мене врятував би? Але я не можу потелефонувати. Мені не дозволено користуватися телефоном, і в мене немає двадцяти пенсів.

Психологічка говорить до мене:

– Ви мали робити листівки до Дня батька…

Я підстрибую й кидаюся на журнальний столик. Бляшанка з печивом та її чашка злітають. Лунає гучне «ГРЮК!», і психолог вигукує:

– Що, блядь?..

Вона вся в чаї.

Я біжу та стрибаю у вікно. Вилітаю з нього – і я вільна.

«Блядь»? Що це? Новий матюк? Мені подобається. Запам’ятаю його.

Я ляпаюсь на землю, на бетон, обличчям донизу. Знову здираю розбите коліно. Цівка крові тече до шкарпетки, бавовна стає яскраво-червоною. Обтираю землю з долонь об спідницю, а потім мчу до воріт. Вириваюся з них – і все, я вшилася. Я біжу й біжу, так швидко, як лише можу, повз дітей, що, тримаючись за руки з татами, йдуть по морозиво або буцають м’ячі в парку. Може, вони йдуть подивитися кіно? Зараз вечір п’ятниці. Батьківський вечір.

Я сповільнююсь і зрештою спиняюсь. Я не знаю, куди йду. Я не хочу додому, не хочу бачити Бет чи маму. Стою посеред дороги, серце калатає: «БУ-БУХ, БУ-БУХ». Куди мені тепер податися? Звертаю на вулицю до парку. Біжу до найвищого дерева та здираюся на нього. Ховаюсь у листі. Побуду тут, доки не смеркне.

Я нігтем на корі видряпую «АЛВІ». Потім додаю «БЛЯД». Прихиляюся головою до стовбура й заплющую очі. Тієї ночі я сплю на дереві й марю про те, як знайду свого тата.

Розділ дев’ятнадцятий

П’ятниця, 4 вересня 2015 року

Остія, Рим, Італія

Я прокидаюся в машині на узліссі, лобом упираючись у кермо. Намагаюся сісти прямо, але натискаю на сигнал.

БІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІП.

Що я роблю в лісі? Пригадую той випадок, коли я спала на дереві. Мені було рочків вісім чи дев’ять. Я майже про це забула. Я прокинулася вся заніміла та змерзла мало не на крижину, з листям у волоссі та мурахами в трусах. Я похитувалася на найвищій гілці. Дивно, що я не гепнулася звідти. Наступного дня в моєї мами просто дах зірвало. Я ніколи не бачила, щоб вона так казилася. Вона сердилася не тому, що я не ночувала вдома. Вона лютувала, бо я повернулася.

Черниця розкидана на пасажирському сидінні. Її обличчя приплюснуте до панелі керування. Я штурхаю її, але вона не рухається. Вона холодна. Не дихає. Досі мертва. Я справді не хотіла її вбивати. Що мені тепер робити з її трупом? Це була випадковість. Помилка. Мені типу якось погано. Я майже почуваюся винною. Як тоді, коли строщила десять шоколадних «Поп-Тартсів» за один раз, іще в Арчвеї. Не слід було такого робити. Я прихиляю її до спинки сидіння, закриваю їй очі, погладжую її обличчя.

– Мені справді дуже шкода, – кажу я. – Я такого зовсім не планувала. Якщо вас це втішить – вам не доведеться зависати в раю з моєю сестрою.

Вона не відповідає.

У роті в мене сухо, в горлі пече. Плечі та шия ззаду неначе полум’ям охоплені, попечені. Сонце високо в небі, його промені, мов лазери, пронизують скло, посилюючись, розпікаючись. О Боже мій, тут просто до сказу спекотно. Здається, шкіра в мене от-от спалахне. Ніби я знову вся обмазана тією «Дюрекс Плей»… Я, либонь, надто довго проспала на сонці. Котра зараз година? Дванадцята? Я дивлюся на свій годинник із зозулею (що досі показує неправильний час). Скоренько оглядаю все своє тіло – з голови до ніг. Нічого не зламано. Нічого не болить (крім носа, який і досі надто чутливий. Я розглядаю його в дзеркалі заднього огляду: вогонь). Я вивчаю тріщину в розбитому лобовому вікні. На склі немов павутиння плететься. Я не так швидко їхала, аби щось серйозно пошкодити. Скоріше притислася до того дерева, ніж врізалася. Але машина зависла під дивним кутом, піднявшись на сорок п’ять градусів. У мене від цього щось типу морської хвороби, втрата рівноваги. Мені треба вийти з неї.

Що це за маячня? Черниця? Ліс? Що я, в біса, взагалі тут роблю? Я серед гілок і листя. Дерев і кущів. Диких квітів. Запаху землі й бруду. Занепаду. Це не центральний Рим. Скільки я проїхала? Я доїхала до Умбрії? До Тоскани? Я повертаю ключ у запалюванні та намагаюся здати назад…

Але авто не заводиться. Ну круто. Фантастично, бля. У мене ця машина всього п’ять хвилин, а я вже її добила. Я перевіряю пальне, але бак не пустий. Можливо, двигун перегрівся. Метал розплавився на сонці. Невелика втрата. Вона була старезна, все одно на ладан дихала. Судячи з вигляду вицвілих і застарілих нутрощів: кремового кольору пластикового керма, бежевих шкіряних сидінь, сріблястих циферблатів, крихітного дзеркальця, маленького круглого ретроспідометра, – цій машині років п’ятдесят. Я намагаюся відчинити водійські двері, але їх міцно затисло деревом. Перехиляюся через мертву черницю та перевіряю пасажирські двері. Вони також не піддаються. О Боже мій, я тут усередині мов у пастці. Я невільниця, як хом’ячок чи золота рибка. Сиджу, нахмурившись, у розпеченому автомобілі, тут спекотно, мов у ханойському борделі.

Ну що за чортівня довбана?

Я повзу сидіннями, доки не опиняюся в багажнику. Там якась металева банка. Я підіймаю її, трохи струшую та нюхаю. Це бензин. Чи, може, солярка. Кидаю її назад у багажник. Рідина розхлюпується, розтікається навколо. Я озираюся, шукаю якусь ручку, але багажника не відкрити зсередини. Важко дихаю, обливаюся потом, лаюся, доки раптом не кидаю оком угору. На даху є люк. Ха, оце пощастило. Мені на шию стікає цівка поту. Я відкриваю його. Свіже повітря. Мені потрібно випити, горілки чи чогось такого. Я в’яну, мов квітка в горщику. Звиваючись, підіймаюся та вибираюся крізь отвір. Моє вогке волосся обвіває прохолодний вітер. Так. Так. Нарешті я вільна. Тепер я знаю, як почувався Мандела 1990 року[96].

Хитаючись, руками й колінами спираюся на розпечений металевий дах, згадуючи котів і Теннессі Вільямса[97]. Потім зістрибую на лісову землю і оглядаю машину. На бампері – цівка крові. Ой! Я намагаюся витерти її.

Чую глибокий чоловічий голос і підскакую.

– Ciao, come stai?

На якусь мить мені здається, що це Ніно. Але це не його голос. Це просто якийсь хлопець.

– Ой. Здоров, – кажу я.

Я обертаюся. Але це не чоловік, це жінка. Здається. Я спантеличена.

– Tutto bene? – допитується вона.

Я розглядаю жінку: великі руки, велика щелепа, кадик, коротко стрижена, висока. У неї широкі чоловічі плечі. Вона в ліфчику та короткій рожевій спідниці. Високі підбори (не надто зручні в лісі). Забагато макіяжу. Ооо, мені подобаються її мерехтливі сережки. Цікаво, де вона їх узяла. Щось вона надто старалася, щоб прогулятися лісом. Може, вона заблукала, як і я?

– Ой, гм. Я не говорю італійською, – кажу я жінці. Що вона тут робить?

– Жодних проблем, солоденька, – відповідає вона. – Ти щось шукаєш, голубонько?

– Ні. Не те щоб. Ні, – кажу я. Крім горілки. І Ніно… – Узагалі-то в мене машина не заводиться. Ти не знаєшся на механіці?

– Ти не до тієї дівчини звертаєшся. – Вона ще трохи дивиться мені в очі, потім стенає плечима: – Ciao. Гарного дня.

Вона повертається до мене спиною та йде, сідниці в обтислій рожевій спідниці похитуються, підбори тонуть у багнюці.

– Гей, ні, почекай. Повернися, – гукаю я.

Жінка йде вздовж дороги. Потім стає там, де мав би бути тротуар, і дивиться в нікуди. Чого вона там чекає біля шляху? Це не автобусна зупинка чи щось таке. Яке дивне місце, щоб зависнути. Якщо тільки вона не намагається піймати машину. Я озираюся на роздовбаний «чинквеченто». А знаєте що? Я також поїду автостопом.

Ой, ні, я допетрала. Вона повія.

Я вже збираюся підійти й приєднатися до тієї жінки, аж раптом зупиняюся.

От лайно. Черниця.

Я не хочу, щоб копи знайшли її тіло. Відбитки моїх пальців по всій фарбі. Її кров розмазана по всьому бамперу. Я не хочу, щоб її смерть поверталася й переслідувала мене (такого вистачило з моєю близнючкою). Може, власник машини добре мене розглянув і надав поліцейським детальний опис? Що, як та інша черниця бачила моє обличчя й надряпала непривабливий портрет? Ні, тут є лише один вихід. Треба спалити цю консервну бляшанку на колесах. Щоб та черниця зникла у вогнищі, серед попелу, диму та полум’я. Я лізу в свою сумочку «Прада» й порпаюся в пошуках пурпурової «Зіппо»: презервативи, помада, телефон Ніно, годинник із зозулею, ерекційне кільце, моя запальничка… Я повертаюся до машини. Застрибую назад на дах – шкіра на колінах шкварчить і пече – і звішуюся всередину через люк. Вихоплюю банку з багажника та виважуюся назад. Розтягнувши всі м’язи в животі.

Я пригадую, як востаннє спалила машину, машину директора своєї старої школи. Досі відчуваю тепло того полум’я на своєму обличчі. Досі відчуваю той токсичний запах. Тепер, озираючись назад, я розумію, що він правильно вирішив не одружуватися з моєю мамою. Але однаково я з задоволенням знищила його машину. І здобула чудовий досвід. Я відкриваю банку та нюхаю. В очах пече. Супер, це має спрацювати. Я зиркаю на ту жінку, але вона не дивиться. Вона за добру сотню метрів від мене.

Я підливаю трохи бензину в «чинквеченто» крізь люк. БУЛЬ, БУЛЬ, БУЛЬ, БУЛЬ. Ця штука добряче смердить. Я хлюпаю трохи на черницю, їй на хустку, на волосся та на довгу чорну рясу.

– Мені дуже, дуже шкода, – кажу я.

Цікаво, чи пробачить вона мені колись. Ну звісно пробачить, вона ж християнка. Християнство – це ж і є суцільне прощення.

Я витрушую останні кілька крапель, потім закидаю й банку всередину машини. Беру зламану гілку та підпалюю листочок своєю «Зіппо». Іще один листок. Іще одну гілочку. І ще кілька листочків і гілочок. Вони сухі-сухісінькі. Полум’я спалахує, гаряче, червоне й помаранчеве. Знайомий запах. У мене обгорають брови. Я кидаю гілку всередину машини, потім зістрибую та підтюпцем забираюся звідти. З гучним свистом бензин займається, і вогонь охоплює іржавий «фіат». Я низько присідаю та зазираю у вікно. Сидіння добре горять. Полум’я біжить спинками вгору, поглинаючи порепану шкіру. Вогонь підіймається аж до стелі, охоплює машинні нутрощі. Бувай, «фіате». Побачимося, сестро. Іще одна сестра. Ну круто. Тепер мені точно треба випити. Молочно-шоколадного коктейлю з «Бейлісом», з «Калуа» або міцного «Лонґ Айленд Айс-Ті».

Густий, чорний, бридкий дим смердить – токсичний запах горючої гуми. Щось тріскотить, щось репається, щось шипить. Я, втягнувши в легені повітря, ледь не задихаюсь.

Я йду до жінки.

– І знов привіт, – кажу я.

Вона озирається. Помічає «фіат».

– Твоя машина горить.

– Я знаю.

Вона вдивляється в дорогу. Золоті тіні на повіках. Заяскраві рум’яна. Мені подобаються діамантики в неї на віях, вигляд просто бомбовий. На галявині в лісі помічаю невеликий двомісний намет, сучасний, із низьким дахом. Натягнені мотузки. Пурпурові двері. Ми стоїмо просто біля автомобільного шляху з двостороннім рухом. Яке дивне місце для кемпінгу.

– Не знаєш, де я могла б випити?

– Ку-ку, – кує мій годинник.

Жінка хитає головою.

– Ні-е…

– Типу горілки, бар чи щось таке?

– Тут поряд нічого немає.

З гудінням під’їжджає автомобіль. «Лянча» спиняється близ дороги. Я дивлюсь, як із неї виходить чоловік середніх літ. Пересічна статура, середній зріст. Досить непоказний. Спостерігаю, як жінка підходить до чоловіка, похитуючи пружною дупцею. Вони вдвох рушають до намету.

Я відчуваю запах диму від «фіата», який палає. Чую, як полум’я гуде й тріскотить. Я неначе в крематорії. Крихітні порошинки попелу плавають, кружляють у повітрі й, мов сніжинки, осідають на розпечений асфальт. Вогонь перекидається на дерева. Я годинами могла б на це дивитися. Але не можна просто простояти тут увесь день (хоча ця пожежа й крутезне видовище). Мені треба порозгрібати деяке лайно. Декого повбивати. Мені потрібно повернутися до Рима. Я маю знайти Динаміта. Зараз. Доки це не зробив Доменіко. Я дістануся до Ніно першою.

Я перевіряю телефон. Інтернету немає. І я поза довбаною зоною досяжності. Я не можу викликати собі таксі. І пішки звідси не дійду. Може, цей хлопець зможе мене підвезти, коли вони… ну, розумієте… закінчать?

Я обертаюся й милуюся лісовою пожежею. «Чинквеченто» зник за сліпучим полум’ям. Палають один чи два десятки дерев. З тієї черниці вийде барбекю. Я дивлюся, як намет розхитується, туди й назад. Скидається на те, що вони можуть затриматися. Я підіймаю великий палець і вдивляюся в дорогу. «Мазераті». «Пріус». «СЕАТ». Іще один «фіат». Я відчуваю тепло вогню, що швидко поширюється лісом. Від нього щипає мою шкіру, попечену на сонці.

Я йду дорогою, подалі від печі, що палає. Марю про ромовий мохіто: скибочка лайма, трохи м’яти, коричневий цукор, паперова парасолька… Я махаю великим пальцем, але ніхто не зупиняється. Усі мчать повз, не зважаючи на мене. З гучним «ГЕП!» на землю падає гілка з оранжевим від вогню листям. Я дивлюся на маленький намет. Він усе ще хитається, розгойдується. Вогонь від нього лише за кілька метрів. Я хитаю великим пальцем.

Нарешті під’їжджає блакитна «мазда». За кермом – молодик. Він зупиняється й опускає вікно.

– Quanto?[98] – питає він.

– Ой. А англійською?

– За скільки ніжки розсунеш і посмокчеш? – говорить він.

– Хай тобі трясця. Я не повія. Хоча твоя англійська вражає. Підкинеш мене? До Трастевере?

Він зачиняє вікно. І мчить геть.

– Гей! Ти куди? – кричу я.

Схоже, це буде не швидко.

З’являється «альфа ромео». Цього разу я свого доб’юся. Підіймаю великого пальця. Вимахую рукою, як вітряк (я нізащо себе не підібрала б). Автомобіль сповільнюється та зупиняється. Я підходжу до нього. За кермом – жінка середніх літ. Очі в неї перелякані, широко відкриті.

Вона вказує на несамовите полум’я.

– Mamma mia. Un fuoco?[99] – каже вона.

Я зиркаю на намет.

– О Боже. Почекайте хвилинку.

Полум’я повзе по мотузках.

Чому все доводиться робити мені? Ті двоє згорять заживо.

Я мчу лісом до намету. Гарячі язики вогню лижуть мені п’яти. Я кашляю, кашляю, кашляю серед полум’я.

– Гей! Вилазьте. Вилазьте, – кажу я.

Я розстібаю намет і розчахую двері. Припікаю мізинця.

– Вам треба вшиватися звідси.

Та парочка гола, і, зрозуміло, вони трахаються. Вони вискакують крізь відкинуту завісу. Ми біжимо від шаленого вогню й вибігаємо на дорогу.

Жінка в «альфа ромео» витріщається на нас так, ніби не вірить власним очам. Щелепа в неї відпадає: «Ой!» (Так, ми, либонь, маємо просто приголомшливий вигляд. Я єдина з нас не гола, це незвично для мене.) Вона тисне на газ і зникає. Круто. От мене й підкинули.

Це востаннє я роблю комусь іншому щось хороше, більше нізащо. Ніно мав рацію: це не моє. Я справді не знаю, що на мене найшло. Я, либонь, досі шокована.

Я розглядаю тих двох. Вони голі-голісінькі: два твердих яєчка і двійко цицьок.

– Підвезете мене до Рима?

Той, що без цицьок, каже:

– Так.

Він плететься до своєї «лянчі», припаркованої трохи далі на дорозі. Доки він відчиняє багажник, я розглядаю його дупу: м’яка, як тісто для піци. Він витягає сумку, потім хряцає дверима. Прикриває сумкою свої найінтимніші місця.

Він припрошує:

– Можете почекати в машині.

Я відчиняю двері та залажу всередину. У «лянчі» просторо й гарно. Це найновіша модель. Я дивлюся, як гола повія йде дорогою. Цікаво, куди вона тепер подасться. Можливо, в неї є десь неподалік товаришка, яка може позичити їй якесь вбрання? Хлопець іде до лісу й зникає серед дерев. Я стежу за ним крізь пасажирське вікно. Це він туди перевдягатися пішов? Перевіряю запалювання: бля, ключів немає. Схоже, доведеться мені чекати.

Тепер полум’я швидко розростається. Я ще зо дві хвилини дивлюся на вогонь, потім із охопленого вогнем куща виходить священик. На мить мені здається, що я зараз зомлію. Це що… це що, Мойсей? На ньому ряса, колоратка, довга чорна сутана спадає до ніг. Він крізь полум’я йде до машини, відчиняє двері та залазить.

– Ви священик?

– Так.

Повірити не можу. Іще один священик. Мені минулого тижня вже довелося одного вбити…

– Що? У чому річ? – питає він.

– Та просто. Ой… забудьте.

Він заводить двигун і виїжджає на дорогу.

– Та годі вам, – каже він. – Що за наївність. Вам здається, що священикам не повинні подобатися повії-транссексуалки? Зараз 2015 рік.

– Ой. Звісно. Звичайно, я думаю…

– Священики – їхні головні клієнти.

Ми мчимо дорогою, обабіч якої ростуть сосни, до центрального Рима. Я, мабуть, проїхала весь цей шлях минулої ночі, але цього не пам’ятаю. Либонь, я напівспала.

– Дякую, – каже він, – що врятували моє життя.

– Так, так, прошу.

Він не знає, що це я запалила вогонь. Думаю, так воно й краще.

Я розглядаю у вікно прадавні руїни: старі коричневі цеглини та римські вілли. На дорозі знак: «Ostia Antica»[100]. А мені здавалося, всі дороги ведуть до Рима.

– Отож, – каже священик, – ви у справах приїхали чи відпочити?

– І те й друге, – відповідаю я. – Точніше, ні те, ні друге.

Не можу завдавати собі клопоту з поясненнями. Це типу якось занадто складно.

– То як вам, подобається поки що подорож?

– Ні. Не те щоб, – кажу я.

– Ви раніше бували в Італії?

Я зітхаю. Ну круто. Він хоче побазікати. Хоче потоваришувати зі мною. Дружімо за листуванням.

– Бувала в Помпеях, Мілані, Таорміні.

Може, Таорміну й не варто було згадувати…

– Як добре. Обожнюю Сицилію. А в Римі що бачили?

Я стримую позіхання. Краще б він стулив пельку. Я хочу трохи поспати.

– Фонтан Треві, Іспанські сходи, річку Тибр…

– Ви просто зобов’язані відвідати Ватикан. Це найпрекрасніше місце в Римі.

– Це не в Римі, – кажу я. – Це місто-держава, оточене Римом. – А здавалося б, католицький священик має це знати.

– Я зараз саме туди їду, я вас підкину, – говорить він. – Я саме перевдягнувся для роботи.

Ми мчимо курними вулицями. Я з усіх сил намагаюся заснути, але священик усе базікає та базікає. Подолавши довгий, дуже довгий шлях, ми дістаємося до Ватикану.

– От ми й приїхали, – каже священик. – Це собор святого Петра. Тут сьогодні людно буде. Ми саме встигаємо на літургію.

Я зітхаю та виходжу з машини. Я взагалі сюди не хотіла, я хотіла повернутися до Трастевере. На площі – черга з сотень людей. У центрі – обеліск. Я його впізнаю з «Ангелів і демонів», це тут був вертоліт. Мені сподобалося, як вибухнуло небо. Це була дивовижна сцена.

Він натискає на ключ, і лампочки спалахують один раз, показуючи, що «лянча» замкнулася.

– А ви нікому про це не розповісте? – Він утуплює в мене погляд, закусивши нижню губу.

– Кому я можу розповісти? Папі Римському?

Я навіть імені його не знаю.

Він киває. Здається, я його переконала. Він полегшено зітхає.

– Оскільки ви врятували моє життя, – говорить він, – я дарую вам благодать.

– Он як? – перепитую я. – І яку ж? Врятуєте мене? – Я не хочу приймати хрещення…

– Я проведу вас усередину, повз чергу. Ви просто мусите побачити собор святого Петра.

– Ні. Не варто. Справді. Я єврейка.

– Я не прийму жодних відмов.

Розділ двадцятий

Собор святого Петра, Ватикан

Ми теліжимося на якусь площу під назвою Piazza di San Pietro[101]. Я роблю обов’язкове селфі, але серцем я насправді не тут. Площа кругла, жодних кутів. Її можна назвати колом святого Петра. Брукована плиткою поверхня розкреслена довгими прямими геометричними лініями. З одного боку площі – величезна чванлива церква, найбільша, яку мені доводилося бачити. Це той самий собор.

Купол високий, широкий і круглий, височіє над усім. Угорі фасаду – десятки статуй, немов живих. Може, це якісь святі чи найкращі Папи? Звідси, знизу, не видно. Я йду за священиком через площу до собору святого Петра.

Я змучена після безладного нічного сну в тій машині для гномиків. Попечена шкіра пече. Я зневоднена. Я випадково вбила черницю. Анітрохи не наблизилася до Ніно. Усе моє життя – суцільний довбаний безлад. Я озираю людей навколо. Скрізь туристи. Що я тут роблю? Я хочу влягтися на землю та виплакати всі очі. Хочу заповзти в куток і померти. Але на цій площі немає кутів, бо це довбане коло.

Повз нас проходить доброзичлива черниця. Не та, що раніше (не та, що померла, звісно ж, і не та інша, що була біля монастиря). Вона всміхається мені, просто так. Що в неї за проблема? Чого вона хоче? Чому вона така щаслива?

«…Можна все всміхатись і всміхатись І бути гадом»[102].

Цей болючий урок я отримала від Ніно.

Іду за священиком сходами вгору та крізь величезні бронзові двері.

– Вам дуже сподобається, – говорить він.

Усередині собор святого Петра сповнюється людьми. Пахне ладаном і туристами, тисячі крихітних свічок горять рядами на металевих столиках. Повітря прохолодне та вогке, і я здригаюся. Мені б зараз таку сутану, як у цього священика. У цьому сезоні сутани – саме те для Рима. Це має стати гарячим новим трендом. Я розглядаю чоловіка, що стоїть біля вівтаря. Хто то? Папа Римський? Він також у сутані та в довгому вільному вбранні, як у Ґендальфа. Треба було мені тоді в «Прада» купити шкіряний плащ, схожий на сутану. Доведеться по нього незабаром повернутися. Мені однаково нова сумка потрібна.

– То як вам? Дивовижно?

– Еге. Шалом. Хай щастить.

Я закидаю голову та витріщаюся на стелю. Сліпучі промені сяють чистими яскравими білими колонами. Усе вкрите блискучим золотом. Стоять скульптури херувимів та Ісуса. Мене засліплює щось із-за вівтаря – величне, золоте сонце. У здоровезній церкві юрмляться сотні, ні, тисячі людей. Папа (?) править службу італійською мовою. Чи, може, латиною. Я не знаю.

– Що ж, пам’ятайте нашу маленьку таємницю, – каже священик. – З Богом. Ciao.

Він весело мені махає та йде собі проходом.

Я гепаюся на найближчу лаву. Хапаюся руками за голову. О Боже мій, усе гівняніше за гівно. Коли все пішло не так? Ще минулого тижня майбутнє здавалося таким чудовим. Я втекла зі своїм новим спокусливим хлопцем, довбаним двійником Бреда Пітта, і мені здавалося, що ми – споріднені душі (то й що що він не знав мого імені). Весь світ був біля наших ніг. Я знайшла своє справжнє покликання. Роботу своєї мрії. Нам вдалося вшитися від гангстерів і сховатися в готелі «Рітц». У нас були діаманти та «ламборґіні», повна валіза довбаної грошви. Але тепер усе це зникло; і що в мене лишається?

– У тебе ще є я, – каже Бет.

Алві, серйозно, зберися. Візьми себе в руки.

Досить цієї хуйні. Абсент? Повії? Довбані лісові пожежі? Це ж просто дурощі. Дівчинко, в тебе є важливі справи. Помста. Ніно. Ну ж бо, зосередься. Трішечки дисципліни. Піду та знайду цього Динаміта. Це – надійний шлях до Ніно. Але як? Це ж не справжнє ім’я. Не побачу ж я його в довіднику або в телефонній книзі. І «Радіо Лондра» зараз зачинене, тож і туди пхатися немає сенсу. Мені треба піти та поцупити мобілку Ніно в Доменіко. Якщо я дістануся до телефона, то я зможу знайти номер Динаміта й умовитися про зустріч. Це легко сказати, а от зробити буде складніше. Але я зможу. Я повинна. Повинна. Може, я могла б украсти пістолет Доменіко? Заодно з телефоном. А тоді піду та спіймаю цього stronzo. Так. Так. Саме так і зроблю. Я розгребуся з цим лайном.

Але що, як Динаміт просто підстава? Хибний слід? Глухий кут? Як тоді мені шукати Ніно? І як я зібралася щось украсти в гангстера з двома довбаними поплічниками? Ні, це маячня. Я починаю втрачати надію. «Останнім часом… я втратив усю свою жвавість»[103]. Це так несправедливо. Чому я? Я неначе женуся за невловимою примарою. Біжу, просто щоб залишатися на місці, і мені ніколи не досягти мети.

Я вдивляюся в натовп. Люди моляться, постулявши долоні, заплющивши очі. Стоять навколішки на червоних шкіряних подушках, низько посхилявши голови. Вони щось шепочуть. А знаєте що? Я теж спробую. Усе буває вперше. І я у відчаї. Мені потрібен Бог на моєму боці, терміново. Думаю, я можу офіційно заявити: я в глибочезній дупі. Що мені втрачати?

Я хапаю маленьку шкіряну подушечку, що висить на гачку на лавці. Падаю на коліна, заплющую очі та складаю разом долоні:

Боже, молю я:

Мені треба Ніно. І

Бажано зараз.

Я чекаю якусь мить, щоб молитва дійшла куди треба, потім розплющую одне око й озираюся.

НІНО? ЩО ЗА ЧОРТІВНЯ?

Це він. То що, моє молитовне хайку спрацювало?

Ніно молиться за два ряди попереду. Я впізнаю його потилицю. Він повертає голову вбік – і… так, це він. (Здається. Можливо.) Що, в біса, він тут робить? А, так, він же глибоко вірує. У нього татуювання з Мадонною набите на всю спину. А в машині на панель наліплено портрет Ісуса. Цей хлопець – відданий католик. Звичайно, він тут, коли вже він у цьому місті. Це очевидніше за очевидність.

Я проштовхуюся повз людей, що моляться на моїй лаві, і мчу проходом до Ніно. Дай п’ять, Боже, ти крутий. Обіцяю відтепер добре поводитись. Я серйозно. Хрест на пузі. Я добігаю до краю ряду Ніно, але… він, здається, зник. Я визираю в натовпі його гладеньке чорне волосся, його жорстке підборіддя, вродливе обличчя, довгий рожевий шрам на правій щоці…

– НІНО. ДЕ ТИ?

Помічаю поношену чорну шкіряну куртку, що прямує до дверей. Чоловік озирається й зиркає через плече. Це вуса-підкова? Люди докірливо дивляться на мене. У церкві не слід кричати. І бігати. І матюкатися.

– Йобане блядство.

Я біжу назад залюдненим проходом, розпашіла й змокла, піт краплями заливає моє чоло. На всіх обличчях відбивається шок. Папа (?) замовкає та витріщається на мене.

Я кручуся навколо своєї осі, як дервіш.

– ААААААААААААААААААААААРРРРРРРРРРРР.

Я проштовхуюся крізь двері. Це якесь типу чудо? Я впевнена, що його там раніше не було. Він з’явився ніби чарами. Присягаюся, я прийму католицтво. Це лайно справді працює. Це моє одкровення. Я озираю круглу площу внизу. Отам. Он, біля того фонтана? Я мчу залюдненою площею, зиґзаґами, мов оса восени. Повірити не можу, що Бог відповів на мої молитви. Не слід було мені в Ньому сумніватися.

Хлопець у чорній шкіряній куртці…

Я кваплюся до нього.

Це не він.

Але… О Господи, куди він подівся?

– Ніно? – кажу я.

Я стою посеред площі, але я його не бачу. Він зник. Він справді тут був? Чи це мені примарилося через стреси та недосипання? Це був мій колишній? Чи я з’їжджаю з глузду?

Я несамовито верещу:

– З МЕНЕ ДОСИТЬ.

Наступного разу я до нього дістануся. Дістануся. Я…

Я падаю на плитку, впускаючи голову на руки.

Господи, ну що я за нетяма!

Ку-ку. Ку-ку.

– З вами все гаразд, любенька? – Я підводжу погляд і бачу черницю. – Ви пережили релігійне одкровення?

– Так. Так. Я в екстазі.

– Це звична справа.

Розділ двадцять перший

Трастевере, Рим, Італія

– Як, у біса, ви сюди потрапили?

Гангстери в моїй квартирі. Сидять у моїй вітальні, ріжуться в карти та п’ють італійське пиво.

– Елізабет, двері були відчинені.

– Ні, не були.

Доменіко стенає плечима.

– Хай там як, – кажу я. – Я не працюю з Ніно.

Він підводить очі та пильно вдивляється в мене.

– Послухай, – кажу я. – Я бажаю його смерті. Так само, як і ти. Бачиш?

Я показую йому татуювання на моїй сідниці.

– «Смерть Немо»? – перепитує Доменіко.

– Так. Ну, вкралася невеличка помилка. Я тобі клянуся, ми в одній команді.

Я оглядаю свою вітальню. Порожні пляшки з-під «Настро Адзурро». У попільничці повно сигаретних недопалків. Схоже, вони тут довгенько пробули. Гадаю, чекали на мене.

– Я бачила Ніно у Ватикані.

Доменіко хмуриться.

– Ти впевнена, що це був саме він?

– Так, думаю, так. Але взагалі-то ні. Я не впевнена. Може бути, що й він.

Доменіко повертається до картярської гри.

– Scopa[104], – каже він.

Він виграв.

– Я хочу познайомитися з цим Динамітом. – Трясця з ним, може, ми могли б піти до нього разом.

Доменіко киває:

– Sì.

Я помічаю вазу високих червоних троянд, що стоять на журнальному столику. Раніше їх там точно не було. О Боже. Що це означає?

– Доменіко, ти купив мені квіти?

Доменіко дивиться на букет троянд.

– Ні, з якої б це радості?

– Я й гадки не маю.

Я зиркаю на Ріккардо та Джузеппе. Незворушні обличчя. Це не вони.

– Бля… Схоже, що тут був Ніно. Доменіко, двері справді були відчинені?

– Я ж сказав.

Я зазираю у вазу, шукаю записку чи листівку, але нічого такого немає. Троянди. Червоні троянди, знову, як у «Рітці».

– Ці квіти, я знаю. Вони від нього.

Оооой, Божечки. Це справді мило…

Ні, Алві, не ведися на це. Це тільки тому, що він почувається винним.

І правильно. Хуйло.

Або – знаючи його, це більш імовірно – він мені їх надіслав як погрозу? Я розглядаю багряні квіти. Шипи на стеблах здаються справді гострими.

Доменіко хитає своєю потворною головою.

– Чого б Ніно купував тобі квіти?

– Я ж тобі вже казала. Він закоханий… Гадство, це значить, що він знає, де я живу. – Він за мною стежив? Чи відстежував мій телефон? Але це неможливо. – Що, як він і досі тут?

Доменіко хиляє решту свого пива і з грюкотом ставить пляшку на стіл. Ріккардо та Джузеппе перезираються.

Я кажу:

– Нам треба обшукати квартиру.

Доменіко витягає пістолета, і я йду одразу за ним. Я готова застосувати свій убивчий прийом. Заряджу йому коліном по яйцях. Ми вриваємося з вітальні у спальню. От якби пістолет Доменіко був у мене. Ми перевіряємо кухню, ванну, кабінет. Його немає в гостьовій кімнаті та в жодній шафі. Він не ховається ані на горищі, ані під ліжком. Ми обшукуємо квартиру згори донизу.

– Трясця, його тут немає.

– Minchia, – каже Доменіко.

– Stronzo, – кажу я.

Доменіко знову сідає. Я хитаю головою й зітхаю. Почуваюся бруднішою за бруд. Уся липка. Підкопчена тією лісовою пожежею, і все волосся досі замащене «Дюрекс Плей».

– Я йду в душ, – кажу я. – А потім забираймося звідси.

Я заходжу до вітальні у своїх двох шарах шкіри. Я помита. Одягнена. Готова діяти. Я заряджена. З мене аж б’є енергія. Гангстери ледарюють на канапі.

У двері стукають.

О ні. Хто це? Довбана поліція? Не Ніно. Той ніколи не стукає.

Доменіко хапається за пістолет.

– Почекай хвилинку, – кажу я ледь чутно. – Це може бути хто завгодно.

Його тіло напружується. Плечі підіймаються. Звіряче обличчя похмуре. Це поліцейські прийшли, щоб схопити мене за вбивство моєї сестри? Чи Амброджо? Чи того крадія? Чи черниці? Я глибоко зітхаю.

– Іду, – кажу я. – Почекайте хвилиночку.

Доменіко зникає в спальні, щоб його не видно було. Слушна думка.

Я пригладжую волосся. Закушую губу. Вовтужусь із закритим на два оберти замком. Ключ клацає об метал. Руки в мене тремтять, пальці не слухаються. Долоні слизькі від поту. Двері відчиняються, і я бачу… свою матір із Ерні в переносному ліжечку.

Щелепа в мене відпадає до самої підлоги. Звідки, в біса, вона тут узялася? Це якийсь поганий жарт? Ми з мамою не один пуд солі разом з’їли. Ні, не зовсім так… Добряче одна одній насолили. Це гірше, ніж поліція. Я б краще у в’язницю сіла.

– Алвіна? – каже мама.

Вона обома руками затуляє рота. Її обличчя просто охоплене відчаєм. Вигляд у неї такий, ніби вона щойно побачила примару, і, власне, щось типу такого й сталося.

Чорт, це може добряче все ускладнити. Мама – єдина, хто може нас розрізнити. Хоч що б трапилося, вона завжди знала, де хто. Майже ніби за запахом відчувала. Близнюки Крей. Джекілл і Гайд. Залізна Маска… Ну що ж, схоже, тепер усе вирішено. Відтепер доведеться мені бути Алві. Моя мама нізащо не втримає це в таємниці. Це в неї на лобі написано.

– Узагалі-то, мамо, я відома як Бейонсе. Так мене називають цими днями.

– Я думала, що ти мертва, – каже вона.

У моєї мами високий голос. З австралійським акцентом. Міниться від «Жителів Іст-Енду» до «Сусідів», ніби сам не може визначитись, де його місце. Вона прожила останні десять років у Австралії, у краю всіх отруйних істот. Я сподівалася, що вона там і залишатиметься. Але ні, ось вона. Вона стягає мереживні рукавички, палець за пальцем, потім згортає їх і запихає до кишені. Вона вдягнена в обтислий малиновий костюм зі спідницею, сонцезахисний капелюшок і колготи на п’ятнадцять ден. Тереза Мей могла б щось таке начепити, щоб виголосити якусь особливо докучливу промову.

– Мамо? Що? Але як ти мене знайшла?

– Це було не так уже й складно. Ти ж не єті.

Ні, я Чудовисько Озера Лох-Несс.

– Я думала… Я думала. – Вона стримує ридання. – Я думала, що Бет жива.

Її обличчям стікає одна-єдина сльозинка. Вона витирає її пальцем.

Я дивлюся на Ерні в ліжечку: він мій. Не хочу, щоб він дістався їй. Я беру його й обіймаю.

– Ма-ма-ма, – вимовляє він.

– Здоров, поросятко, – кажу я та пещу його м’яку рожеву пухку щічку. Тепер, коли він нарешті до мене повернувся, я не відпущу його знову. Я зазираю в його великі блакитні очі. – То що, малий, скучив за мною?

Мама проштовхується повз мене, без запрошення заходячи в квартиру. Гіркувате амбре «Елнетт». Вона завжди передає куті меду з лаком для волосся. Голова в неї легкозаймиста (цим можна скористатися). Коріандр. Тубероза. Нотки опопонаксу. Хімічна бомба/«Діор Пойзон», її аромат-візитівка, яким комах можна труїти. Вона ставить ліжечко на підлогу та розглядає безлад у моїй новій квартирі. Бачить головорізів, що розляглися на канапі. А потім, схоже, вперше помічає мого носа.

– О, – зводить вона брову. – Ти маєш… дивний вигляд. Ти погладшала?

– Я теж тебе рада бачити.

Вона обертає мене навколо власної осі та дивиться на мої сідниці.

– Чим ти, в біса, напхалася? – Вона хитає головою, цокає язиком. – Скільки тобі повторювати? «Прінґлз» не може бути основним раціоном.

Ерні трохи відригує й випльовує все це на мене. Я втираюся своїм топом.

Ріккардо та Джузеппе позіхають і потягаються на шкіряній канапі. Брудні черевики та засмальцьовані брюки, замурзані похмурі обличчя. Моя мама морщить носа, схрещує руки й чекає.

На що?

Ми витріщаємося одна на одну, кожна очікує, щоб друга опустила очі.

Доменіко знову з’являється зі спальні. Він моргає та розглядає маму, ніби якусь екзотичну пташину. Може, диво-птаха? Блискучу манукодію або астрапію? Тільки я знаю, що вона альбатрос. Лиха прикмета. Диявольське прокляття. Таких не можна вбивати.

– То що, ти не збираєшся мене відрекомендувати? – питає моя мати, знімаючи капелюшка й віддаючи його мені (прислуга?). Це солом’яний бриль із безглуздо широкими крисами, обв’язаний недоладною рожевою хустиною.

Чому я її не вбила в Таорміні? Слід було зачекати, доки вона приїде, і всадити кулю їй межи очі. Тепер вона все зіпсує. Тепер вона схоче поговорити…

– Signora, дозвольте мені відрекомендуватися. Мене звати Доменіко Освальдо Мауро. Я близький товариш вашої доньки. Це така несподівана радість – зустріти настільки чарівну юну леді. – Він бере мамину руку та легко підносить її до губ. – Будь ласка, даруйте мені мою неохайну зовнішність, у мене не було нагоди як слід одягтися.

Постривайте хвилиночку, юну? Серйозно?

Схоже, мама зашарілася, але складно сказати з її макіяжем. Вона сьогодні справді наштукатурена, мов якась посмертна маска.

– Доменіко, познайомся з моєю мамою, Мевіс. Мевіс, познайомся з Доменіко, – кажу я.

– Мевіс? Ох, яке гарне ім’я, – каже Доменіко здивовано, вражено.

Та ви жартуєте.

Мама вивільняє свою руку.

– Так? Дякую. Це «співочий дрізд» французькою…

Кхм, ні. Це неправда.

– Мамо. Отож. Я рада тебе бачити. Ти не розповіла, як ти мене знайшла.

– Ні. Не розповіла, авжеж? Мушу сказати, це дуже дивно. Я хочу з’ясувати, що відбувається.

Вона озирається, шукає, куди сісти, та бачить болотяно-зелене крісло. Змахує пил, опускається й розгладжує спідницю. Перехрещує ноги та дивиться на мене.

– Ти не збираєшся запропонувати мені чашечку чаю? Чи келих шампанського?

Її прикрашена гребенем голова схиляється на один бік, як у зверхнього папуги корели.

– У мене немає чаю. Чи шампанського. Я щойно сюди переїхала, – кажу я.

– Ну як ти приймаєш гостя! Кожен вирішить, що ти в дикому краї зросла.

Мама скидає невидиму пушинку з рукава свого червоного жакета.

– І навряд чи в тебе є що поїсти. То нічого, що я мало з голоду не помираю.

– Як я вже говорила, я щойно…

– І ні, я маю на увазі не полуничні «Поп-Тартс». Ти навіть не уявляєш, через яке пекло я пройшла, доки доїхала сюди з Таорміни. Сама-самісінька, з твоїм осиротілим племінником, нікому було мені й сумки піднести. А тепер… а тепер… – Вона махає на мене рукою, потім закриває обличчя долонями. – А тепер оце.

Либонь, це вона про те, що я жива. Вона явно засмучена.

– Власне, ніхто тебе не просив їхати, – кажу я й дивлюся на Ерні, що дрімає в мене на руках. – То… Мамо, як ти мене знайшла?

– Поліція відстежила телефон твоєї сестри, звісно ж, – каже вона. (От чорт, не треба було взагалі його вмикати. Я ж знала, що це ризиковано.) – Хоча звідки в тебе мобілка Елізабет – це загадка для мене… Поліція буде тут з хвилини на хвилину. Саме паркують машину. – Вона втуплюється в мене пронизливим поглядом: – Ти знаєш, що твоя сестра мертва?

Я в тиші витріщаюся на маму.

Доменіко відкашлюється.

– Ми… ми вийдемо прогулятися, – говорить він.

Доменіко прямує до канапи. Його головорізи повсідалися на ній, широко порозсувавши ноги. Рот Джузеппе роззявлений, і з неголеного підборіддя висить цівка слини. Ріккардо розлігся, наполовину на кріслі, наполовину на підлозі вітальні. Доменіко дає Ріккардо копняка в гомілку.

– Ей! Stronzo. Svegliati[105].

Він ляскає Джузеппе по обличчю. Золоті кільця та позбивані кісточки.

Чолов’яги прокидаються й зіскакують на ноги.

– Che cazzo? Che cazzo?[106] – повторюють вони. Вони стоять, потираючи очі й позіхаючи.

– Polizia, – говорить він.

Доменіко повертається до моєї матері.

– Я був страшенно радий, Мевіс. Сподіваюся, ми ще зустрінемося.

Бля, він натурально кланяється.

Я знала, що копи мене зрештою знайдуть. От чорт, треба вшиватися. Але якщо я втечу – здаватиметься, ніби я в чомусь винна. А коли вони мене схоплять – мені каюк. Може, вони просто хочуть поставити мені кілька запитань? Думають, що я можу допомогти їм із розслідуванням. Ті бевзі вважають, що це зробив Сальваторе. Усе буде гаразд. Мені доведеться бути Алві, тепер, коли тут моя мама. Гратиму роль люблячої близнючки. Було б непогано, якби Доменіко забрався кудись. Одне невдале слово. Натяк. Підказка. Він може все зіпсувати.

У двері голосно стукотять. Доменіко блідне. Я закочую очі та відчиняю. Хай там як. Надто пізно. У коридорі стоять двоє поліцейських. Це комісар Савастано та комісар Ґрассо, ті самі два бевзі, з якими я зустрічалася в Таорміні. Вони приходили до будинку, коли помер Амброджо. Я відразу їх упізнаю.

– Buon giorno, signora, – вітаються копи.

– Buon giorno, – каже Доменіко.

– Buon giorno, – каже Ріккардо.

– Buon giorno, – каже Джузеппе.

– Привіт-привіт, – кажу я.

– Ми саме збиралися йти, – пояснює Доменіко. Він повертається до гангстерів: – Andiamo.

Вони втрьох протискаються повз поліцейських.

– Arrivederci, – каже Доменіко.

Я спостерігаю, як вони зникають за дверима.

Двоє поліцейських дивляться на мене.

– Синьйора Елізабет Карузо?

– Ні, це не та, – каже моя мама. Вона захлинається, стримуючи ридання. – Офіцери, це міс Алвіна Найтлі.

Вони дивляться на мене й хмуряться.

– А тіло в Таорміні? – запитує Савастано.

– Ото була Елізабет Карузо.

Мама голосно схлипує.

О Господи, краще б я померла.

– Я пробула в Таорміні лише одну ніч. Моя сестра задрочила мене просто до нестями (принаймні це правда). Тож я сказала їй, що мені треба повертатися до Лондона. Щось там вигадала про роботу. Я розумію, розумію, що не повинна була брехати, але мені потрібен був привід, щоб ушитися. Вона справді до дір прокомпостувала мені мізки. Моя сестра була скабкою в дупі. Тепер я, звичайно, почуваюся винною. Справді. (Не почуваюся, вона була падлюкою.) – Я сказала їй, що мені треба повертатися в Англію, але натомість я подорожувала островом, відвідуючи всі відомі пам’ятки. Я навіть здерлася на верхівку Етни, краєвид там просто неймовірний.

– Де ви ночували? У яких готелях? – запитує комісар Савастано. Його олівець націлений у записник на спіралі, готовий закарбувати мою відповідь.

– Я спала під зорями. Було тепло й сухо, тож це було добре.

Мама цокоче язиком. Вона повністю ведеться на це. Вона пам’ятає, як я отоді спала на дереві…

– А що ви далі робили?

– Я поромом повернулася на материк 30 серпня, а потім поїздом поїхала до Рима. Хотіла побачити деякі знаменні місця, перш ніж повертатися до Великої Британії. Іспанські сходи, Ватикан… Вибачте, я дуже засмучена.

Я долонями затуляю обличчя. Якусь хвилину важко дихаю. Підіймаю й опускаю плечі. Я визираю крізь шпарину між пальцями. Ерні совається в своєму ліжечку. Мама витріщається на мене. Офіцери сидять навпроти, щось дряпають у своїх записниках.

– Я дечого не розумію, – каже мама, звужуючи очі. – Звідки в тебе телефон Елізабет?

Я кидаю на неї вбивчий погляд. Вона, схоже, цього не помічає. Якби я не розуміла, що й до чого, то подумала б, що вони з копами змовилися, аби мене засудили за вбивство. Ой, ні. Почекайте. Вони, либонь, таки справді змовилися.

– Sì, sì. Ми заберемо телефон, – каже Ґрассо, простягаючи руку. – Якщо ви не заперечуєте, синьйорино Найтлі.

Я лізу в сумочку «Прада» й витягаю айфон своєї сестри. Кладу його в простягнуту до мене руку. Думки панічно метушаться. Що там, у тому телефоні? Є щось, що допоможе мене викрити? Я, здається, непогано позамітала сліди. До Ніно я писала зі свого нового телефона і всі ті селфі в «Прада» на нього робила.

Комісар Савастано бере телефон і запечатує його в прозорий пластиковий мішечок із застібкою-струною.

– Моя мобілка зламалася, тож Бет дала мені свою. Думаю, іноді вона бувала хорошою…

Поліцейські кивають. Мама хмуриться. Вона досі не може повірити, що то вони Бет знайшли.

– Але чому Бет телефонувала мені в Австралію, щоб повідомити, що ти померла?

Поліцейські спантеличено перезираються. Чорт. Вона має рацію.

Чому я це зробила? Я не хотіла проґавити жодної дрібнички, і тоді це здавалося слушною думкою. Я потелефонувала мамі, прикинувшись Бет, і сказала їй, що Алві відкинула копита. Пояснила, що вона потонула в басейні.

Принаймні це було правдою.

У мене втуплюються три пари очей. Раптом мені стає якось надто жарко.

– Мамо, ти, схоже, щось переплутала. – Я кладу долоню на мамину руку. Стишую голос. – Іноді твій мозок викидає такі штуки. Говорить тобі те, у що ти хочеш вірити, коли правда занадто… тяжка.

Мама забирає руку. Тепер вона ридає, підвиваючи. Схоже, правда щойно дійшла до неї. Бля, та вона ж істерить. Це добре. Вона здається геть божевільною. Моя історія спрацює.

Я чую, як у моїй голові відлунює регіт Містера Бульбашки.

Комісар Савастано тре свою сивувату щетину.

– Отож ви були на віллі Карузо вночі 26 серпня?

– Так, була. Можете запитати в Емілії. Це їхня няня, – кажу я.

Поліцейські кивають. Вони її вже допитували.

– Лише одну ніч?

– Саме так, – кажу я.

– А коли ви там зупинялися, ви бачили чи чули щось підозріле? Усе, що могло вас насторожити, навести на думку, що ваша сестра в небезпеці?

– Гм, ну, дайте подумати… – Я морщу лоба. Удаю, що замислилася. Поринула глибоко в думки. – Я знаю, що вона трахалася зі своїм найближчім сусідом – здається, його звати Сальваторе. Думаєте, це може бути якось пов’язано?

Просто в яблучко.

Неперевершено.

Моя мама тонко вискає, як придушений папуга.

– А, так, Сальваторе Боттаро.

– Це він. Це він вам потрібен, – кажу я.

– Тож ви підозрюєте, що цей сусід, синьйор Боттаро, може бути винним у цьому жахливому злочині?

– О, так. Це він. Зуб даю, що це він.

Поліцейський зітхає:

– Дуже добре.

– Тепер усе, що вам потрібно, – знайти його. – Я намагаюся переможно всміхнутися.

Савастано відкашлюється. Відпиває води.

– Тіло синьйора Боттаро знайшли вчора ввечері. Його надибали в лісі поблизу Таорміни, неподалік від Елізабет.

Я витріщаюся на копа.

– Даруйте, що?

– Сальваторе мертвий.

Від мого обличчя відливає вся кров. Мені цікаво було, де Ніно з Доменіко його закопали. Негаразд виходить.

– Ви знайшли тіло Сальваторе?

– Так, правильно.

– Мертве, в лісі?

Бет істерить у мене в голові.

– Стули пельку, сучко.

– Даруйте?

– Ой, це я не вам.

Мама хмуриться. Я обливаюся потом.

– У нас є підстави вважати, що особа чи особи, які вбили вашу сестру, вбили також Амброджо Карузо та Сальваторе Боттаро.

– Ой. Ви справді так вважаєте?

Я соваюся на стільці.

– А скажіть-но мені, синьйорино Найтлі, ви щось чули про картину? Караваджо? – запитує Ґрассо.

Я втуплююся в потертий килим. Мама штурхає мою гомілку.

– Алвіно, офіцер тобі поставив запитання.

– Ти програєш, – коментує Бет.

Стули, стули, стули пельку.

– Можете повторити? – кажу я.

– Ви щось чули про Караваджо, коли жили на тій віллі?

– Ні. Нічогісінько. Я не знаю, що це таке.

Мама закочує очі.

– Ка-ра-ва-джо, – вимовляє вона й дивиться на поліцейських. – Вона провалила іспит із живопису.

Поліцейські перезираються. Клацають ручками та згортають записники.

– Дякуємо, ви нам дуже допомогли.

Я підводжу на них погляд і киваю. Розтягую губи в широку усмішку.

– Звертайтесь, коли я хоч якось зможу допомогти з вашим розслідуванням. Справді, як завгодно…

Вони встають. Ми тиснемо одне одному руки. Вони йдуть.

Юх-хуу! Це було легко. Для мене це вже стало буденністю. Я справжня професіоналка. Майже так, ніби мені геть нічогісінько приховувати. Я круто спрацювала. Не збивалася з курсу. Це гідно «Оскара». Навіть коли вони скинули ту бомбу зі знайденим тілом Сальво, я трималася неперевершено. І оком не змигнула.

Мама підходить до мене і звужує очі.

– Хоч де б ти опинилася, трапляється якесь лихо.

– Гей, мамо, не треба мене звинувачувати. Невдалий час, невдале місце. От і все.

– Є щось іще, чого ти не хочеш розповідати?

Я нахиляюся, беру Ерні та лоскочу його під підборіддям.

– Ні, нічого такого. Не драматизуй так. Не парся.

Коли поліцейські пішли, а мама облаштувалася, мов удома, повертається Доменіко зі своїми поплічниками.

– Усе добре, – кажу я самими губами. – Вони пішли.

– Що тим фараонам треба було? – запитує Доменіко.

– Нічого, – відповідаю я. – Усе круто.

– Нічого? – Доменіко хитає головою.

Я замикаю двері на два оберти.

Він відкашлюється:

– Кхм!

Я підстрибую. Це справжній вибух: AK47.

– Леді, для мене було б невимовною честю запросити вас сьогодні на вечерю.

О Боже. Будь ласка, ні. Я закочую очі.

– Доменіко, справді. Не варто.

Доменіко дивиться на мою маму. Мама дивиться на нього.

– Я знаю просто чарівне маленьке місце на Piazza Navona[107]. Дуже, так би мовити, романтичне. З видом на чудовий фонтан Берніні, «Фонтан чотирьох річок», він просто незрівнянний.

– Ні. Ні, дякуємо, – кажу я й витріщаю очі. Багатозначно дивлюся на нього, але до нього не доходить. Або йому байдуже. Він зорить на маму, ніби вона – Мерілін Монро або якась довбана Єлена Троянська. Фе. Мама так само витріщається на нього. Що коїться? Доменіко опускається на одне коліно, ніби освідчитися наміряється.

– Коли місячне сяйво цілує мармурову шкіру богів чотирьох річок, відчуваєш присутність Його, Всемогутнього. Це – come si dice?[108] – божественно.

Він цілує власні пальці, потім складає їх у зірку. Зірка вибухає в повітрі.

– Ні. Просто ні. Просто ні, – кажу я.

Моя мама заправляє уявний кучерик за оздоблене перлами вушко, опускає погляд на свої ноги – в сандаліях «Ферраґамо» – та закушує нижню губу.

Доменіко нахиляється трохи ближче й інтимно притишує голос.

– Я особисто простежу за тим, щоб ваші смакові рецептори насолодилися найрозкішнішими делікатесами Рима: baccalà[109] і квітами zucchini[110] в найлегшому тісті, saltimbocca di vitello[111] у згорнутих шарах солодкого prosciutto[112] та rigatoni carbonara[113], такими вишуканими, що ви просто заплачете.

– Нізащо. Серйозно. Ми не йдемо.

О святий Ісусе, схоже, що він фліртує. Це огидніше за огиду.

– Maritozzi[114] зі збитими вершками та зацукрованою помаранчевою шкіркою. Tiramisu з додаванням найвишуканішого Marsala…

– Що ж, я хочу піти, Алвіно, – каже моя мама, розгладжуючи спідницю та соваючись на своєму кріслі. – Я таки справді зголодніла. Тож це саме те, що треба. – Вона хапає свою сумочку, готова йти. – Дякую, Доменіко. Це було б чудово.

Доменіко спантеличено зиркає на мене. Я просто чую його думки: «Алвіна? Це ж не твоє ім’я, хіба ні? Це та дівчина, яку ми закопали».

Я відкашлююся.

– А як же Ерні? Він спить. Він не може піти.

Хух. Це відвернуло їхню увагу. Але чи надовго? Я мов на голках.

Ерні спить у ліжечку. Ледь чутно посопує. Я дивлюся, як тріпотять його повіки. Він насолоджується сном про повні молока груди (чи про що там немовлята бачать сни. Він хлопчик, тож, напевно, все-таки груди).

Мама нахиляється та підтягує його ковдру, підтикає її під підборіддя.

– Що це за ресторан, Доменіко? Туди можна з дитиною?

Доменіко дивиться вниз, на Ернесто, потім угору, на Ріккардо і Джузеппе. Вони знову повирубалися на канапі. Вони більше схожі на тварин, ніж на людей. Як леви, багато сплять.

– Non si preoccupi[115], signora, – говорить Доменіко, ледь помітно вклоняючись. – Мої люди з радістю потурбуються про вашого онука. Ви зможете як слід відпочити й насолодитися вечором, не обтяжені цими обов’язками.

– Stronzi, – гаркає Доменіко. Гангстери прокидаються. – Стежте за дитиною.

Ці люди? Ні. Він, либонь, жартує.

– Ой, – каже моя мама. – Ви впевнені?

– Так, – приєднуюсь я. – Ти впевнений?

Ріккардо встає й дивиться на дитину так, ніби навіть до пуття не розуміє, що воно таке. Джузеппе встає, чухає дупу й, насупившись, дивиться на Доменіко.

– Ну звісно ж, – говорить Доменіко. – Мевіс, вам нічого боятися. А зараз, будь ласка, даруйте, мені треба вдягтися…

Я йду за ним до спальні.

– Що там з Динамітом? – кажу я.

– Domani[116]. Завтра. Un po di pazienza[117].

Він зачиняє двері перед моїм носом.

Доменіко виходить зі спальні. Я зиркаю на нього, потім придивляюся пильніше. Це точно той самий хлопець? Холоднокровний убивця? Тупорилий гангстер? Я намагаюся пригадати, як уперше побачила його в тому лісі на Сицилії: він сидів на капоті пікапа, затягуючись кубинською сигарою. Подертий комбінезон. Набите обличчя. Бруд під нігтями. Жир зовсім не там, де треба. Він заливав мою сестру бетоном. Він розповів, що його брата «випатрали», і мені від того було страшенно бридко. І ось він тут, у костюмі-трійці як з голочки, мов білошкірий Кріс Юбенк або Деніел Крейґ у «Казино “Рояль”». Прилизаний, мов довбаний Дрейк. Пурпурова краватка «в огірках» і шовкова хустинка до комплекту. Туфлі такі блискучі, що він міг би під спідниці зазирати. Де він узяв той котелок? А, то це він був у коробці для капелюшків. (Звідки в гангстерів така пристрасть до головних уборів?)

«Бо ж часом по вбранню людину цінять»[118], але, як на мене, в цьому випадку то неправда.

Мама витріщається на Доменіко. Вигляд у неї такий, ніби вона от-от кінчить.

– Andiamo, леді. Ходімо, – каже він і відчиняє двері.

Розділ двадцять другий

Площа Навона, Рим, Італія

Ми сидимо на терасі старомодного ресторану просто в самому серці Piazza Navona. Це місце неймовірне. Взірець романтики. Я разом із Доменіко та моєю мамою, немов у якійсь довбаній «Сімейці Брейді». Озирнутися не встигну, як мені доведеться називати цього безжального гангстера татком.

Я розглядаю меню. М’яке нічне повітря сповнюють насичені аромати lasagne al forno та spaghetti alla puttanesca[119]. Від миготливих свічок на старовинну площу лягають теплі тіні. Столи накриті скатертинами в червону та білу клітинку. Тут є оливки смарагдового кольору, я кидаю одну до рота й розжовую солону, м’ясисту м’якоть. Славнозвісний витвір Берніні всього за кілька метрів від нас. Високий єгипетський обеліск здіймається в зоряне небо. Повноводні фонтани вивергають струмочки білої води, що реве й нуртує. Я запалюю цигарку та заплющую очі. Намагаюсь уявити, що я не тут, що я десь в іншому місці: мчу з Ніно Тосканою, лежу з Ніно в гарячій ванні в «Рітці», в ліжку в моїй квартирі, з Ніно…

– Бридка звичка, – каже мама, кашляючи від диму моєї цигарки.

Доменіко гасить свою сигару.

Я запалюю ще одну.

Дзінь.

Повідомлення. Від нього. Звісно ж.

«СПОДОБАЛИСЯ КВІТИ?»

Я наміряюся його видалити, але потім… не видаляю.

«ЦЕ ПОДАРУНОК ЧИ ПОГРОЗА?»

Чоловік зі скрипкою підходить до нашого столика. Він грає ту пісню про місяць, що кидається в небо, мов велика піца.

– Це любов… – підспівує Доменіко, притупуючи ногами в ритм. Він дає чоловікові п’ятсотдоларову купюру.

– Grazie. Grazie, – каже чоловік. Він ефектним жестом змахує в повітрі смичком і повертається до моєї матері. – Signora, може, ви хочете щось замовити?

Мама рівніше сідає в своєму кріслі. Промокає губи серветкою.

– О, так, дякую. Що ото воно, що його завжди грають, знаєте, у фільмах, де події відбуваються в Італії?

– «Tu Vuò Fà L’Americano»? – питаю я.

– Ну, знаєте, те, що Джуд Лоу співає в «Талановитому містері Ріплі»?

– Це «Tu Vuò Fà L’Americano», – кажу я.

– Там щось типу такого, – пояснює вона. – «Мерікано, мерікано, мерікано… де, де, де, де, де, де, де».

– А, – говорить Доменіко. – Sì. Sì. Знаю її. «Tu Vuò Fà L’Americano».

– Так. Точно, – згоджується мама.

Хай йому трясця, мене щойно заігнорили, бо я дівчина. Дискримінація!

– Può suonare questa canzone?[120] – питає Доменіко музиканта.

Скрипаль починає грати. Він стоїть просто в мене над вухом.

– Mericano, mericano, mericano, – виспівує моя мати на весь голос.

Схоже, в мене мігрень починається. Я тру скроні, потім беру ножа. Проводжу пальцем по лезу. Кого мені вбити першим? Скрипаля чи свою матір, у котрої ведмідь по вухах потоптався? Усе життя – суцільні рішення…

– Мевіс, – говорить Доменіко, нахиляючись над столом. – Скажіть мені, будьте люб’язні, коли ваша ласка. Що хотіли сьогодні ті поліцейські? Мені так шкода, що нам довелося піти.

Я беру свій келих для вина, але він уже порожній. Тож натомість хапаю келих моєї матері та відпиваю ковток із нього.

– Вони хотіли поставити моїй дочці кілька запитань. Вона була в Таорміні десь тоді, коли вбили її сестру-близнючку. Скажіть мені, Доменіко. Скільки ви вже знаєте мою дочку?

Доменіко хмуриться та дивиться на мене.

– Відтоді як вона вперше приїхала до Таорміни.

– Тож не надто довго.

– Ні.

– І вона ще не намагалася з вами переспати?

– Мамо, – кажу я. Як вона може?

Доменіко зиркає на мене.

– Ні, поки що ні, – говорить він.

– Ви один зі щасливчиків, – каже вона. – З тих, кого ця чаша минула…

Я скрегочу зубами. Якщо я розіб’ю цей келих, то зможу осколком перерізати їй горло.

– Іще вина? – пропонує Доменіко, доливаючи червоного в уже напівповний келих моєї мами.

Охх, він намагається її споїти. У неї язик починає заплітатися. Йому це вдається.

– О, я теж буду ще, – кажу я, коли він виливає з пляшки останнє.

– Дякую, – каже мама, відпивши ковток. – Delizioso[121].

Доменіко з мамою чаркуються келихами вшосте чи всьоме. Я дивлюся на порожнє місце навпроти. Ніби мене тут взагалі немає.

– Я сподіваюся, ви насолоджуєтеся лінґуїне[122], Мевіс? Скажіть, чи до смаку воно вам.

– О, так, – каже моя мама. – А скажіть-но мені, Доменіко, ваша англійська фантастична. Чи можу я вас запитати, де ви її вивчали?

Мені й самій було цікаво… Вона дуже регентська.

– Я вивчав англійську в школі, як і всі діти на Сицилії. Але мені пощастило володіти примірником «Доводів розуму» Джейн Остін в оригіналі, англійською мовою. Це моя улюблена книжка, – говорить він. Доменіко повертається до моєї матері та простягає руку через стіл, щоб узяти її долоню. – «Ви пронизуєте мою душу. Одна половина мене охоплена агонією, друга – надією. Не кажіть мені, що я спізнився, що такі безцінні почуття зникли назавжди. Я знову пропоную вам себе, серцем ще більш вам відданий, ніж тоді, коли ви мало його не розбили вісім з половиною років тому».

– О, Доменіко. – Мама обмахується винною картою.

– «Не смійте говорити, що чоловік забуває швидше, ніж жінка, що його кохання помирає раніше. Я не кохав нікого, крім вас».

– О Господи.

Я наминаю й наминаю свою пасту. Ганяю тарілкою останній равіолі, докінчую соус. Якусь мить ми сидимо в болісній тиші.

– Алвіно, – каже моя мати.

Доменіко хмуриться:

– Елізабет?

– Бейонсе, – кажу я.

– Алвіна?

– Бетта?

– Кахи. Кахи. Кахи, – відповідаю я.

– Ти що, склянку води не можеш узяти? – запитує мама.

– Ходімо до вбиральні, – пропоную я.

– Що ж, він, здається, хороший юнак, – звертається мама до дверей кабінки. Це вона що, про Доменіко?

– Так, звісно. Приємний.

Я змиваю унітаз і зустрічаюся з нею біля рукомийників.

– В якій галузі в нього бізнес? – запитує вона, розпушуючи волосся. Вона дивиться в дзеркало та складає губки качечкою. Поновлює помаду, хоч вона й не стерлася.

– Боротьба зі шкідниками, – кажу я. Типу як ти зі своїми парфумами…

Я беру мило та відкриваю кран. Він плюється окропом, обпікаючи мені руки.

– Ах. Ну, це справді потрібно. На таку роботу великий попит? Ну, розумієш, там, у Таорміні?

– Ти не повіриш… Вона сезонна.

Вона відкриває пудру та припорошує обличчя м’якою пухнастою штучкою.

– Очевидно, вона дуже добрий прибуток приносить. Бачила, скільки грошей він дав тому музиці? 500 доларів.

– О, так, приносить. Тобто ні, не надто.

– Буду чесна з тобою, Алвіно, – зітхає вона. – Справи з Рупертом ідуть недобре.

Фе. Руперт Вон Віллоубі, другий чоловік моєї матері, найбільший лузер в історії. (Ой, ні, то ж Ніно. Цьому дістається друге почесне місце.)

– Он як? І скажи, чому ж воно так?

Він нарешті допетрав, що ти суккуб? Розгледів твої зміїні хвости та пташині кігті? З’ясував, що ти Королева Демонів?

– Уже багато років він нехтує своїм подружнім обов’язком. А я жінка. У мене є певні потреби.

О Господи, не треба було питати. Мене тут немає. Я цього не слухаю. Ніно в «ламборґіні». Ніно в тісних трусиках. Ніно, намащений «Нутеллою»…

Я йду до дверей вбиральні, але мама й далі говорить до себе в дзеркалі, остовпіла, як зла відьма, що побачила Білосніжку.

– Тобто в нього завжди був замалий, але принаймні раніше…

– Я йду, мамо. Бувааааааай.

– Ми з Ерні переселяємося до тебе. Займемо гостьову кімнату, – каже вона.

Я йду крізь двері, повертаюсь у ресторан, у горлі в мене збирається легенька нудота. Вона не серйозно. Вона не буде в мене жити. Я видалю це зі свого мозку.

Доменіко чекає на мене одразу за рогом. Він штовхає мене в нішу і притискає до стіни.

– Che cazzo? – сичить він мені на вухо.

Я закочую очі.

– Тепер що?

– Ти… друга близнючка?

О Господи, тільки не знову. Я так залишила це в минулому…

– Так, бля, вдавися.

Він лізе в кишеню свого піджака. Я відчуваю метал його пістолета. Він соває його мені між ребра, в діафрагму.

– Добре-добре. Я можу пояснити.

– Я чекаю, – говорить він.

І що тепер?

Бет каже:

– Гру закінчено, Алві.

– Амброджо вбив Елізабет, бо хотів бути зі мною…

Непогано. Я розумничка.

Доменіко зводить брови. Здається, купився.

– Minchia.

– Ми були коханцями. Нам треба було прибрати мою сестру з дороги…

Блискуче, Алві. Ти крута. Ти на хвилі. Відмінна оцінка з виплутування на ходу. Він ведеться, простак.

– То Амброджо прикінчив Елізабет? Він убив її?

– Так, він. Минулого тижня, – пояснюю я. – Розумієш, він завжди віддавав перевагу мені…

Я була спокусливішою близнючкою. Я годинами могла б детально розписувати, яка Бет дровиняка в ліжку. Могла перерахувати всі свої чесноти та затоптати її ім’я у бруд.

– А твоя сестра трахалася з Сальваторе?

– Так, а ти звідки знаєш?

– Мені Ніно сказав, – пояснює Доменіко.

Так. Це, як на мене, має сенс. Ніно з Доменіко немов брати. Товаришують із давніх-давен.

– Тож, коли Сальваторе дізнався, що з Бет…

– Він убив Амброджо.

– Саме так, – підтверджую я. – Доменіко. Будь ласка… просто… відпусти мене. Вибач, що я тобі збрехала.

Я кліпаю віями. Випинаю груди. З усіх сил корчу з себе «діву в біді».

Він пхає пістолета ще далі в мої нутрощі. Він мені так легені нахуй проштрикне.

– Не роби так більш, – говорить він.

Я хитаю головою:

– Не буду.

Він відпускає мене та йде геть. Я прихиляюся до стіни. Нарешті, віддихавшись, іду за ним до залу.

За столом бачимо мою матір. Доменіко розлючено зиркає на мене.

– Ахосьвиде, – белькоче мама. – Попросиморахунок?

Ми повертаємося до квартири, Доменіко з мамою попереду. Я плентаюся за ними. Вітерець м’який, як мериносово-кашеміровий светрик від «Ґуччі». Плюскіт води у фонтані звучить як Вівальді. Ми крокуємо під гілками велетенських платанів, що хитаються на вітрі. Повертаємо за ріг, на міст, яким переходимо Тибр. Вода хвилюється й мерехтить у сріблястому місячному сяйві.

– О, Доменіко, це прекрасно, – каже моя мама, милуючись краєвидом.

– Е bella come te, Мевіс! Прекрасно, як ти.

Ми звертаємо в мій звивистий провулок бруківки та балконів. Старовинні дерев’яні двері оздоблені ревучими головами левів. Я озираюся – про всяк випадок, – чи немає Ніно, але жодних його ознак не помітно. Принаймні поки що. Доменіко з моєю мамою узялися за руки. Я готуюся тримати свічку.

– Що ж, дякуємо, Доменіко, за чудовий вечір. Серйозно, не варто вам було нас так розбещувати. Це справді дуже шляхетно. Скажи «спасибі», Алвіно.

– Так. Вогонь. Спасибі, – кажу я. Вона мене за п’ятирічку має.

– Це, signora, було суцільне задоволення. Ви така само юна й вродлива, як ваша донька, якщо не краща. Сподіваюся, вам сподобалася вечеря?

– О, так. Дуже. Особливо червоне вино. Як, кажете, воно називається?

– Regina di Renieri.

– А, так. Regina, – повторює вона крізь гикавку.

– «Regina» означає «королева», – пояснює Доменіко.

Ну чесне слово, яка, до біса, кому різниця?

– І мені сподобалися ті шоколадки, які подали з десертом. «Baci» чи якось так? – каже вона.

– Sì, «Baci». «Baci» означає «поцілунки».

– А мені вони здалися пересолодженими, – кажу я. – Аж нудотними.

Ми підіймаємося нескінченними сходами, що ведуть до моєї квартири. Стоїмо нагорі, хекаючи й віддихуючись, доки я шукаю ключі. Доменіко зі своїми здорованями, схоже, вирішили тут оселитися. Не уявляю, де спатиме моя мама. У цій квартирі лише дві спальні. Їй доведеться йти шукати готель… зараз, серед ночі. З дитиною. Ми заходимо крізь двері до вітальні. Ріккардо та Джузеппе підводять на нас погляд. Вони граються з маленьким Ернесто, що весело сміється: лоскочуть його животика й куйовдять волоссячко, доки він повзає підлогою вітальні. Навколо них розкидані дитячі іграшки. Схоже, вони зловили справжній кайф.

– Зичу вам доброї ночі, – каже Доменіко, цілуючи простягнуту руку моєї матері.

Вона хихикає, як дівчинка-підліток.

Я закочую очі.

– На добраніч, – кажу я. – Я пішла спати.

Я більш такого не витримаю. Цей вечір був пекельним. Просто неможливо зробити його ще гіршим. Я грюкаю дверима та беркицаю на ліжко. Утуплююсь у стелю. Отам, у кутку, пляма від води. Нагорі, либонь, щось протікає. Я вимикаю світло і вже починаю дрімати, коли чую, як щось довбеться об одну зі стін.

ГРЮК.

ГРЮК.

ГРЮК.

ГРЮК.

– Доменіко. Ти мій італійський самець.

– Кохайся зі мною, Мевіс. Моя королево.

Боже правий. Бля, я так і знала.

– Це бридкіше за бридоту, – каже Бет.

Хоч раз вона сказала щось, із чим я згодна.

Я накриваю голову подушкою. Це анітрохи не заглушує звук.

ГРЮК.

ГРЮК.

ГРЮК.

ГРЮК.

Потім двері моєї спальні з тріскотом розчахуються. Я сідаю на ліжку та вмикаю світло.

Що тепер?

Доменіко стоїть дуже збуджений і голий від талії донизу. Хто-небудь, убийте мене. Убийте мене зараз.

– Твоя мама запитує, чи є в тебе презерватив.

Я розтуляю рота і знов його затуляю. У мене мову відібрало.

Моя довбана мати. Цей довбаний хлопець. Їй шістдесят один рік. Майже шістдесят два. Він удвічі молодший.

– Ні, немає, – спромагаюсь я.

(Так, є. Але він його не отримає. Є в мене пакунок надміцних ребристих малинових гумок, десь у моїй сумочці «Прада», але я їх бережу на особливий випадок. Хочу, щоб вони були в мене, коли я знайду Ніно.)

– Не турбуйся, – кажу я, – вона надто стара, щоб завагітніти.

– Я розумію, але в мене гепатит A, B й C.

Він зачиняє двері та йде.

З вітальні долинають притишені голоси. Я чую, як він запитує своїх двох гангстерів. Схоже, в когось із них є презик, бо минає дві чи три хвилини – і:

ГРЮК.

ГРЮК.

ГРЮК.

День шостий. Коп

Минулого тижня

Субота, 29 серпня 2015 року

Таорміна, Сицилія

Моя сестра мертва. Я збіса багата. Настав час святкувати. Я знюхую доріжку з грудей Ніно, потім злизую залишки. Гарячий солоний піт. Кислуватий кокаїн. Мій мозок знову розпалюється. Я ковзаю язиком по його шкірі. Мій рот німіє. Гірко. Я запускаю пальці в м’яке чорне волосся на грудях Ніно.

– Хочеш іще доріжку? – питаю я, простягаючи йому скручену п’ятдесятку. – Ну ж бо, нюхни ще одну. Ця штука просто бомбова.

Ніно влягається на моє тіло. Насипає доріжку між моїми грудьми. Він вилизує мене від лобка й аж до шиї.

– Гей! Припини. Лоскотно, – кажу я, вивертаючись від нього.

Він ще трохи лиже мені обличчя, потім кусає мене за вухо.

– Припини. Припини. Я тебе вб’ю, – кажу я. Язик у нього гарячий і вологий.

Я гепаю його подушкою по голові. Він удає, що помирає. Злітає та плавно опускається на ліжко крихітна біла пір’їнка. Я дивлюся, як вона лягає на простирадло, а потім умощуюся поруч із ним. Є щось страшенно збудливе в тому, щоб трахатись у ліжку моєї мертвої близнючки. Постіль досі пахне Амброджо, «Армані Код Блек». По всій підлозі розкидана білизна моєї сестри. Я навіть підфарбувалася помадою Бет – «Руж Аллюр» від «Шанель». Трохи її залишилося на члені Ніно.

Ми дослухаємося до тиші, що пульсує, до непорушної, порожньої ночі. Нічого немає за цими стінами. Ми – це весь світ. На підлозі кухні немає мертвого Сальваторе. Доменіко не відмиває його мізки. Ніяка моя сестра не закопана в лісі, ніякий Амброджо не холоне в морзі. Ми з Ніно – це все, що має значення. Ми обертаємо світ.

– Бетта, – шепоче він мені на вухо. Від теплого дихання моєю шиєю пробігають мурашки. Я вдихаю його мускусний, чоловічий запах. – Ходімо зі мною. Я дещо придумав.

Він хапає мене й тягне за руку. Зістрибує з величезного ліжка.

– Що? Навіщо? Куди ми йдемо?

– Буде круто. Тобі сподобається. – Він знаходить свій одяг на підлозі спальні. – Я вже це робив багато разів. Це божевілля. До біса весело.

Він говорить швидко. Очі в нього скляніють.

– Що робив? Що круто? – допитуюсь я.

Я хочу, щоб ми залишалися тут, далі нюхали кокаїн.

Ніно вже йде. Я дивлюся, як він натягає свої блакитні джинси. У нього тіло як у Бреда Пітта, як у Тайлера Дердена в «Бійцівському клубі». У тій сцені, де він топлес у підвалі. У тій сцені, де він голий у ванні… Бред – незрівнянний персонаж, але з ним навіть поруч не стояв.

Я знаходжу свій одяг. Трусики. Ліфчик. Сукні не бачу – то й біс із нею. Зараз нікому на нас дивитися. Більшість навколо – мертві. Він виходить із дверей спальні. Я йду за ним, напівоголена. У спідній білизні Бет, мереживній червоній «Ла Перла», біжу до зали, потім – через усю віллу та крізь вхідні двері. Ми надворі, у саду Бет. Басейн – наче розплавлене срібло. Якась частина мене очікує побачити мою близнючку. Але ні, її немає, не будь ідіоткою. Є тільки ми. Розслабся.

Ніч майже непроглядно чорна, але над Етною яскраво сяє спадний місяць.

Ніно обертається та променисто всміхається. Він здається зовсім юним, майже хлопчиком.

М’яке нічне повітря з франжипанами – солодке, мов цукерка.

Стрекіт цвіркунів.

Пристрасна літня ніч.

– Ніно, – сміюсь я. У мене в голові якась мішанина. Губи мої розтягуються в широку усмішку. Я співаю: «Ніно. Ніно. Ніно» – на мелодію сирени пожежної машини.

– Скоріше, Бетто. Ходімо.

Мене недоречно пробиває на сміх. Я кусаю губу, намагаюся стриматись. Тільки так і можу затамувати свій крик: «Мене звати Алвіна».

Ми проходимо повз листя. Повз лимонні дерева. Повз маслинові гаї. Повз будинки. Теплий вітерець дмухає мені в обличчя. Дістаємося до тихої прогалини. Тут я його наздоганяю. Довбаний Боже, яка ж я п’яна. Я нахиляюся, спираюся руками на коліна. У мене в голові паморочиться. Підводжу погляд, намагаюся побачити, де я є. Ніно підходить до мене. Бере мене за руку, і я йду за ним. Ми дивимося з краю скелі, стоїмо на вітрі, тримаючись за руки. Він підводить мене до самого урвища. Тут збіса височенно. На вигляд – небезпечно. Смертельно. Місячне сяйво зловісне, у ньому миготять брижі на тихій воді. Усе чорно-біле, як у старому фільмі. Серце в мене тепер б’ється швидше. Що ми тут робимо? Це схоже на скелю, з якої ми скинули Амброджо. Усе моє тіло вклякає.

– Ніно, що ти вигадав?

– Ми стрибнемо.

– Ти що, бля, зовсім збожеволів?

– Ти мені довіряєш? – каже він.

Я підвисаю. Це дуже гарне запитання. Він змусить мене щезнути, як змусив щезнути мою близнючку? Це ж через нього вона зникла.

Ніно ще міцніше хапає мене за руку. Його долоня ковзає в моїй.

– Uno, due…

– Ніно, почекай.

– Uno, due, tre.

Спершу він мене трахнув, а тепер убиває. Історія стара як світ. Але чому? О Господи, він що, знає, що я не Бет? Знає, що я вбила його боса? Якби він узнав, що я прикінчила Амброджо, розтрощила каменем йому голову, він би помстився і знищив мене, як трапилось із Сальво.

Він тягне мене, і – я нічого не можу вдіяти – я стрибаю.

Земля зникає з-під ніг…

Зникає…

і ми падаємо,

падаємо

з криком.

– ААААААААААААААААААААА.

Я врізаюся в стіну холодного морського повітря.

Зіркове світло розпливається.

Усередині в мене все перевертається.

Це шалений адреналін, я такого ще ніколи, ніколи не відчувала.

Я безумно захмеліла.

Не думаючи ні про що, спостерігаю, як ми летимо зі страшної висоти. Бачу, як заносить наші тіла. Викривлення світу, таке раптове. Земля стискається у крихітну синьо-зелену кульку.

А потім ми падаємо у воду.

Лунає оглушливий шум. Громове ревіння – і я повертаюся. Я сповнена енергії. Мене мало не розриває. Органи чуття стають типу надто чутливими. Я почуваюся до божевілля живою. І тепер ми глибоко під водою. Мене смикає за праву руку: Ніно тягне мене на поверхню. Холодна, чорна, важка, крижана вода. З мого рота вилітають бульбашки. Я пливу до поверхні, так швидко, як тільки можу, хвицаючи ногами. Загрібаючи руками. Ніно досі тримає мене. Ані на мить не відпускає. Ми вириваємось із крижаної води в опівнічне повітря. Я віддихуюсь. Бризкаюсь. Лаюсь. Віддаюся почуттям.

– БЛЯ. БЛЯ. БЛЯ.

Ніно цілує мене. Притискає моє тіло до своєї мокрої шкіри, слизької й ковзкої. Наші серця б’ються в унісон. Ми пливемо у хвилях під широким зоряним небом. Підіймаємося й опускаємося, і підіймаємося й опускаємося, і підіймаємося й опускаємося, і підіймаємося…

Цей поцілунок. Солоне море. Його крижані губи. Я здригаюся. Тремчу у воді. І ледве дихаю.

Ніно знову підтягає мене ближче.

– Бетто, – каже він. – Тобі подобається?

Фе. Це ім’я, знову. От зараз я йому розповім.

Я заплющую очі та віддаюсь у його обійми. Відчуваю його голі груди своїм тілом.

– Ніно, я маю тобі дещо сказати.

Я замовкаю.

Навряд чи я зможу це зробити.

В уяві змальовую обличчя Бет.

Підводжу на нього погляд. Мені страшно.

Його чорні очі сяють у місячному світлі.

– Що таке, Бетто? Говори.

– Це найкраща ніч у моєму житті.

Тепер уже я цілую його.

Розділ двадцять третій

Субота, 5 вересня 2015 року

Трастевере, Рим, Італія

Я знаходжу одяг на підлозі спальні. Збираю та натягаю його. Трусики «Прада». Шкіряні штани. Шкіряні туфлі. Чорна шкіряна куртка. Я розглядаю себе у дзеркалі на повний зріст. Пальцями проводжу по волоссю. Рожева фарба почала вимиватися. Треба її поновити. Не зараз. Є справи значно терміновіші та важливіші за моє волосся. Я стираю вчорашню туш, лизнувши кінчик пальця, і мащуся консилером, щоб приховати синці – сині й зелені – на моєму новому носі. Багряна помада. Ще більше туші. Довершую образ дзеркальними окулярами. Натягаю старого капелюха Ніно. Мов франт, збиваю його на бік. Потім на другий. Він неперевершено доповнює моє світло-рожеве волосся.

Так.

Я готова до Динаміта.

Я готова знайти свого чоловіка.

Ніно шкодуватиме, що зв’язався зі мною. Шкодуватиме, що ми взагалі зустрілися. Я знайду його та вкладуся з ним у ліжко. (Ми швиденько. Іще одненький раз. Я на це заслуговую.) А тоді, коли йому здасться, що він у безпеці, коли він вирішить, що нічого йому не загрожує, – я його вб’ю, повільно та болісно. І тоді він зникне.

Я ретельно перевіряю годинник із зозулею. Гроші досі всередині, це добре. Але сьогодні мені не потрібен зайвий вантаж. Я не можу тягати за собою все це барахло. Мені, може, доведеться спішно зникнути. Я, може, ніколи й не повернуся.

Хапаю банкноти з годинника та запихаю їх у свій ліфчик пуш-ап. Що ще? Що ще мені може знадобитися? Я оглядаю кімнату. Я не можу взяти з собою весь цей одяг, змазку, електричну зубну щітку… Усі ці речі важкі, громіздкі. Вони гальмуватимуть мене. Треба розсудливо обрати найнеобхідніше. Я б хотіла прихопити ножа для м’яса, але на кухні немає більш гострих ножів. Я вже там шукала. Я беру ерекційне кільце, презервативи, цигарки та паспорт. Паспорт сестри мені більше не потрібен, усі знають, що вона ґиґнула. Я застібаю сумочку. Що ж, зробімо це. Я запалюю цигарку.

Навшпиньках крадуся до кімнати Доменіко та перевіряю, чи він іще спить. Він лежить у ліжку з моєю мамою, а Ерні куняє між ними. Малюк притискається до обличчя Доменіко, посмоктуючи свій крихітний пальчик. Вони – уособлення щасливої родини. Я досі не можу повірити, що Доменіко подобається моя мама. Може, він захоплюється некрофілією? Ну що ж, либонь, кожному своє.

Бідолашний Ерні, я знову кидаю його. Це вже вдруге. Не можу позбутися провини через це. Залишити його з моєю звихнутою матінкою й цим довбаним психопатом. Бідній дитині знадобиться серйозна терапія. Напевно, навіть глибша, ніж мені. А знаєте що? Я візьму його з собою. Не хочу, щоб він був у моєї матері. Я всиновлю його. Це чудовий план. Викраду хлопчика, знайду телефон Ніно та номер Динаміта. А ще прихоплю пістолет.

Під скрегіт мостин крадуся до кімнати й озираюся, шукаючи зброю Доменіко. Порпаюся по кишенях його піджака, але вона не там. Чорт. Мобілку Ніно теж не можу знайти. Не бачу її ані на тумбочці, ані на зарядці десь біля стіни. Куди, чорт забирай, він її подів? Вона мені потрібна для втілення мого плану.

Я об заклад готова побитися, що Доменіко спить із пістолетом під подушкою. Я знаю, що на його місці саме так би й робила. Може, і телефон, і пістолет саме там? Варто туди зазирнути. Я підкрадаюся до ліжка, вдивляюся в його звіряче обличчя. Він хропе голосно та гуркітливо, як, мабуть, хропуть огри. Він, здається, глибоко спить. Чорт забирай, спробую. Я просовую руку під подушку, поволі, поволі, дюйм за дюймом. Він повертається й затискає мою руку. Його ніс за дюйм від моїх цицьок. Якщо я зараз ворухнуся, він обов’язково прокинеться… Ну що ж, не вийшло.

– Бля, – ледь чутно вимовляю я.

Мама прокидається.

– Алвіно? – каже вона, протираючи очі й сідаючи.

Її голос мов голками впивається в мої барабанні перетинки. Якось іще типу ранувато для такого лайна. Вона вдягнена в мереживну яскраво-червону нічну сорочку. Її макіяж розмазаний, волосся скуйовджене. О Боже. Моя мама й Доменіко. Цього я ніколи не зможу розбачити. Я заплющую очі, але перед ними вперто стоїть величезний ерегований член Доменіко. Він навічно закарбувався на моїй сітківці. Типу якоїсь фалічної заставки, яку я не можу видалити. Я спішно розплющую очі назад.

– Привіт, мамо, – кажу я.

Доменіко перевертається, і я вивільняю свою руку.

– Ви добре вночі провели час? – запитую я. Ну звісно, добре, я ВСЕ чула.

– О, так. Дякую, – говорить вона.

Фе. Посткоїтальний кайф.

Я зиркаю на свиноподібне обличчя Доменіко, але він глибоко спить і вихропує.

«Де в вас очі? Не звіть любов’ю це»[123].

Навіть я б із ним поруч не лягла.

Я чую кування свого годинника з сусідньої кімнати.

Мені дещо спадає на думку.

– Постривай, мамо, в мене для тебе є подарунок.

Я забігаю до своєї спальні та хапаю дурнуватий годинник. Вона виходить за мною в коридор. Я вручаю годинника мамі. Вона підозріливо розглядає подарунок, як саморобну бомбу.

– Ти його поцупила з бабусиного будинку?

– Ні, купила в Лондоні.

Вона переводить годинника на годину вперед і віддає його мені.

– Доменіко нічогісінько не знає про винищення шкідників. Я запитала його, як найкраще позбутися таргана, і він запропонував мені його застрелити. Ти знову набрехала, Алвіно?

– Узагалі-то це дуже ефективно. Тарганів складно нищити.

– Чому ти так рано встала? – питає вона. – Це на тебе не схоже.

– Саме збиралася вискочити по молоко.

Мама зводить брови.

– Що ж, усе буває вперше.

Я дивлюся в материні суворі очі: птеродактиль із крейдяного періоду. Я просто запитаю.

– Можна мені взяти Ерні з собою? Дам тобі відпочити. Судячи з вигляду, тобі не завадила б допомога. Ти надто стара, щоб піклуватися про дитину.

Мама хмуриться. Я її не переконала.

– Якщо Селін Діон змогла народити в літньому віці, у сорок два роки, то я зможу доглянути за своїм онуком, – каже вона.

– Але тобі за шістдесят, а не за сорок.

– Дурниці, – каже вона. – Мій дерматолог каже, що в мене шкіра як у тридцятирічної. – Це точно не так. Вона, напевно, трахається з ним. – Тобі стільки років, на скільки ти себе відчуваєш.

Я уявляю, як моя мати відчуває Доменіко. Картинка виходить типу надто графічна.

– Ну, я думаю, ти маєш дати Ернесто мені. Я трохи схожа на Бет, тож він може думати, що я його мама.

– Ха. Ти на свою сестру анітрохи не схожа. Усе, закрили тему.

– Але ж я тобі подарувала годинника з зозулею…

Ерні у спальні починає плакати. Мама повертається до кімнати.

Я зітхаю. Принаймні хоч раз вона має рацію. Мені було досить важко тягатися з тим цуценям, то що вже говорити про дитину.

Уявляю, як Ернесто в слінгу висить у мене на грудях, репетуючи серед стрілянини. Бахання рушниць. Свист куль. Ні, ні, ні, не можу я в таке впрягтися. Надто складно «мати все». Надто важко балансувати між дітьми та кар’єрою. Про що, в біса, думали ті феміністки? Либонь, у мене просто материнський інстинкт не надто сильний.

– Гаразд. Добре. Як хочеш.

Зі спальні виходить Доменіко. Він потягається та позіхає. Зсередини його рот має вигляд точнісінько як у бегемота. Бегемота з купою пломб.

– Мені треба з тобою поговорити, – кажу я.

Він зачиняє за собою двері.

– Динаміт? – кажу я. – Ну ж бо, ходімо. Просто зараз.

– Sì. Можемо піти сьогодні. Але вона, може, й не буде з нами говорити, – відповідає він. – Вона може бути віддана Ніно.

– Динаміт – це вона? – перепитую я.

– Sì, sì, вона – це вона.

Не знаю чому, але я вважала, що вона – хлопець.

– Ти не вмієш розв’язувати людям язика?

– Я не катую жінок.

Я йду за ним до вітальні. Невесело сміюся.

– Ви катували мене.

– Не катували, – говорить Доменіко. – Ми тебе кинули в паркані. – Він сідає у вітальні та вмикає телевізор. – Ти залишилася з усіма пальцями, і на руках, і на ногах…

– Гаразд. Добре. Зрозуміла.

Він перемикає канали в телевізорі, шукає новини.

– Мені байдуже. Я хочу її побачити. У мене вона заговорить, – кажу я.

Це місце здається знайомим. Не знаю чому. Я ніколи раніше тут не бувала. Усі ці бруковані вулиці на вигляд однакові. Усі ці дерев’яні двері…

Доменіко кулаком стукає в одні з дверей.

Я чую голос, що долинає зсередини.

– Притримайте коней, – гукає він.

Двері відчиняються, і з’являється… Дощ? Я миттєво її впізнаю. Вона п’є якийсь протеїновий коктейль із чашки блендера, стоячи перед нами в обтислих легінсах, кросівках «Найкі» та спортивному бюстгальтері – він так змок від поту, що став прозорим.

– Дощ? – кажу я. – Звідки ти тут? – Він, мабуть, постукав не в ті двері.

– Бейонсе? Я намагалася тобі потелефонувати…

Вона хапає мене та заштовхує в передпокій. Притискає до стіни.

– Ти трахаєшся зі мною, а потім не відповідаєш на мої дзвінки?

Вона відриває мене від підлоги.

– Поліція. Вони забрали… вони забрали мій телефон.

Тепер це вже правда, якщо це має якесь значення.

Чорт, мій убивчий прийом не спрацює. У неї ж немає яєць.

Я пручаюся й борюкаюся, але в неї міцна рука. Я б’ю ногами в повітря.

Вона кидає мене, і я падаю на підлогу. Розтираю плече. Болить.

Йоблива божевільна жорстока сучка.

Здається, в мене зміщення.

Дощ тягне мене вгору, і я встаю. Хапаю свою сумочку «Прада». Доменіко заходить до квартири й зачиняє двері.

– О, привіт, Доменіко, – каже Дощ.

– Ciao, Динаміт.

– Постривайте хвилинку. Що за трясця? То це ти – Динаміт?

– Так, я. Ну, власне, насправді це мій позивний… як і Бейонсе, я так думаю?

Дощ впускає нас у передпокій і перевіряє за нами двері. Замикає замок на три оберти та навішує ланцюг, потім визирає крізь вічко. У неї більше параної, ніж у мене. Я не думаю, що там хтось може бути. Вона повертається та дивиться в мої очі, потім швидко цілує мене в губи.

– Я сподівалася знову тебе побачити…

– То ви знайомі між собою? – питає Доменіко, чухаючи голову.

– Так, знайомі, – каже Дощ. – Вона погана, погана сучка.

Я могла б сказати те ж саме.

Вона пурпуровим рушником витирає піт із чола.

Я хитаю головою. Хто вона така, ця жінка? Що відбувається?

– Заходьте й сідайте, – каже Дощ.

Вона показує вглиб своєї квартири. На зап’ясті в неї браслет «Фітбіт». Нігті – яскраво-бірюзові. Вона пофарбувала їх після того, як ми бачилися. Крутий колір, мені подобається.

Ми йдемо за Дощ до зали. Повітря гаряче, задушливе. Тут я раніше не бувала. Таке я б запам’ятала…

Серед кімнати ввімкнута бігова доріжка. З широкоекранного телевізора лине «Drag Me Down» гурту «Ван Дірекшн». Хлопці вдягнені як космонавти. Помаранчеві скафандри. М’яке волосся. Витанцьовують на блискучому космічному кораблі. Вона, либонь, саме тренувалася. Дощ хапає пульт дистанційного керування – і Гаррі Стайлз замовкає. Стіни вкриті полицями, на яких поскладані пластикові футляри. Їх сотні й сотні, повмощувані один на один. Я помічаю відкриту картонну коробку на підлозі біля самісіньких дверей. Зазираю всередину. Там повно маленьких кругленьких сріблястих штучок, розміром із грушу. Я хмурюся. Вони схожі на ручні гранати. Ой, ні, постривайте. Це, напевно, вони й є.

– То коли ти говорила, що працюєш у торгівлі… – кажу я.

Дощ знімає свій напівпрозорий бюстгальтер і стягає легінси. Скидає ледь помітні мереживні трусики-бікіні та стоїть перед нами гола-голісінька. Ми якусь мить дивимось одна одній в очі, потім вона повертається та йде. Я витріщаюся на її м’язисту пружну спину.

– Я миттю, – каже вона.

Ми з Доменіко сідаємо й дивимося MTV.

– А нічогенька дупка, – говорить він. – Ти б ляснула?

– Еге ж. А як же Джейн Остін?

– О, то все через твою маму.

Хвилин за шість-сім Дощ повертається до кімнати в латексовій міні-сукні. Волосся в неї вологе. Вона щойно з душу. Схожа на модель «Адідас». Вона помічає, як я розглядаю її, і всміхається.

– Мені подобаються твої кросівки, – кажу я.

– То що вам? – запитує Дощ. Вона обводить рукою захаращену кімнату. – Я гадаю, ви по зброю прийшли?

Ми з Доменіко перезираємося.

– У мене зараз є неперевершені короткостріли, щойно зі США. Або якщо вам краще щось олдскульне, є «Лупара» 1972 року. Гарненький, як новий.

Вона підморгує мені.

Я оглядаю вітальню. Либонь, у цих футлярах повно пістолетів. Ми ніби на якомусь складі, що править водночас за вітальню та тренажерну залу.

– Ні, ні. Мені не потрібна зброя, – каже Доменіко, розстібаючи куртку. Руків’я його пістолета стирчить угору. Його неможливо не помітити.

– Непогано, це «Кольт»? – каже вона.

– Sì, десятиміліметровий, – каже він. – Він колись належав моєму батькові.

– О, мені потрібна зброя, – кажу я.

Доменіко хитає головою.

Дощ усміхається променистою усмішкою. Вона приголомшлива. Прекрасніша, ніж мені пригадувалося. З тієї ночі всі спогади нечіткі. Вона – видіння. Богиня.

– А що ти хочеш, спокуснице?

Зазвичай я б сказала: «Що більше, то краще». Але ж я в бігах. Я переховуюсь. Затаююсь. Убивця під прикриттям.

– Щось маленьке, щоб улізло в мою кишеню. – Я показую їй кишеню моєї куртки.

– Гммм. Так, дай мені подумати.

Вона бере з полиці планшет та гортає кілька аркушів.

– Дум-ді-дум-ді-дум. О, так, у мене є «Даймондбек» 9 мм, «Кар Армз CW380», «Кел-Тек P-32», «FN Бейбі Браунінґ.25» і «НАА-22S Шорт». Усе це крута зброя. Топова якість. Що хочеш подивитися?

Вона очікувально дивиться на мене. Ноги як у граційної конячки. Кубики на животі. Господи, хотіла б я, щоб у мене була така фігура. Але без усяких бігових доріжок.

– Перше, що ти сказала, з діамантами?

Вона киває та відвертається. Я дивлюся, як вона йде до ряду футлярів, а потім підіймається на вершину розкладної драбини. Бере маленький чорний пластиковий футляр із верхнього ряду та несе його мені.

– Та-дам. Це «DB9».

Вона відкриває футляр і показує маленький матово-чорний пістолетик. На рукоятці візерунок із діамантами – гарненьке об’ємне зображення на пластику, але жодних справжніх коштовностей. Шкода. Мабуть, я можу купити штучних діамантиків і трішечки його вдосконалити?

– Хіба ти в нього вже не закохалася? – питає вона.

Доменіко хмуриться, зиркаючи на мене.

– Узагалі-то ми не через це сюди прийшли.

– О! Справді? – каже Дощ, підводячи погляд.

– Справді, – згоджуюсь я. – Але коли ми вже тут…

Я беру пістолет із футляра. Він легенький, такий легенький, що здається несправжнім. Схожий на дитячу іграшку, але я знаю, що він несе смерть. З нього можна всадити кулю в мозок. Можна розгатити коліно.

– То чому ви прийшли? – питає Дощ.

Вона стоїть уперши руки в боки. Підтягнута, як плавчиня-синхроністка.

Я пробую сховати пістолет у кишені. Бездоганно виходить.

– Я хотіла тебе запросити сьогодні ввечері. Розумієш… запросити на вечерю.

– Типу побачення? – перепитує вона.

– Типу побачення.

Вона нахиляється та цілує мене. Губи в неї м’які, теплі й солодкі після протеїнового коктейлю.

– Ніно, – каже Доменіко. – Ти останнім часом його бачила?

– Хто це цікавиться? – запитує Дощ.

– Та, власне, я.

– Оооо… той Ніно, – каже вона, повертаючись до мене. – То ось про кого ти говорила. Як дивно, що ми обидві знаємо одного й того ж хлопця.

Доменіко хитає головою й запалює собі сигару.

Ха, бачив, Доменіко? Жодних катувань не знадобилося.

– Я його бачила. Скільки? – питає вона.

Вона дивиться на Доменіко, потім на мене.

Доменіко зітхає.

– Алвіно, ти береш той недолугий пістолет?

Я витягаю пістолета з кишені. Зважую його між руками. Пальцями відчуваю крихітні об’ємні діамантики та гладжу пістолет, мов кішку.

– Знаєте, я думаю, що беру.

– Скільки за інформацію та за цей пістолет?

Я зиркаю на картонну коробку біля дверей.

– Ой, і ручну гранату. Одну з них теж хочу. – Може знадобитися. Усяке буває. З ними, здається, можна розважитись.

Доменіко закочує очі.

– Ти впевнена, що знаєш, як ними користуватися? Вони дуже небезпечні.

– Так, знаю, тому я собі таку й хочу.

– Вони можуть завдати серйозної шкоди. Вони могутніші за пістолет.

– Господи, припини ці повчання. Я розумію. Я хочу собі таку.

Доменіко стенає плечима та обертається до Дощ.

– Скільки за інформацію, пістолет і ручну гранату?

Дощ допиває решту свого коктейлю.

– Гівняний смак. Не знаю, навіщо я їх п’ю. Вас чимось пригостити, люди? Може, бурбоном чи м’ятним джулепом?

– Niente, – каже Доменіко.

– Мені бурбон, – кажу я.

Мені потрібно випити. Я шаленію. Ніно був у цій кімнаті? Стояв отут, де тепер я стою? Що він хотів? У них був секс? «О згубна, згубна жінка!»[124] Вона відтрахала мого хлопця? Вона відчиняє шафку для напоїв і наливає наші трунки. Один собі та один мені. Простягає мені зо два дюйми бурбону, темного й золотавого, як мед.

– Із льодом? – питає вона.

– Ні, чистий, – відповідаю я.

– Які тобі найбільше подобаються ресторани?

Я відповідаю:

– Не знаю. Італійські?

– То скільки? – втручається Доменіко.

Хоч скільки б було, я заплачу. Я більше так не можу. Це шкодить моєму психічному здоров’ю. Мені потрібно знайти того мудака вчора. Я вся під стресом. Я не пригадую, коли востаннє написала хайку. Думки – якась переплутана маячня. Я випиваю напій одним ковтком. Бурбон обпікає мені горло.

– Десять тисяч євро, – каже Дощ. – І я додам безкоштовних патронів.

Вона досипає трохи куль у футляр із пістолетом.

Доменіко свистить крізь зуби.

– Добре, – кажу я. – Де він?

Вона підіймає тонку, бездоганну брову. Дивиться прямо на мене.

– Спочатку гроші, крихітко.

– Яка я тобі крихітка?

Я вихоплюю товстий жмут грошви зі свого ліфчика.

– Один, два, три, чотири… – Я відраховую десять штук євро.

– Ніно приходив сюди кілька днів тому.

Я знала. Я відчувала його запах.

– Він хотів змінити особистість. Я дістала для нього паспорт, водійські права…

– Оооо, а мені так можна?

– Він змінив ім’я на Луку Манчіні.

– Лука? Що, бля?

– І він купив пістолет. Новий «Ґлок 40».

ГЕП. ГЕП. ГЕП.

Хтось стукає у двері.

Я чую голос, що кричить іззовні:

– SIGNORINA. POLIZIA.

Розділ двадцять четвертий

Piazza della Republica[125], Рим, Італія

– POLIZIA. POLIZIA.

Це дитячий голос – високий і тонкий.

– Чорт. Це в мене на шухері стоять, – каже Дощ. – Ходімо.

Вона запихає гроші в сумочку, що лежить на канапі. Це наплічник від Марка Джейкобса, сапфіровий, як її очі.

Доменіко гарчить:

– Che palle[126].

Дощ наказує:

– За мною.

Вона біжить у глибину квартири та через кухонні двері. Добре, що ми на першому поверсі.

Я вихоплюю свій пістолет із футляра, і жменьку куль, і ручну гранату. Кваплюся за Дощ і Доменіко через сад.

Доки ми вибігаємо крізь ворота – розпихаю зброю по кишенях.

Дощ обертається та пильно дивиться на Доменіко.

– Звідки тут узялися копи?

– Не знаю. Я їх не викликав.

– Бейонсе?

– Гадки не маю.

Я готова об заклад побитися, що це ті сицилійські копи знову прийшли по мене. О Господи, чого б їм просто не дати мені спокій? Я що, завжди буду втікати?

Ми з Дощ і Доменіко мчимо брукованою вулицею на залюднену площу. Вона називається Piazza della Rotonda[127]. О, погляньте, там Пантеон. Хіба не круто? Він розкішний. Грандіозний. До біса величний. Майже милю заввишки, з високими колонами та величезним куполом. На фасаді вигравірувано латинські літери. Я й гадки не маю, що там написано. Озираюся поглянути, де поліція, але не бачу її. Поки що.

– Я відведу вас туди, де зупинився Ніно, – говорить Дощ. – Ідіть сюди.

Ми поспішаємо за нею площею.

– Гей, сповільнись. – Я вже ледь дихаю. Вона значно тренованіша за мене.

Ми біжимо повз тратторію, у ній просто вирує міське життя. Це чудове місце для спостереження за людьми. Я могла б увесь день тут просидіти, жуючи дешеві чипси та сьорбаючи холодне біле вино. Але, мабуть, не зараз. Ми зайняті. Ми от-от його знайдемо.

Ох ти ж бля.

ОСЬ ВОНО.

Тепер – будь-якої миті.

Ми звертаємо за ріг на вулицю. Дощ зупиняється і вказує на будівлю.

Персикові віконниці. Кремові стіни, на них – гарненькі квіточки.

– Ти жартуєш? Він там?

– Цить, – каже Доменіко.

Він витягає свій «Кольт» завдовжки з фут. Я хапаюся за «Даймондбек».

Я завмираю.

У повітрі висить напруження.

А тоді раптовий, оглушливий шум:

ПІФ-ПАФ. ПІФ-ПАФ.

Я обертаюся.

Дощ лежить на землі.

На її лобі з’явилися дві чорні діри. Чорт. Що це було? Це що, я? Я розглядаю пістолет. Дивлюся на дуло. Але воно холодне. Я не стріляла. Та він же, бля, навіть не заряджений. Це не я. То хто тоді? Копи? Доменіко? Я підводжу погляд і бачу, як Доменіко мчить площею. Але це не міг бути він: він був попереду. Я бачила, що він робить. Люди кричать. Серйозно, що відбувається? Я оглядаю площу. Жодних копів. Але потім… Ніно. Звичайно. Він, либонь, постеріг нас. Ми стоїмо просто перед його квартирою. Я підводжу погляд і бачу, що вікно відчинене. Мереживна завіса вигойдується надвір. Він нас помітив чи почув. Він чекав на нас, нетяма. У животі в мене здіймається нудота. У голові думки безладно рояться. Я дивлюся на груди Дощ. Не ворушаться. Вона не дихає. Чортів Ніно. Це збіса хуйово. Навіщо йому було вбивати Динаміт? Що я собі думаю, чому просто стою тут? Мені треба бігти.

Я чую гучну сирену.

З’являється патрульний автомобіль. Це блискуча чорна машина з тонкими червоними лініями й написом «Карабінери» білими літерами. Автомобіль бере праворуч і мчить до мене, перекриваючи кінець вулиці.

З нього вистрибує коп і кричить на мене:

– Бла, бла, бла, бла, бла.

Він націлює свій пістолет просто мені в голову. Я дивлюся на «Даймондбек» у своїй руці. Відчуваю страшну слабкість. У вухах у мене дзвенить. Я повертаюсь і біжу площею назад. Повз фонтан. Повз бічну вулицю. Повз кав’ярню з терасою. Рим мерехтить переді мною запаморочливим виром. Я хекаю. Пітнію. Задихаюся. Серце калатає. Куди я зібралася? Я біжу, біжу й біжу. Щойно почавши, я усвідомлюю свою помилку. Я справді лайново бігаю. Про що я думала? О Боже, мені треба сісти.

Я знаходжу нішу й валюся на прохолодну кам’яну стіну. Запалюю «Мальборо Лайт» і розлючено затягуюся. І тут, з якогось довбаного нізвідки, хтось жбурляє мене об землю. ГЕП. Я лежу. На тротуарі. Бачу темно-синю форму. Чийсь чужий пістолет. Я випускаю цигарку й «Даймондбек».

Чорт, я ж цього пістолета щойно купила.

– Tu sei in arresto[128], – кричить коп мені на вухо. Він лежить – важкий – у мене на спині, притискаючи мене до землі.

– Англійською, будь ласка. Я що, схожа на італійку? – Коли вони вже навчаться?

– Вас заарештовано, – говорить він.

– Добре. Так, я помітила.

Я вдихаю вуличний пил. Відчуваю смак бруду. Коп перевертає мене на спину, а потім знову притискає донизу. Металеві кайданки обхоплюють мої зап’ястя. Навіть не перевіривши, чи все зі мною гаразд, він мене тягне вгору й штовхає. Чесно, ну що за люди. Жодних довбаних манер.

– Неподобство. Це була не я.

Кайданки тісні. Незручні. Він тягне мене до своєї машини. На площу влітає ще одна машина з поліцейськими, потім іще одна.

– Чуваче, ти робиш величезну помилку.

Поліцейський сильно надавлює мені на голову, опускаючи її. Закидає мене на заднє сидіння свого автомобіля, сам стрибає на переднє. Тисне на газ, виє сирена.

– Що ти, по-твоєму, в біса, робиш? Я ж уже сказала, що це не я.

– Ви стояли біля трупа з пістолетом у руці, – кричить коп у відповідь.

– Я знаю. Знаю. Але я не стріляла в неї. Ви не того схопили. Я вам клянуся.

– Ми це з’ясуємо. Проведемо розтин.

– Ха-ха, – каже Бет. – Цього разу ти вляпалася.

– Я вимагаю довбаного адвоката.

Розділ двадцять п’ятий

Piazza Venezia[129], Рим, Італія

Усе це просто типово. Єдиний раз убила не я – і саме цього разу мене спіймали. Це іронічно, як у тій пісні Аланіс Моріссетт (мені не потрібна ложка, мені потрібен пістолет). Але мене відпустять. Мають відпустити. Мають. Вони побачать, що це інша куля. Зрозуміють, що стріляли здалеку. Принаймні я на це сподіваюся. Це все просто жарт якийсь. ЯК Я ЗАЇБАЛАСЯ.

– Це Ніно. Це він вам потрібен. Він довбаний серійний убивця.

Я дивлюся на копа в дзеркало заднього огляду. О, він узагалі-то цілком нічогенький. Це я вперше на нього як слід поглянула. Він схожий на диснеївського принца. Італійська версія Аладдіна: м’яке волосся, гарні брови, красиві очі. Він гарний, навіть коли розлючено супиться (от як саме зараз супиться на мене). Мене заводять уніформи і, мушу сказати, італійські копи. Для цього майже варто втрапити під арешт. Я вже потекла.

Ми мчимо жвавими вулицями, об’їжджаючи інші машини. Сирена виє. Блакитні вогники миготять. Кайданки впиваються мені в зап’ястя. Добре, що руки в мене сковані на колінах. Ха, цей хлопець – аматор. Вони мають бути за спиною. Утім, позбутися їх однаково неможливо. Я прихиляюся головою до вікна та зітхаю, протяжно й глибоко. Що за лайно. Мені треба вибратися звідси. Знайти Ніно. Того довбойоба. Я повірити не можу, що він щойно застрелив Дощ. Що вона зробила не так? Це через те, що вона показала нам, де він живе? Чи тому, що вона знала його нове ім’я? Це ж вона дістала йому паспорт. Може, він сліди хотів замести? Напустити всім туману в очі. Я об заклад готова побитися, що це Ніно викликав копів. Той покидьок їх наслав на квартиру Дощ.

Гарячою щокою притискаюся до прохолодного скла. Мені треба втікати. Але як? Це дурниця. Чому я? Той stronzo десь там, на волі. Він просто вбив ту дівчину серед білого дня. Вона була за три фути від мене. І знаєте, вона мені починала подобатися. Вона справді вабила мене. Мені подобалися її кросівки. Її лак для нігтів. Мені дуже подобалася та сумка «Марк Джейкобс». Краще було б, щоб вона мене не лупцювала, але в усьому іншому вона була крута.

Диснеївський принц забрав мого пістолета, але в мене ще є та ручна граната. (Господи, як пощастило, що він мене не обшукував. Я впевнена – він вирішив, що то моя єдина зброя. Ха-ха, величезна помилка.) Відчуваю вагу ручної гранати в кишені куртки – вона лежить на моєму стегні. Мене точно обшукають у дільниці. Це просто недогляд. І коли вони її знайдуть, то заберуть, і я буду в глибокій, глибокій сраці…

Мені спадає на думку чергова божевільна ідея.

Я стискаю зуби.

Це вогонь. Знаєте що? Я зроблю це.

Я зиркаю в дзеркало заднього огляду. Коп зосереджений на дорозі. Я заводжу вбік свої сковані руки та витягаю гранату. Вигинаю зап’ястя, і кайданки дедалі глибше впиваються мені в шкіру. Це боляче, але я знаю, що воно того варте. Усе буде круто. Я стискаю нерівну металеву оболонку між долонями. Поліційна машина мчить, підстрибує й вихляється. Сподіваюся, що в мене є час. Я потрошечки соваюсь уперед, наскільки можу, доки не опиняюся буквально на краєчку сидіння. (Добре, що я не пристебнута ременем безпеки. Гей, а це хіба не порушення закону?) Я напружую стегна та підіймаю сідниці. Відчуваю, як горять від напруження м’язи. Стягаю штани з трусами, точнісінько як у тому таксі з Дощ. Це складно, але шкіра добре розтягується, а трусиків майже немає. Я дотягаюся до заглиблення між ніг, зап’ястя болять, затиснуті. Ой. Ой. Ой. Кайданки тісніші, ніж я думала. Метал врізається в плоть, дряпаючи кістки. Поволі, обережно, я проштовхую гранату всередину. Відчуваю, як вона рухається вгору, все вище та вище моєю (трішечки змоклою) піхвою. Срібляста оболонка холодна, тверда і – ооо! – вельми горбиста. Я запихаю її якомога далі, кінчиками випрямлених пальців. Хай тобі трясця, оце сильні відчуття. Ні, не так: це неймовірно крутезно. Метал треться об мою точку G. Я важко дихаю, звиваюся, постогную.

– ООООООООООООООООООООООООООО.

– Що ви, в біса, там ззаду робите?

– Нічого. О, о, ООО.

Я натягую трусики зі штаньми та важко відкидаюся на спинку. Машина підскакує на вибої. Вибухівка теліпається всередині мене. Відчувається як великокаліберне віброяйце або велика ребриста вагінальна кулька «Бен Ва Бол». Чоловік б’є по гальмах перед поліційним відділком. Здається, я от-от кінчу.

Тепер запам’ятай, Алві, це важливо. Назвімо це терміновим повідомленням до самої себе: не витягай її за кільце, як тампон. Це добром не скінчиться.

Мене обшукують майже скрізь. Нічого не знаходять. Кидають мене до камери та замикають металеві ворота. Я чую кроки охоронця, що йде геть. А потім тиша. Нічого. Нікого. Тільки я. Камера маленька та страшенно брудна. Просто як у довбаному Арчвеї. Сіра стеля, сірі стіни, сіре ліжко, сіра підлога. Повітря пахне сечею та відчаєм. Ґрати завузькі, щоб крізь них просунути голову (це плюс, як на мене). Вікно зависоко, щоб з нього визирнути. Матрац крихітний, з тонюсінькою ковдрою. Унітаз колись був білим. Ані кришки, ані сидіння. Не хочу торкатися до нього. Просто триматиму все всередині, доки мене не випустять звідси. Це ж, звісно, не може тривати довго?

Хтось написав кров’ю своє ім’я, воно намазюкане на стіні: «Aннa, серпень 2013». Хтось без успіху намагався його зчистити. Плям крові страшенно складно позбутися, я це добре знаю після Сицилії. Цікаво, ким була та «Анна». Чи була вона безневинною, як і я?

Я хапаюся за прути й волаю в коридор:

– НІНО! ТИ НІКЧЕМНИЙ ПОКИДЬОК! ПРОСТО ПОСТРИВАЙ, ДОКИ Я ОПИНЮСЯ НА ВОЛІ!

Минулого разу він залишив мене в «Рітці» з діамантами на сотні тисяч фунтів. Але цього разу він застрелив мою нову спокусливу дівчину і кинув мене гнити в камері. Це зовсім новий рівень мерзотності. Це новий різновид зради. Якщо раніше я казилася через нього, то тепер мені просто дах зриває. Я вийду звідси. А тоді як атомна бомба увірвуся в його життя. Розірву його хуй на клоччя просто перед його пикою. Алві сміятиметься останньою.

Я крокую камерою туди й сюди. І знову сюди й туди. Мені потрібен новий надійний план. Я маю все обміркувати. Копи зрозуміють свою помилку і скоро почнуть полювати на Ніно. Захочуть знайти справжнього вбивцю. Вони з’ясують, що це не я. У них є фахівці, технології. І тепер, коли Динаміт мертва, у мене знов жодної зачіпки.

Що, коли ми всі працюватимемо разом? Копи можуть допомогти мені знайти його (і вбити). Мені потрібно завоювати диснеївського принца та запевнити його, що я можу допомогти. Але як мені зробити його своїм прибічником? Що я можу зробити, щоб переконати його?

Потурбуюся про це пізніше.

А спершу – знаряддя вбивства.

Я визираю в коридор перед камерою, але нікого не бачу. Стягаю штани та стринги, щоб витягти гранату. Кусаю губу. Пальці сіпаються. Треба все зробити як слід… Поволі, обережно я лізу пальцями всередину…

– Ти зараз вибухнеш, – говорить Бет.

І я до всрачки лякаюся.

БОЖЕ МІЙ.

ПРО ЩО, В БІСА, Я ДУМАЛА?

У МЕНЕ БОМБА В ПИЗДІ.

Де чека?

Я зараз помру.

Я соваю пальці глибше й глибше, але не схоже, щоб я її схопила.

Навряд чи в мене вийде її дістати.

Вона застрягла.

Застрягла.

Застрягла.

– Блядський Ніно, блядське БЛЯДСТВО.

Я глибоко дихаю. Вдих, видих, вдих, видих. Повітря виходить із мене з тонким писком. Я схожа на морську свинку-астматика. Мені потрібен коричневий паперовий мішок, щоб у нього подихати. Якийсь газ із повітрям чи щось таке… Мені потрібно, щоб у мене в піхві не було застряглої бомби. Що я, в біса, виробляю?

Я лягаю на бік у позу ембріона на холодну тверду бетонну підлогу.

Ну ж бо, Алві. Якого біса? Ти не можеш просто кинути її там.

– Це найкращий день мого життя.

– Іди на хуй, Бет. Ти мертва.

Я глибоко вдихаю та лізу руками між ніг. Дістаю трохи далі. Але я не знаю, за що можна тягти. Один хибний рух, і ця штука вибухне… Не можу схопити її пальцями за боки. О Господи, я здаюсь. Мені ніяк її не витягти. Це довбана маячня. Доведеться мені піти в лікарню й там усе розповісти. Але як я, в біса, це поясню? Я глибоко зітхаю. Ну ж бо. Усе гаразд, вони все це вже бачили. Люди щодня звертаються по термінову лікарську допомогу через різні сторонні об’єкти, що встромилися в різні отвори тіла: скляні пляшки, аерозольні балончики, бляшанки з-під пива та хом’яки. Я колись читала про чоловіка з Китаю, у якого вугор у дупі застряг. Вугор був живий і порізав його всередині на клаптики. Ручна граната? Дрібниці. Вони й оком не кліпнуть. Я впевнена, що вони таке бачать весь час. Але коли вони її витягнуть, що далі? «Ось в чім клопіт»[130]. Мені настане гаплик за незаконне володіння зброєю. Спершу пістолет, а потім бомба. Ні-ні-ні, це просто самогубство. Мені потрібен інший план.

Розділ двадцять шостий

Ну ж бо, Алві, думай, думай, думай. Де твій поетичний геній? Треба мислити нестандартно. У мене взагалі неправильний підхід до цього. Мені не тягти треба. Я знаю, мені треба штовхати. Я ще раз зиркаю в коридор, озираюся в обидва боки, ліворуч і праворуч, але все чисто. Добре. Зробімо це. Народимо малятко-бомбочку. Я присідаю якомога нижче, так низько, як лише можу, і тужуся, тужуся, тужуся, тужуся, тужуся. Я витискаю гранату вниз, вниз, вниз (добре, що в мене міцні інтимні м’язи). Я відчуваю, як вона опускається моєю піхвою та випадає мені на долоню. Ха-ха. Це взагалі-то виявилося дуже просто. (До чого була вся та метушня?) Мені не знадобилася епідуралка чи кесарів розтин, як Бет. Я розглядаю гранату в себе на долоні. Це крутіше за тенісний м’ячик. Я могла б виступати в Бангкоку із власним шоу. Витираю вибухівку об простирадло, потім запихаю її в кишеню куртки. Хух, ледве обійшлося. Усе могло обернутися просто мерзотно. Але ні, все пройшло добре. Я професіоналка…

Чоловічий голос.

– Синьйорина Найтлі?

– Так. Що таке? Ви мене відпускаєте?

– Комісар хотів би вас бачити. Будь ласка, ходімо зі мною.

Охоронець відмикає металеві ворота. Я помічаю, що в нього моя сумочка. Ага, це добре. Вони повертають мої речі. Вони, напевно, от-от випустять мене. Я беру її в нього та вішаю собі на плече.

– Можна зайти до туалету? – питаю я. – Той, що там, непристойно брудний.

– Звичайно. Будь ласка, йдіть за мною.

Замкнувшись у вбиральні, я знаходжу таблетки, заникані в моєму гаманці, й розглядаю написи: подвійна сила. Вичавлюю з пластику одну погану дівчинку. Потім ще одну. І ще. Срібляста фольга шарудить і тріскотить. Вони тихо вистрибують мені на долоню. Вони крихітні, не більші за голівку шпильки, гарненькі, схожі на дрібні діамантики. Але я знаю, що розмір може бути оманливим (не тоді, коли йдеться про член або ділдо, а з іншими штуками, такими як наркотики). У цих пігулках криється величезна сила. Я лизькаю одну синю таблетку – треба перевірити, яка вона на смак. Не хочу, щоб він помітив, що я їх йому підкинула. Диснеївському принцові таке не сподобається. Оболонка гірка. Кисла, як лимон. Терпка, як екстазі. Потрібно підмішувати їх до чогось солодкого, інакше він одразу помітить.

Три таблетки з подвійною силою. Чи не передаю я куті меду? Я хочу, щоб вони спрацювали швидко. Ефективно. Але двох, напевно, вистачило б. До біса, ковтну одну сама. Як знати? Це може бути цікаво. Я беру пігулку до рота й запиваю водою з крана. Утираю обличчя паперовим рушником. Цікаво, як вона подіє. Я ніколи раніше такого не приймала; це, звісно ж, для хлопців. Либонь, треба почекати та подивитися… Ой, це захоплює. Я почуваюся Алісою в Країні Див: я зросту чи зменшуся? Це все одно що відкусити чарівний гриб. «З’їж мене». «Випий мене». «Трахни мене». Я кидаю інші дві таблетки в кишеню й запихаю гаманець назад до сумки. Розглядаю себе у дзеркалі на повний зріст, куйовджу волосся та надимаю губки. Повертаюся, щоб оцінити свою дупу. Начебто непогано. Але все ж не бездоганно. Якби ж то в мене було щось із чарівної білизни Бет. Якісь трусики з розрізом або латексний корсет від Ацуко Кудо. Я виходжу із вбиральні та зачиняю двері.

Охоронець веде мене коридором до кабінету. У лівій кишені в мене віагра, у правій – граната. Добре, що я їх завжди беру з собою. Усяке буває, хтозна, коли вони можуть стати в пригоді. Коли може настати критична ситуація. Будь готова. Так, це мій девіз. Я його пам’ятаю зі скаутського руху.

Я зазираю в шпарини між вузькими жалюзі: он він, диснеївський принц. Я бачу, як він сидить за столом. Добре, що це не кімната для допитів: це порушило б мої плани. Камери та всі ті дзеркала, прозорі з одного боку. Він щось сьорбає з бляшанки. Синьої з жовтим. Не можу звідси розгледіти назву. Я на крок відступаю від віконця, коли він підводить погляд і бачить мене. Охоронець стукає у двері.

– Sì. Chi è?[131]

Він відчиняє двері й заходить.

– Синьйорина Найтлі, commissario.

– Grazie, – каже диснеївський принц, встаючи з-за свого столу.

Я крокую до кімнати, потім охоронець іде. Я тихо зачиняю за ним двері, повертаю ключ у замку, так, щоб ніхто не почув. Кладу ключа до кишені, потім закриваю жалюзі, щоб ніхто не міг зазирнути.

– Якось надто світло, – знизую я плечима, повернувшись обличчям до нього. – Ви сьогодні по обіді маєте неперевершений вигляд. Ви що, зачіску змінили? – Я сідаю навпроти його стільця та закидаю ноги на стіл.

Диснеївський принц хмуриться.

– То що, міс Найтлі, чи готові ви до розмови?

– Ви так мені й не сказали, як вас звати, – говорю я.

– Я – комісар Д’Аморе.

– Яке чудове прізвище, – кажу я. – А у вас є до нього гарне ім’я?

Він зітхає.

– Мене звати Алессандро.

Алессандро хмуриться. Його темно-каштановий чубчик падає на чоло. Очі диснеївського принца дивляться на мене роздратовано. У жовтій бляшанці – «Лимоната», газований безалкогольний напій від «Сан-Пеллегрино». Вона в центрі столу, але мені звідси не видно, скільки там залишилося.

– На вигляд смачно. А для мене знайдеться? – Я киваю на бляшанку.

Він закочує очі, але встає та йде до холодильника. Це такий міні-охолоджувач, один із тих, які купують для пива. Він не зводить з мене очей, відчиняючи двері. Я всміхаюся своєю найсолодшою усмішкою. Він лізе в холодильник. Щойно він повертається спиною, я кидаю дві таблетки до його бляшанки. Підіймаю та кручу нею. Напій шипить і піниться. Коли він підходить, ставлю її назад.

– Ммм, на вигляд добре, – кажу я. Він простягає мені бляшанку, і я облизую губи. – Ой. А у вас є соломинка?

Я смикаю за кільце, чується шум: «ПШШШШШШШШШШШ». Свіжий цитрусовий аромат.

Він закочує очі. Знову. Алессандро відчиняє шухляду свого столу та порпається всередині. Витягає довгу паперову соломинку, типу такої, які дають до шейків у «МакДональдсі», і кидає її мені через стіл. Я втикаю її в мою бляшанку.

– Щось іще? – каже він.

– Ні, все добре. Ви пообідали?

(Як підказує мій досвід, «Віагра» починає діяти пізніше, якщо чоловік поїв, іноді на це буває потрібно аж дев’яносто хвилин. Сподіваюся, в нього не надто напханий живіт, це була б катастрофа.)

– Ні, не обідав. Працюю в поті чола. – Він зводить брови й дивиться на мене так, ніби це я винна, що мій колишній хлопець – психопат. – Уся римська преса переслідує мене, допитуючись про арешт. Не кажучи вже про мера.

– Гей, Алессандро. Не звинувачуйте мене. Це через Ніно ви маєте лютувати. Утім, я розумію, це стрес для вас.

– Стрес? Стрес? Звичайно, в мене стрес. У мене нервовий зрив. Снайпер насмерть застрелив жінку на одній із найжвавіших площ міста. Перед довбаним Пантеоном. Серед білого дня. І він досі десь там лазить? У розпал туристичного сезону.

– Котику, тобі треба розслабитись.

Він хапає свій напій і відпиває ковток. Я впевнена, він хотів би, щоб це було щось міцніше. Цікаво, чи розчинилася віагра. Тепер я шкодую, що не дала йому три… Я дивлюсь, як його кадик підіймається й опускається, знову й знову, коли він ковтає.

– Ах, – каже він, прицмокуючи губами, і кидає бляшанку. Алюміній із цокотінням підскакує на полірованому столі.

Об заклад б’юся, це було гірко. «Лимоната» і так уже з кислинкою, а з цими підмішаними пігулками подвійної сили мала стати кислючою до сказу.

– Отже, ви з’ясували, що я в неї не стріляла. Це чудовий початок.

– Ваш пістолет не був заряджений. Ніколи не використовувався. Стріляли здалеку, – говорить він.

– Угу. Саме так я вам і казала.

Чоловіки, вони взагалі коли-небудь слухають, що їм кажуть? Усе треба повторювати по кілька разів.

Я відпиваю ковточок напою через соломинку, він ігристий, холодний, мов лід. Я посмоктую його, типу натякаючи на щось. Цікаво, чи зрозуміє він натяк.

– Звичайно, – каже він роздратованим голосом. – Ви просто безневинний свідок, що випадково опинився на місці злочину, з довбаним пістолетом у руках.

– Саме так, – кажу я. – Це збіг.

– З пістолетом, на володіння яким у вас немає дозволу.

– Я саме збиралася піти отримати його. Те, що я така нехлюйка, коли справа стосується документів, не означає, що я вбивця. Я ж вам казала, що це Ніно.

Алессандро встає, спираючись кулаками на свій блискучий стіл, плечі в нього зсутулені, лоб наморщений. Він чимось нагадує мені чудовисько з «Красуні та чудовиська», тільки в нього менше волосся на обличчі та кращі зуби. Я блимаю на нього крізь вії та закушую нижню губу. А потім іще посмоктую свою соломинку.

– І ви випадково товаришуєте з чоловіком, який, як ви стверджуєте, є винуватцем.

– Ніно – мій колишній знайомий. Я б не назвала його товаришем.

Алессандро б’є кулаком по столу. Кімнатою прокочується гуркіт.

– То… що ви ще накопали?

Це зрозуміло з виразу його обличчя: нічого.

Ха. Я від цього просто кайфую.

– Ну що ж, я знаю, хто це зробив. Ніно Бруска озброєний і небезпечний. Я купила пістолет, щоб захистити себе. Щоб захистити себе від нього. – Щось мене поколює там, унизу… Схоже, ті таблетки діють. – Повірити не можу, що ви заарештували мене. – Я роблю личко скривдженої Барбі.

– Я просто виконував свою роботу.

Я стримую крокодилячі сльози. Він простягає мені носовичка.

Алессандро хитає своєю гарною головою. Волосся в нього густе й блискуче. Цікаво, яким кондиціонером він користується. Моє волосся ніколи так не сяє. Він хапає свою бляшанку та перекидає, ковтаючи рештки напою.

– Ах, – знову каже він.

Я дивлюся, як він витирає рот рукою та жбурляє бляшанку в смітник. (Я вражена: він справді поціляє. У мене так ніколи не виходить.) Я попиваю свій ігристий напій. Добре видно, що він не знає, що й думати. Його вродливе обличчя здається спантеличеним, як у Кена, якби йому запропонували обрати між Сінді та Барбі. Він дійсно красунчик, гарний, як Джастін Трюдо[132]. У нього проти мене немає жодного компромату. Усе дуже опосередковано. І ось вона я, пропоную допомогу. І пропоную значно більше…

– Алессандро, – кажу я, схиляючись уперед. Я змушую свій голос тремтіти. – Мені страшно. Я думаю, що він міг цілити в мене, а не в ту іншу жінку…

Його очі, мов «Ферреро Роше», дивляться в мої. Схоже, він готовий погодитись.

– Якщо ви… якщо ви пообіцяєте мене убезпечити, то я допоможу вам знайти його, – кажу я. – Ми з вами в одній команді. Ми по один бік.

У моїй кицьці зароджується якесь дивне відчуття: туди справді починає приливати кров. Я раптом відчуваю, який у мене величезний, збуджений, чутливий клітор. Піхва в мене починає пульсувати. Що там робиться? Я трохи соваюся на своєму стільці. Я випила лише одну штучку, а моя вульва збільшилася вдвічі.

– Це лише мені здається чи тут дійсно спекотно? – Я знімаю шкіряну куртку й вішаю її на спинку мого стільця (обережно, щоб не зачепити вибухівку, мені вона ще згодом знадобиться). Алессандро розглядає мене. На якусь коротесеньку мить його очі затримуються на моїх грудях. Я граюся зі своїм волоссям, схиляю голову набік, дивлюся на нього так, ніби справді його хочу. Я розставляю, а потім схрещую ноги. (Шкода, що я в цих штанях, спідниця була б значно доречніша або, можливо, коротенька сукенка. А найкраще, якби я була без трусиків, як Шерон Стоун в «Основному інстинкті». Це точно привернуло б його увагу.)

Алессандро опускає погляд на свій захаращений стіл і шарудить якимись паперами. Я зиркаю на годинник. Кожна секунда має значення. Ніно може зараз вшиватися з міста або взагалі мчати з Італії. Я знаю, що в нього є фальшивий паспорт… гроші… довбані мотиви. Почекаю ще хвилину, а потім перейду до рішучих дій. Але іноді поліцейські бувають дуже офіційні. Правильні. Неприступні. Професіональні. Відмовляються поділяти ліжко з підозрюваними або швиденько трахатися зі свідками. Я розумію, розумію. Це Італія, а не Велика Британія. Навряд чи тут діють ті самі правила. Такі, як в ЄС чи ще десь. Більшість поліцейських корумповані. Вони легко збуджуються. Вони невситимі. Але все ж є ризик: повноцінний секс у власному кабінеті? Можливо, це й не спрацює.

Алві. Припини. Не можна тобі так думати.

– Це нізащо не спрацює, – говорить Бет.

Чи думаєш ти, що зможеш, чи думаєш, що не зможеш, – ти завжди думаєш правильно. Хто це сказав? Якщо ти можеш мріяти про це, ти можеш і зробити це. Усяка така хуйня. Але це правда.

Я почуваюся вологою, збудженою. Моїм тілом угору та вниз прокочуються жаркі хвилі. Щоки в мене палають. Між ніг мокро. Я кручуся на своєму стільці.

Алессандро знімає піджака та вішає його на гачок біля дверей. Послаблює краватку й також стягає. Я хочу, щоб він скинув іще щось. Я чудово бачу, як йому тисне під тією щільною приталеною сорочкою. Він іде назад до столу, але раптом зупиняється і вклякає. На його обличчі вираз паніки. Я зиркаю йому між ніг, і – юхуу – так! Спрацювало. Мій божевільний план. Схоже на неслабий стояк, але краще один раз відчути, ніж сто разів побачити, і я не можу дочекатися, щоб його роздягнути.

Я кручуся на своєму верткому офісному стільці та жадібно на нього дивлюся. Накручую на палець пасмо волосся і вмикаю свою внутрішню Меґан (Фокс). Уперед, Алві. Ти – зірка.

– Мені з вами так спокійно, Алессандро. Ви такий великий, сильний, вродливий чоловік… Я знаю, що ви ніколи не завдасте мені шкоди, як Ніно. Ви можете бути моїм героєм.

Обличчя Алессандро яскраво спалахує. Я нахиляюся до нього на своєму стільці.

– Я, гмм, я… – Він заїкається. Затинається. – Un momento. Будь ласка.

Він повертається, біжить до дверей і сіпає за ручку, але їх замкнено. І це дає мені коротесеньку, але таку потрібну мить.

Я підхоплюся та йду за ним. Це мій шанс. Не можна його відпускати.

Я застрибую йому на спину, ніби хочу покататися, й ногами обхоплюю його за талію.

– Ні. Не йди. Я так шалено тебе хочу. Я від тебе божеволію. З першої ж миті, коли я тебе побачила… – (Сьогодні вранці, коли він мене заарештував.) – Ти єдине, про що я можу думати…

– Алві? – каже він. – Che cazzo…

– Візьми мене зараз або втратиш назавжди.

Він непевно крокує назад до кабінету, і ми валимося на його дерев’яний стіл. Його талія затиснута між моїми ногами. Я його не відпускаю.

Розділ двадцять сьомий

Я обертаю його й цілую.

– Алві?

– Алессандро, scopami[133].

Я стягаю топ. Ліфчик. Однією рукою розстібаю йому ширіньку. А другою стискаю його сідницю. Він стогне і притискається до мене. Він уже на все згоден. Я знову цілую його, щоб не дати йому заговорити, подумати чи вшитися. Я хапаю його член і витягаю з трусів-боксерів.

– Ммм, Алессандро, – кажу я. – Ти такий спокусливий.

Добре, що я з’ясувала, як його звати. У такі моменти краще звертатися на ім’я. Бо на прізвище якось це надто офіційно виходить.

Я залишаю його сидіти на столі й навколішки опускаюся перед ним на підлогу. Беру його член до рота. Він пульсує, великий і гарячий. Я облизую його вздовж, вгору і вниз. Чую смак гелю для душу з чайним деревом. Опускаю голову так низько, як тільки можу, і відчуваю його далеко в глибині горла. Язиком облизую кінчик, по колу. Пещу його гарненькі яєчка.

Я відхиляюся і встаю. Знімаю шкіряні штани. Скидаю крихітні стринги й дивлюся йому в очі.

– Ось як ми вчинимо…

Я оголена сідаю на його стіл і розсуваю ноги.

– Ви відведете мене до Ніно. Мені знадобляться п’ять хвилин наодинці з ним.

Він киває. Засовує пальці мені до рота.

– Кінчай у мене, мій жеребець.

Він просто продовжує, продовжує й продовжує, знов, і знов, і знов. Він кінчає, а потім десь секунди за дві готовий починати спочатку. (П’ять разів.) Він ніби одержимий чи чогось наковтався. (Ой, так, здається, я таки справді чимось його напоїла.) Я вже змучилася, і в мене все понатиране. Не думаю, що зможу ще хоч трохи витримати. Я спираюся на шафу з паперами та втуплююся в підлогу, що обертається в мене перед очима.

– Досить, – кажу я, стікаючи потом. Я щось усе ніяк не віддихаюсь. – Ну ж бо… ходімо… знайдемо… Ніно…

Я, чуючи незрозумілі балачки італійською, заходжу за диснеївським принцом до конференц-зали і, знесилена, ляпаюся на стілець. Підсуваюся трохи ближче, щоб наші стегна під столом торкалися. Легенько стискаю його коліно. Алессандро відкашлюється. Я оглядаю залу засідань. Два з половиною, три з половиною і шість із чвертю. Алессандро, безумовно, найставніший (щонайменше дев’ять із половиною). Я рада, що мені саме його довелося спокусити. Поєднувати справи з задоволенням завжди добре.

– Oggi[134] нам слід спілкуватись inglese[135], – промовляє Алессандро. – Синьйорина Найтлі не говорить італійською. Va bene?

– Va bene, – погоджуються копи.

Усе йде добре.

Алессандро очолює стіл у невеличкому, надто яскраво освітленому приміщенні. Над головами мерехтить неонова лампа. Навколо нас на дешевих офісних меблях сидять три інші копи, одягнені в бездоганні сині костюми. Либонь, це просто стандартна поліцейська форма, але вигляд вони мають такий, ніби щойно зійшли з подіуму останнього показу «Армані». На вилозі Алессандро найбільше приколок і відзнак. Либонь, це означає, що він тут бос. Він здається ще спокусливішим тепер, коли покупався та перевдягнувся після нашого мегатраху. Він пахне чистотою, дезодорантом. Я скидаю туфлю й воджу пальцями вгору та вниз по його литці.

– Синьйорина Найтлі люб’язно погодилася допомогти нам у нашому розслідуванні вбивства Дощ Кемпбелл.

– Динаміт, – кажу я.

– Даруйте? – Він повертається до мене. Усі інші поліцейські витріщаються.

– Динаміт?

– Що?

– Забудьте. Неважливо. Це її мафіозне ім’я.

– Міс Найтлі знайома з підозрюваним, якого, за її словами, звати… – Він зазирає у свій планшет. – Синьйор Джанніно Марія Бруска.

– Його звати Ніно, – втручаюсь я. – Ім’я вбивці – Ніно… Він закоханий у мене.

Алессандро хмуриться. Я всміхаюся йому.

– Добре, любенький, продовжуй.

– Судячи з записів камер відеоспостереження, підозрюваний залишив Piazza della Rotonda й пішов до готелю «Рафаель» на Ларґо Фебо. Ми стежили за виходами з будівлі та переконані, що наразі він перебуває всередині.

Я киваю. Це все дуже значуще. Я роблю серйозне обличчя… але в мене всередині розцвітають феєрверки та мерехтять блискітки. Здається, я от-от просто спалахну. Ааах-ха-ха. Мій план спрацював. Вони відведуть мене просто до нього. Усе, що мені потрібно, – одна хвилина наодинці; він буде chilli con carne, salami, pastrami, carpaccio de boeuf[136]. Я буду не така, як минулого разу, коли він мало не кинув мене під той потяг. Цього разу я візьму гору. Парадом керуватиму лиш я.

Алессандро витягає щось із сумки та розпрямляє на дерев’яному столі. Це довгий чорний дріт із маленькою чорною коробочкою та чимось подібним до мікрофона. Він знаходить рулон клейкої стрічки та кладе поруч із чорною штукенцією.

– Що це таке?

– Міс Найтлі, – каже диснеївський принц, повертаючись до мене. – Цей дріт буде під вашим одягом. – Він зашарівся. Це так мило. – Коли ви зустрінетесь із синьйором Ніно, ви маєте діяти природно, нормально. Почніть незначущу розмову. Надзвичайно важливо, щоб він нічого не підозрював. У вас буде час до 21:00, щоб отримати зізнання. Підозрюваний повинен визнати, що він здійснив постріли, в результаті яких загинула синьйорина Кемпбелл. У мить, коли запис буде завершено, ми з колегами його заарештуємо.

– Нізащо. Я цього не начеплю.

Алессандро шепоче мені на вухо:

– Якщо ти це не вдягнеш, нашу угоду скасовано. Ти отримаєш звинувачення за незаконне володіння вогнепальною зброєю…

– Це пречудовий план, – кажу я, підстрибуючи та підбиваючи стіл. – Мені страшенно подобається. Просто вогонь.

– Чого б він вам зізнавався? – запитує один із поліцейських.

– Як я вже казала, він схибнутий на мені. Усе присилає мені червоні троянди. Пише про секс. Розумієте, він одержимий. Але він мені справді не до смаку. – Я підморгую диснеївському принцові.

Бет тягне:

– Я тебе блага-а-аю. Це ти одержима.

– È chiaro?[137] – запитує Алессандро, озираючись.

Усі чоловіки кивають.

– Sì, commissario[138].

Моя рука підіймається по внутрішньому боку його стегна. Я масажую його під столом. Алессандро ковтає та заплющує очі. Дія віагри ще не минулася. Я дістаюся до його ширіньки. Ох, бач, так, уперед…

Я нахиляюсь і шепочу йому на вухо.

– Якщо я це зроблю, то можу забрати назад свого пістолета?

– Ні.

Я його відпускаю.

Алессандро бере дріт і вовтузиться з маленьким умикачем.

– Uno, due, uno, due, – перевіряє він мікрофон.

Я хапаю липку стрічку та задираю свій топ.

– Ну ж бо, хлопці. Зробімо це.

– У вас буде десять хвилин, – Алессандро обертається на передньому сидінні, – доки ми не затримаємо підозрюваного.

Я киваю. Я сиджу на задньому сидінні, неспокійно кручусь і соваюсь. Відчуваю дріт і липку стрічку, якою обклеєні мої груди й живіт. Не надто зручно. Вона лоскочеться, тягне шкіру, до неї липне моє тоненьке світле волосся. А коли я здиратиму її – пектиме, як у пеклі.

– Цього часу достатньо, щоб отримати зізнання.

– Гмммм, так, так. Побачимо.

– Він повинен зізнатися, що це саме він вистрілив у синьйорину Дощ Кемпбелл.

– Гаразд. Добре. Я зрозуміла, – кажу я. – Це ж не вища математика.

Хай там як, мені лише одна секунда потрібна, щоб висмикнути чеку з гранати. Уб’ю Ніно та цих поліцейських, усіх гуртом. І тоді я вільна. Я зможу зникнути. Кину її й побіжу в інший бік. Себе я підривати зовсім не хочу. Шкода, що доведеться знищити диснеївського принца, але ж неможливо залізти на ялинку, не подерши дупу.

Ми в колоні непримітних автомобілів швидко їдемо центром Рима. Повертаємо за ріг, а потім гальмуємо на Ларґо Фебо перед готелем Ніно. Я визираю зі свого тонованого вікна. Ого. Та в нього губа не дурна. Готель «Рафаель» оповитий плющем, темним, густим, жовтувато-зеленим, з яскравими пурпуровими квітами. Це найкрасивіша будівля, яку мені лиш доводилося бачити. Не дивно, що він поїхав саме сюди.

Копи глушать двигун. У мене вузол у животі. Плечі напружуються. Я стискаю зуби, погладжую ручну гранату в кишені.

Зараз я це зроблю.

Починається, чорт забирай.

Я завмираю на півкроці. Он він, у барі, спиною до мене. Це його волосся, чорне й блискуче, гладке й сяйливе, як смола. І його потерта шкіряна куртка з шипами. Чудово її пам’ятаю: пахне «Мальборо Ред». Сріблясті цятки мерехтять у світлі ламп. Ось його дупа, жодних сумнівів – його підтягнуті, пружні сідниці мають бездоганний вигляд у тих темних брючних костюмах. Сто відсотків м’язів, без жодних ознак жиру. Я пригадую його мускули на сідницях і на спині. Тепло, що підіймалося від його шкіри, як із печі… Здається, ніби це було вчора. Він стоїть, п’є наодинці, з невисоким скляним келихом у руці. Туди налите щось типу віскі, темна бурштиново-золотава рідина. Без льоду. Без соломинки. От якби в мене був ціанід. Підсипала б його туди. Цікаво, якими будуть його останні слова. «Мене вбива моя підступність власна»[139]?

Я перевіряю час: 20:51. Дев’ять хвилин лишилося… От чорт.

Я рішуче йду.

– Привіт, Ніно, – кажу я, ніби ми просто собі зависаємо разом. Ніби ми не намагалися весь минулий тиждень убити одне одного. – Купиш мені випити?

Якщо Ніно й здивований бачити мене, він цього не показує. Він обертається до мене, злегка схиляючи голову.

– Бетта, – каже він. – Ciao.

О Боже правий, він розкішний. Отак навіть кращий, зблизька, в натуральному розмірі та кольоровий, і точно живий, не привид. Не марення. Не галюцинація. Шкіра в нього темна з легкою щетиною. Очі сяють, як полум’яний онікс.

Бачу тебе, Темний Принце. Так, тебе, гіганте. Якби він пішов на «Топ-модель по-американськи», він би точно виграв.

У барі мерехтять свічки, на відшліфованому червоному дереві танцюють тіні.

Як він може бути схожим на янгола, коли він Люцифер?

Смерть – це замало для такого довбойоба. Я йому влаштую найпекельніше пекло.

Він повертається до стійки та ставить склянку на деревину.

– Un altro whisky[140], – каже він бармену. Цей хрипкуватий голос. Цей низький баритон. Я його не чула після метро та його автовідповідача.

– Узагалі-то я візьму «Малібу». «Малібу» з колою, – кажу я.

Ніно обертається та зиркає на мене.

– З колою з цукром, – кажу я бармену. – З льодом і лимоном. І соломинкою.

Бармен киває.

– Sì, certo.

– Un altro whisky, – каже Ніно, штовхаючи стійкою порожній келих.

– Sì, синьйоре Ніно. Prego.

Ми витріщаємося одне на одного.

З нього буде телячий фарш, качиний паштет, довбаний конячий біфштекс.

«Клянуся в тім»[141].

Постривайте, от побачите.

Ніно ковтає залишки напою та голосно грюкає келихом. Я розглядаю його нігті з білими смугами, його криваво-червоний перстень із печаткою.

Ніно зітхає, потім обертається до мене.

– Що ж, – каже він, – я вражений.

– Справді?

– Так. Ти зрештою мене наздогнала.

Я вдивляюся в зморшки, що перетинають його чоло, глибокі та темні, як Великий каньйон. Намагаюся розгледіти якийсь вираз на його незворушному обличчі.

– О так, а чого б не бути враженим? Ти продовбався з моїм автомобілем. З моїми грошима. З моїм одягом. Я без трусиків залишилася майже на тиждень. Це неймовірно, що я тебе взагалі знайшла.

Я погладжую гранату в себе в кишені, воджу пальцем по сріблястому кільцю…

Ніно хитає головою. Витрушує з неї все. Як Тейлор Свіфт у тій своїй пісні. О Господи, я сумую за нею. Я їй писала в «Твіттері» по кілька разів (принаймні) щодня. Але тепер я в бігах і не можу цього робити. Сподіваюся, вона мене пам’ятатиме.

Він тягнеться до маслинки без кісточки на маленькому срібному блюдці, настромлює її на шпажку. У нього навіть рука не тремтить. Він прекрасний під таким кутом. Янгол світла. Вельзевул. Володар мух.

– Бетто, – каже він, – ти б те саме зробила. Якби тобі це першій спало на думку. – Так, що ж, чесно кажучи, це таки правда. Але, чорт забирай, не в цьому річ.

– Ні, не зробила б.

– Зробила б.

Я його на желе розмажу. Особливо якщо він іще раз назве мене Беттою. Чорти б тебе схопили. Я – Алві Найтлі. Алві Найтлі назавжди.

Він обертається та зазирає мені в очі, демонструючи, що не вірить у мою брехню.

Сподіваюся, він не помітив дротів у мене під одягом.

– Ваш «Малібу» з колою, signorina.

Бармен подає мій напій на чорній паперовій серветці. У коктейльному келиху з малесенькою парасолькою. Я беру коктейль та нюхаю його. Кокос. Кола. Гіркуватий лимон. Я надпиваю ковток крізь соломинку.

– Смачно, – кажу я. – Хочеш скуштувати? – не завадить до нього піддобритися.

– Un altro whisky, синьйоре Ніно, – каже бармен, подаючи йому напій. – Con i nostri complimenti[142].

Ніно киває та бере келих. Я дивлюся, як він ковтає: квадратна щелепа, кадик, коротка чорна щетина на шиї. Він тягнеться ще по одну маслину.

Він що, не розуміє, що от-от загине?

Це кінець, це його остання вечеря.

Якусь мить ми дивимося одне одному в очі. Він перший відводить погляд.

– Де моя валіза з моїми грошима? (Непогано це з’ясувати, перш ніж я його вб’ю.)

– Доменіко забрав. І автомобіль теж.

– Що? – Бути не може. Він бреше. – Грошей нема?

– Sì, – підтверджує він.

– Усіх?

Він киває.

Я його роздерти ладна.

– Ні, я в це не вірю.

Ніно обертається й дивиться на мене так, наче вперше побачив.

– Але… що ти з собою зробила?

Він хапає мене за руку, підтягає до себе, долонями обхоплює моє обличчя. Його губи такі близькі, що я майже відчуваю їхній смак. Я зазираю йому в очі. Він бере мене за підборіддя та хмуриться.

– Змінила форму носа, – кажу я.

– Раніше ти мені більше подобалася.

– Справді? – Що, бля? Він точно бреше.

– Бетто, тобі не слід було цього робити. Ти мені подобаєшся такою, як є.

Здається, я зачепила Ніно за живе, він майже ображений.

Такою, як є? Як Колін Ферт/містер Дарсі? Хто він, у біса, такий? Тімбаленд[143]?

– Я не для тебе це зробила, бевзю. Це моє майстерне маскування.

Він пестить мою щоку.

Мені байдуже, що він там думає. Хоча – постривайте хвилинку, – може, й не байдуже. Тепер, коли він торкається до мене, я справді його хочу. Я вже заводжуся, лише стоячи тут. Хочу затягти його просто в ліжко. Хочу, щоб на це кіно пускали лише найдоросліших дорослих. Я впевнена, що все, що він щойно сказав, – це фігня, але знаєте що? Він намагається.

Я хочу востаннє з ним трахнутися, перш ніж його мозок розлетиться навсібіч.

– Ти з кимось спала? – питає він. – Під час нашої перерви у стосунках?

– Для мене це не була перерва, – кажу я.

– А для мене була.

Що за хуйня? Тепер він Рос із «Друзів»?

– Ну, для мене таки не була. А ти з кимось спав? – питаю я.

– Ні. А ти?

– Ні. Можливо. З жінкою.

Алессандро не рахується. То була справа, а не розвага.

– Ти спала з жінкою? – перепитує він. – Красуня.

– Красуня? Красуня? Вона була більш ніж красуня. Та, яку ти застрелив. Вона була розкішна.

Я думаю про копів, що слухають нашу останню розмову. Ми трохи відійшли від головного питання – хоча мені, власне, байдуже. У мене всередині щось ворушиться – що це, лихе передчуття? жаль? – десь глибоко в животі. Я знаю, що це – страх. Я не хочу вбивати тих поліцейських. Вони не зробили нічого поганого. Узагалі-то вони, навпаки, допомогли мені. Я думаю про черницю.

– Я радий, що ти мене наздогнала, – говорить він.

Я глипаю на нього. Він ходить по тонкому льоду… Я хапаю гранату та міцно стискаю її.

– Скоріше, Алві, – каже Бет у мене в голові. – Смикай те довбане кільце.

– Я залишив тобі діаманти. Ти отримала квіти? – каже Ніно, руками обвиваючи мою талію.

– Що? Ти сумував за мною? – Щось я маю сумніви.

Він відвертається. Хапає свій келих, потім ставить його назад.

– Ти що, не отримала мою записку? Листівку? Звісно, я сумував за тобою, – каже він.

Господи. Цей хлопець. Він такий членистоголовий. Чому хлопці завжди так ґвалтують мозок? Тепло – тоді холод. Він тут – тоді його немає. Угору – а тоді знову вниз.

– Ти сказала, що хочеш працювати зі мною.

О, так, я таке говорила.

– Я пам’ятаю, я сказав, що це погана ідея. Але потім… Я це обміркував.

– О, справді? – кажу я.

– Я собі подумав: «А знаєш, ця дівчина, в ній справді щось є. Вона має потенціал. Може, це й спрацює».

Моє серце завмирає в грудях. Легені забувають, як дихати.

Що, в біса, за маячню він верзе?

– Типу містер і місіс Сміт?

– Але ти була така зелена, я мав тебе перевірити. І, як я вже сказав, я вражений, що ти мене наздогнала. Не очікував, що тобі це вдасться.

– Перевірити мене?

Та як він сміє? Довбаний зухвалець.

Бет сміється.

Я зціплюю зуби. Відчуваю, як кров приливає мені до щік. Я от-от зірвуся. Але потім мене мов мішком по голові оглушує: ще зі школи, ні, забудьте, з дитячого садочка хлопці поводяться зверхньо, коли ти їм дійсно подобаєшся. Боже мій, Ніно закоханий. І можливо… лише можливо… я також? (Від любові до підривання когось ручною гранатою – один крок.)

Так. Так і є. Я була ідіоткою. Кого я намагаюсь обдурити? Я не можу вбити його. Не зараз. Я дам йому шанс… Урятую його життя. Але якщо він ще хоч раз щось таке втне – собакам його згодую.

Я хапаю телефон і перевіряю час. Уже 20:59. У мене одна хвилина до того, як сюди увірвуться копи. Що мені робити? Я малюю їх собі в уяві, як вони чекають, озброєні, там, у коридорі. Пістолети напоготові. Ладні стріляти. Вони прийдуть сюди та схоплять його. Я, може, ніколи більш його й не побачу. У нас немає часу на цю розмову. Балачки взагалі не входили до плану. Я мала лише отримати зізнання. Я збиралася його на клаптики розірвати.

– Що ти робиш? – питає Бет. – Чому ти його не вбиваєш?

Замовкни, Бет. Я знаю, що я роблю. Та й на чиєму ти взагалі боці?

– На твоєму боці, Алві. Я розумію, що ти мене вбила, але ти все ще моя сестра. І ось воно. Твій шанс поквитатися. Ти цього тижня пройшла крізь справжнє пекло, але нарешті тобі це вдалося. Ти його перехитрувала. І я не збираюся просто сидіти й дивитись, як ти все це продовбуєш.

О Господи. А що, як вона має рацію?

«Клянусь, я стерпів би; бо ж голуб’ячі У мене печінки, нема в них жовчі»[144].

Охх. Та відчепися вже, Гамлете.

Ні. Я нікого з них не слухатиму. Я його врятую.

Я лізу під топ і клацаю вмикачем на дроті. Чую цокіт – і зв’язок обривається.

– Ніно, – кажу я, схиляючись до нього. – Послухай, ти довіряєш мені?

Він мовчить.

– Добре. Гаразд. Як хочеш. Ми зможемо згодом це обговорити. Але просто зараз… нам треба бігти. – Я оглядаю бар. – Звідси є ще якийсь вихід? Крім цих дверей?

– Sì. Sì. Тераса на даху.

Він показує на скляні двері, що ведуть у бар на покрівлі: пальми та ковані залізні столики. Приголомшливий вид на центральний Рим.

– Добре. Чудово. – Я допиваю свій напій. – А тепер ходімо зі мною.

– Що ти робиш?

– Просто довірся мені, – кажу я. Я нахиляюсь і цілую його. Його теплі губи, його гарячий язик.

Уся ця небезпека страшенно мене заводить. Чорт забирай, як я його хочу.

Я беру його за руку та зазираю йому в очі.

– Готовий? Іди за мною.

Розділ двадцять восьмий

Ми з Ніно вилітаємо крізь височенні скляні двері на терасу на даху.

– Копи, – кажу я. – Нам треба бігти.

Але вже пізно. Вони йдуть.

Я чую постріли пістолетів за нашими спинами. Запах пороху й страху.

ПІФ-ПАФ. ПІФ-ПАФ.

– Ворушись, – кажу я.

Я знов хапаю Ніно за руку та тягну його. Ми пробігаємо терасу. Зістрибуємо на нижчий рівень, потім спускаємося залізною огорожею.

ПІФ-ПАФ.

– БЕТТО, ЩО ТИ, В БІСА, НАКОЇЛА?

Я його не чую. Читаю в нього по губах. Постріли оглушують. Я чую лише металеве гудіння, типу статичного чи білого шуму.

– МЕНІ ДОВЕЛОСЯ. ВОРУШИСЬ, БЛЯ.

Ніно тягне мене долі; я обдираю коліно об плитку. Ми зіщулюємося, присідаємо за стіною, тіло Ніно притиснуте до мого. Він витягає зі штанів пістолета. О Боже мій, оце він велетенський. Це новий блискучий «Ґлок 40» (значно більший за мій). Я спостерігаю, як він цілиться, з пальцем на гачку. Ми дивимося на двері готелю.

Вибігає Алессандро.

Мушу визнати, він має спокусливий вигляд. Але не такий спокусливий, як Ніно.

– Синьйорино? Де ви? З вами все гаразд?

Ооооо, як мило. Він у мене вклепався.

«ПІФ-ПАФ, ПІФ-ПАФ», – стріляє пістолет Ніно.

Я дивлюся понад стіною. Десь усередині готелю хтось верещить. Алессандро лежить на плитці на підлозі – застиглий, непорушний. Ніно прострелив йому шию. З його вени хлище кров. Бруднувато тут буде. Я розглядаю його фігуру, яку покинуло життя, його обличчя, пальці, руки та ноги. Десь глибоко в мені ворушиться співчуття. Бідолашний Алессандро, але на його місці міг бути Ніно чи я.

– Ходімо, – кажу я.

Я хапаю його руку. Долоня Ніно жорстка та груба, шкіра в нього тепла. Немов електричний струм хвилею проходить через усе моє тіло. Я відчуваю магію. Я особлива. Жива. Він вчіпляється в мою руку залізною хваткою, стискає її справді просто до біса міцно. Ми зістрибуємо з краю тераси на похилий дах. Плитка надто гладенька, керамічна. Мої нові туфлі «Прада» ковзають і сповзають. Я озираюсь і бачу Колізей і купол собору святого Петра. Удалині високо майорить італійський прапор. Он там руїни Римського Форуму. Густими чорними хмарами кружляють шпаки. Небо рожево-помаранчеве. Усе яскравим вихором пролітає повз, місто спотворюється, коли ми мчимо повз нього.

ПІФ-ПАФ. ПІФ-ПАФ.

Я озираюся назад. За нами біжать ще троє чи четверо копів.

Ми мчимо дахами. Це такий сплеск адреналіну.

У мене між ніг болить. Мені спекотно. Я змокла. Я не можу дочекатися сексу-примирення.

Я йду за Ніно ринвами. Ніби над височенним урвищем. Чорт. Бля. Не дивись униз. Усе звідси видається дрібненьким. Люди – мов мурашки, крихітні машинки. Рим – малесеньке село.

Між цією будівлею та наступною проміжок – два чи три метри. Нам доведеться його перестрибнути. У животі в мене все стискається та перевертається.

– Стрибай. Стрибай за мною, – каже Ніно й летить, ширяє в повітрі, а його шкіряна куртка розвівається позаду, як крила кажана. Він подібний до Бетмена (але з вусами підковою). Він голосно бехкається на червоний черепичний дах, ковзає, потім відновлює рівновагу (як на мене, це вже менш схоже на Бетмена). Одна черепиця ковзає, падає вниз, падає, падає, падає, падає, падає. ХРЯСЬ. Ніно встає та повертається до мене.

– Ну ж бо, стрибай, – каже він.

І простягає руку.

Я заплющую очі та глибоко зітхаю. Це гаплик. У мене немає вибору. Я не можу повернутися до того готелю.

ПІФ-ПАФ. ПІФ-ПАФ.

Вони наближаються.

Ой, чорт, а що, як я впаду?

Здається, той дах страшенно далеко. Я не впевнена, що мені це вдасться. Підводжу погляд і бачу Ніно. Мого Ніно. Я розбігаюсь і просто стрибаю…

У мене всередині все опускається.

І я падаю.

Падаю.

Тягнуся до даху, але не дістаю.

– ЧОРТ. ЧОРТ.

Порожнеча. Я метляю руками в повітрі. Ніно хапає мене за зап’ястя. Моє тіло гепається об стіну. Я зависла між дахами. Я розгойдуюсь, і моє обличчя дряпається об цеглу.

– ОЙ. ЧОРТ. ЧОРТ.

Не дивись униз. О Боже. О Боже.

Я підводжу погляд, зазираю йому в очі.

– Допоможи. Допоможи. Будь ласка, – кажу я.

Кине він мене чи витягне? Його рука міцно обхоплює моє зап’ястя, кісточки в нього білі та напружені.

– Ніно, будь ласка. Будь ласка.

Очі Ніно – обсидіаново-чорні – дивляться в мої, геть незворушно. Між нами виникає якась особлива близькість, але що? Він що… вагається? Що, в біса, за проблеми? Він що, обмірковує це?

– Ніно. Ніно. – Чого він чекає? – Не кидай мене тут висіти.

Я мала рацію: він справжній диявол.

Здається, я напрудила в штани.

– Ну ж бо, – каже Ніно. Він тягне мене, і я, похитуючись, стаю на ноги.

Ледь пронесло.

– Чого ти так довго?

ПІФ-ПАФ. ПІФ-ПАФ. ПІФ-ПАФ.

Тепер копи нас наздоганяють. Вони мчать дахами.

Я вихоплюю з кишені гранату. Висмикую чеку й жбурляю вибухівку.

– Даруйте, – кажу я. – У мене немає вибору. – А потім кричу Ніно на весь голос: – БІЖИ! ВОРУШИСЬ! ВОРУШИСЬ! ВОРУШИСЬ!

– Ma cos’hai fatto?[145]

БУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУУМММММММММММ.

Дах хитається. Здається, що струснулася вся планета. Я хапаю Ніно за руку, і ми кидаємося долі. Доки ми лежимо, я розглядаю його, страх у його очах і кров з брудом, розмазану по обличчю. Ооо, він схожий на Рембо. Я відчуваю гарячу хвилю за спиною. Запах диму та полум’я. Я неначе знову в тій лісовій пожежі. Очі пече, мене немов засліплює вогнем. Я намагаюся щось розгледіти крізь хмари диму. Жодного руху. Я не бачу тих копів. Я кашляю, кашляю, кашляю. Потім припиняю. Думаю, що вони мертві. Усі вони мертві, і це ми їх убили. На якусь мить я стурбовуюсь. Може, так не слід було робити? Я не звикла почуватися винною. Але я швидко забиваю на це. Це були ми з Ніно. Ми з довбаним Ніно. Ми зробили це разом. Ми Джульєтт Льюїс і Вуді Гаррельсон[146]. Ми, чорт забирай, запалюємо.

Спрацьовує сигналізація.

Скоро з’являться пожежники (спокусливі). Італійські пожежники, о Боже мій! І ще більше довбаних копів. Треба нам вшиватися звідси. І хутко. Як тепер будемо виплутуватись?

* * *

Площа Навона, Рим, Італія

– Ооо, що це?

– «Дукаті Монстр».

– Твій?

– Тепер так. Залазь.

Я дивлюся, як Ніно розігріває двигун. Це звір, а не байк.

– Можна я поведу?

– Я бачив, як ти водиш…

– З байками я пораюся краще.

Він уїдливо дивиться на мене.

Двигун кашляє й оживає.

Він залазить, і я вмощуюся позаду.

Ніно простягає мені шолом.

– Потрібен?

– Та грець із ним. – Він викидає його. Я дивлюсь, як шолом стрибає вздовж бордюра та скочується в рівчак. – Я вже пережила одну аварію з мопедом. – Я в неї втрапила в дитинстві. – У мене досі є шрам від черепно-мозкової травми – а снаряд в одну вирву двічі не падає.

– Он як? У мене в голові металеві пластини з минулого разу, коли я полетів з такого.

– Справді? Ох, бля. Гаразд, ти виграв.

– Готова? – питає він. – Їдьмо.

– Юуу-хууу.

Я обхоплюю Ніно за талію та нігтями впиваюся глибоко в шкіру. Він дуже, страшенно швидко їде сутінковими вулицями. Волосся в мене розвівається на вітрі, очі запорошені, і я відчуваю запах солярки. Чи бензину? Ніхто за нами не женеться, поки що. Жодних копів. Жодних гангстерів. Це весело. Ми мчимо прямісінькою дорогою, що веде геть із міста. Двигун реве та гарчить, мов тигр. Я завжди хотіла трахнутися на байку. Міцно обіймаю Ніно та пригортаюсь до нього, мої стегна притискаються до його стегон, мої груди приплюснуті до його спини. Я відчуваю, як сидіння труситься та вібрує, це справжня прелюдія.

Зиркаю на спідометр: 135 миль на годину. Непогано.

Потім нас обганяє «феррарі». Гладка й блискуча. Двигун муркотить, як у «ламборґіні» Амброджо.

– Ооо, красуня, – кажу я.

Навряд чи Ніно мене зараз чує за вітром і шумом двигуна.

– МОЖЕ, ВКРАДЕМО ЦЮ МАШИНУ?

– Що? Ні.

– Я ХОЧУ «ФЕРРАРІ». ВОНА ШВИДША, – кажу я.

Спостерігаю, як вона стрімко зникає. Ох, ну гаразд, іншого разу.

Я чую сирену, голоснішу й голоснішу. Тепер що?

– БЛЯ. ФАРАОНИ.

Ніно наддає швидкості, і я чіпляюся міцніше. Притискаюся до нього щільніше. У моїх венах – чистий адреналін. Я відчуваю, як мої щоки втрачають форму, розтягаються, розвіваються на вітрі. Я обертаюся – і бачу блакитні мигалки. Вони нас побачили? Ми в дупі?

Ніно круто звертає, байк нахиляється.

Наші коліна – за якийсь дюйм від дороги. Я уявляю, як наші одяг і шкіра деруться об асфальт. Тепер шкодую, що не прихопила той шолом. Це не надто безпечно. Однієї черепно-мозкової травми за життя вистачить. У мене пил на зубах, волосся розвівається на вітрі. Ми мчимо через ліс. Здається, той самий, що й був. Високі сосни видаються знайомими. Коріння дерев поламало, роздовбало дорогу, і ми підскакуємо на коренях.

Біля дороги – знак із написом «Ostia Antica». Тут чується слабкий запах попелу. Спустошення й почорнілі гілки. Принаймні вогню вже немає. Пожежа тривала менш ніж добу. Навряд чи вона могла надто вже нашкодити.

Я більш не чую тих сирен.

– ТАК, ЗДАЄТЬСЯ, ВІДІРВАЛИСЯ.

Ми проїжджаємо повз жінку, що стоїть понад дорогою.

О, погляньте, це ж та сама.

– Привіт! ЗДОРОВ!

Я махаю, махаю, але вона не махає у відповідь. Показує мені середній палець. Як грубо.

Я ж їй життя врятувала.

– Знаєш її? – питає Ніно.

– ТАК, ВОНА КРУТА. Я ЇЙ НАМЕТ СПАЛИЛА.

Я бачу на обрії море – величезну чорну порожнечу небуття. Ліс поступається узбережжю, пляжам, ресторанам, барам, готелям. Ніно зупиняє байк біля набережної.

Десь грає музика.

«How Deep Is Your Love» Калвіна Гарріса.

– Ох, обожнюю цю пісню.

Вона долинає з пляжу.

Я підходжу до металевої огорожі та дивлюся вниз, на тіні, що ворушаться на піску. Там щось типу карнавалу, люди п’ють, цілуються, курять і трахаються на пляжі. Я зітхаю та розглядаю тусовщиків, що вдихають солоне морське повітря й дим гашишу. Серед них – жонглер вогнем, що крутить сліпучі жовті й білі кола. Оранжеве полум’я мерехтить і танцює. Концентричні кола миготять і палахкотять. Ммм, це керосин? Я ♥ легкозаймисті речовини. Я дивлюся, як він підкидає вогняні фігури в небо. Це гіпнотизує. Заворожує. Я хочу туди. Хтось розпалив величезне вогнище. Неначе сцена з фільму Фелліні. Там, здається, справді весело.

– Ніно, поглянь. Пляжна вечірка. Ходімо, хочу туди.

Ніно хитає головою.

– Ні. Нам треба вкрасти човен.

Він іде до набережної. Чому він такий нудьгар? Я дивлюся, як він віддаляється, а потім повертаюся назад до вечірки. Хтось радісно верещить: «Юуу-хуу!» Вибивають корок із пляшки. Що там? «Просекко»? Шампанське? До біса все. Я йду. Я хочу розважитись. Я щойно вбила бозна-скільки копів. Мені потрібно випустити пару. Піду на пристань і знайду Ніно згодом. Йому ж знадобиться якийсь час, щоб викрасти човен. Спершу хочу потанцювати. Розвіятись. І мені потрібно випити.

Я перекидаю ноги через огорожу та зістрибую на м’який пісок. Повірити не можу, що Ніно продовбав два мільйони євро. Серйозно? Ну що за нездара. Після того як я стільки часу їх шукала, мені справді потрібно залити всі печалі. Повикидати все з голови. Немов п’яніючи на ходу, я йду до вечірки та приєднуюся до людського натовпу.

– Здоров, – кажу я байдуже кому.

– Ciao, – вигукує хлопець. Він усміхається.

Я зриваю дріт, закріплений у мене під топом, та кидаю його у вогонь.

Лунає музика: УНЦ-УНЦ-УНЦ. Я заплющую очі та просто відчуваю її. Тепер грає «Свідіш Гаус Мафіа». Я починаю відриватися, рухаючись, вигинаючись і похитуючись у такт шаленому басу. Розплющую очі, і чоловік з дредами пропонує мені «косяк». У нього довге біле волосся аж до талії. Він одягнений у помаранчеву гавайську сорочку в яскраво-червоних квітах. Ніно нізащо не вдягнув би нічого такого. Я стискаю цигарочку губами. Гарно, глибоко затягуюсь. Ммм, сканк[147], солодкий і трав’янистий. Я затримую дим у легенях, а потім видихаю. Мить – і він зі свистом сповнює мою голову. Міцна штука. Саме те, що мені потрібно. Молоденька дівчина, що стоїть поруч зі мною, дивиться на шмаль так, ніби теж не відмовилася б затягтися. Але я не збираюся ділитися.

Я підтанцьовую ближче до багаття, шкірою відчуваючи його тепло. Воно хрускає, тріскотить і палає так яскраво. Вогники лижуть мені ноги. Лунає інша музика, з уривчастим ритмом. Щось типу з вісімдесятих. Гарно, мені подобається. «Shut up and Dance» гурту «Вок Зе Мун». Я ще раз затягуюсь.

Я співаю й пурхаю, танцюючи так, ніби ніхто не бачить. Тепер я справді цьому віддаюся, тверкаю й метляю головою, трусячи дупкою, як Бейонсе.

Я озираюся, чи є щось випити, і помічаю кілька відкоркованих пляшок із напоями на розкладному столику. Беру одну та роблю добрий ковток. Мммм, це «Тіа Марія»?

Я кружляю й кружляю колами, мої руки витягнуті над головою, напій розливається та хлюпає мені на одяг, на волосся, на щоку, на обличчя. Хтось хапає мене за руку, і я впускаю пляшку, відчуваючи, як прохолодна рідина ляпає мені на ногу зсередини.

– Гей! Відчепись. – Я підводжу погляд. Це Ніно. – Дай мені спокій. Я кайфувала.

Він тягне мене крізь юрмливий натовп, я невпевнено ступаю по піску.

– Бетто, нам треба йти далі.

«Косяк» уже згас, тож я кидаю його та йду за Ніно з пляжу. Ми плентаємо набережною до причалу з яхтами та човнами.

– Ти б міг розважитися зі мною, – кажу я. Він не відповідає. – То як можна вкрасти човен?

– Так само, як байк чи машину.

– Ти вже його дістав? – питаю я.

Я дивлюся на човни, що гойдаються на воді. Тут є катери різних розмірів. Білі та блискучі, названі дівчачими іменами: «Лола», «Марія», «Есмеральда». Є сотні маленьких яхточок. Я помічаю глянсову супер’яхту, до біса величезну, поки що найбільшу. Типу тих, які російські олігархи купують, щоб справляти враження на повій. Тюнінгована вкрай. Я хочу її.

– Оту. Оту. Отам, – кажу я, тицяючи пальцем.

Ніно проходить повз неї до меншого, старішого, темнішого човна. Це теж непоганий катер, але далеко не такий сяйливий, сколочений із суцільної шліфованої деревини.

– Візьмемо цей, – говорить він.

– Чому? Що не так із тим, другим?

– На цьому не буде сигналізації.

Човен зветься «Офелія». Це звучить зловісно. Чому вони завжди називаються на честь жінок? Чому серед них немає хлопців? Я йду за Ніно на палубу. Човен перехиляється, коли я застрибую. Я хапаюся за бік.

– Гей! Легше, – кажу я. – Зупини його. Зупини.

– Що зупинити?

– Човен. Він хитається.

– Він не хитається.

– Ой. – Либонь, це від травки. У мене в голові все догори дриґом перекинулося.

Я гепаюся на лаву на палубі. Схрещую ноги та руками обіймаю себе за плечі. Той другий човен був набагато кращим. Я запалюю собі цигарку та витріщаюся на спокусливу спину Ніно. Він штурхає ногою двері шафки під панеллю керування. Нахиляється та вовтузиться з якимись дротами. Спалахує невеликий вогник.

Я не впевнена, що це гарна ідея. Ми з Ніно наодинці в морі. Не знаю, чи цілком йому довіряю. Так типу надто вже легко буде позбутися мене. Я звужую очі та схиляю голову. Краще мені не засинати. Стежити за цим довбойобом. Він може досі бажати моєї смерті…

На човні спрацьовує сигналізація.

– Merda[148].

– Мені здавалося, ти сказав, що тут не буде… ой.

Ніно витяг пістолета.

Я заплющую очі й зіщулююся. О Боже. О Боже. Це кінець. Я пропала.

Він стріляє в сигналізацію.

Вона замовкає. Добре. Усе гаразд. Я не мертва.

Він заводить двигуна, і я викидаю недопалок.

– Можна мені повести човен?

Розділ двадцять дев’ятий

Ми пливемо чорним нудним морем вже багато, багато, багато годин. Пробирає холод. Вітряно. Середина ночі. Єдине, що я бачу, – дурні зірки та крихітний ліхтарик на човні. Я сиджу на холодній твердій лаві та дивлюся в нікуди. Після тієї травки мене на харч пробиває. Я до сказу голодна. Озираюся в пошуках їжі. У шафі є пачка «Прінґлз». Зі смаком шашлика. Ніби вони знали, що я йду. Я хрумкочу ними, доки Ніно порається з навігатором човна. Він вмикає радіо. Грає «Niggas in Paris» – Джей-Зі та Каньє, і Ніно підспівує.

Він усе псує. У нього ведмідь по вухах потоптався, як у моєї мами.

– «Прінґлз»?

– Авжеж, – говорить він.

– Тож, – кажу я, – Ніно. – Хрум. Хрум. – Здається, ми не закінчили нашу розмову.

– Яку розмову?

– Раніше, в барі.

– Раніше ніж ти підірвала копів?

– Саме так. Я досі тобою незадоволена.

– І про що ми говорили?

– Про те, як ти отак узяв і вшився. Украв автомобіль. Гроші. Мій одяг. У Румунії було страшенно холодно. Мені нічого вдягти було.

– У Румунії? Що ти робила в Румунії?

– Нічого. Я там пробула лише вісім годин. Їздила туди, щоб на вампіра подивитися. – Я зиркаю на нього й жую. Аррр. Він же чудово це знає, покидьок.

Ніно дивиться на мене та хмуриться, його обличчя темне, затінене.

– Ти страшенна ідіотка, – каже він, і сміється, сміється, сміється з мене. Я ніколи не бачила, щоб він так шалено реготав.

– Я нікого не вбивала…

– Ти вже мені розповіла, що вбивала, – говорить він.

– То й що? Хто він узагалі такий був, той хлопець? І якого біса в нього був твій телефон?

– Я заплатив йому, щоб він відвіз телефон до Румунії. Він був зв’язком із румунською мафією.

– Він намагався мене задушити, – кажу я. – Спробував поцупити мою сумку.

Ніно хитає головою.

– Це не було його завданням. Я хотів лише збити тебе зі сліду. Либонь, він вирішив імпровізувати. Ти отримала моє повідомлення?

– Повідомлення? Яке повідомлення? Про новий колір волосся? – Я доїдаю останні чипси та викидаю пакет у море.

– В якому я написав, що ми зможемо працювати разом?

– Так, отримала. І що?

– Я мав перевірити, чи здатна ти на це.

Заливає.

– Хай там як.

Він таке брехло.

– Це небезпечна робота. Не для кожного.

– Не треба цієї зверхності, – кажу я.

– Потрібно, щоб я міг довірити своєму партнерові своє довбане життя.

– Так, мені теж це потрібно. – Я пильно дивлюся на нього. – Що то за хуйня була на тому даху? Мені здавалося, що ти намірився мене кинути.

– Зовсім ні. Я тебе витяг, – говорить він. – Ти ж досі тут, хіба ні?

Я дивлюся на горизонт, на лінію, де чорне стикається з чорним. Тут нічого немає. Лише простір. Темна матерія. Мов до Великого вибуху.

– То ми партнери? – питає він.

– Партнери.

– Добре.

– Гаразд.

Доки він мене не зрадить? Доки він знову не кине мене без копійки?

Вода хлюпає об човен. Єдине, що чутно крім цього, – це вітер.

– Куди ми взагалі їдемо?

Ніно не відповідає.

Я знову згадую свій план помсти. Знайти зброю. Знайти Ніно. Забрати свої гроші. Убити його. Я не надто далеко просунулася.

– То що ти робив увесь тиждень? – питаю я.

– Та як завжди.

– Тобто?

– Повії та кокаїн, – говорить він.

Я закочую очі. Довбаний хлопець.

– Мені здавалося, ти ні з ким не спав.

– Не спав, – підтверджує він.

Заливає.

– Повірити не можу, що ти продовбав наші гроші. Їх Доменіко забрав? – питаю я.

– Так, – говорить він. – Brutto figlio di puttana[149]. Доменіко знайшов їх у мене у квартирі. Після того як я мав швидко вшитися, бо застрелив Динаміт. Він просто зірвав двері з петель. Забрав валізу. Забрав машину. Коли я повернувся по гроші, він уже від’їжджав. Клянуся, якщо я колись знайду того хлопця…

Авжеж. Кому ти розповідаєш?

– Ніно…

– Ні, я тепер Лука. Я змінив ім’я, дістав нові документи.

– Добре. Гаразд. Байдуже.

– Бетто…

– Ні, я тепер Алві.

Щойно це сказавши, я одразу шкодую. Але чорт забирай, мені потрібно було йому розповісти. Я більше ані хвилини не витримала б бути Бет.

Він міцно обіймає мене за талію та притягує до себе. Я набираюся духу, щоб почути його відповідь.

– Алві?

– Так, Алвіна.

– Я вже це знав, ідіотко. Ти думала, я не втямив, що коїться? Ти ніби зовсім інша людина. Нічого подібного до дружини Амброджо. Твоя сестра завжди ненавиділа зброю. А ти… ти просто навіжена.

– Вважатиму це за комплімент.

Я зазираю йому в очі. Блефує?

– Мені байдуже. Пофігу, – говорить він. – Алві, Бетта, Бетта, Алві. Мені справді похуй. Однаково мені подобаєшся нова ти. Твоя сестра була скабкою в дупі.

Єдиний раз у житті в мене зовсім відбирає мову. Я вдивляюся в море.

З моїх плечей упав тягар. Нарешті я почуваюся вільною.

Зрештою я повертаюся до нього.

– Куди ми їдемо? – питаю я.

– Побачиш, коли дістанемося туди.

– Що коїться? Ти викрав мене, як дитину?

– Викрав тебе. Та яка ж ти дитина? Тобі тридцять років.

– Мені не тридцять. Мені двадцять п’ять. Я взагалі-то на п’ятнадцять років молодша за тебе.

Він пильно дивиться на мене.

– Постривай. Зажди хвилинку. Який сьогодні день? – питаю я.

– Не твоє собаче діло.

Я схиляю голову набік. Пригадую пароль його телефона – 0509.

– Субота, п’яте, хіба ні? У тебе День народження.

– Так, так. Круто. Постарів іще на рік.

– З Днем народження, – кажу я.

Ніно плює у воду. Ми вдивляємося в краєвид. Він досі чорний. Нічого немає. Добре видно, чому раніше думали, що Земля пласка. Ми допливемо до краю і впадемо. Принаймні помремо разом.

– Життя починається в сорок, – кажу я.

Він запалює «Мальборо Ред» і говорить, звертаючись до своїх рук і до вогника.

– Так, якщо ти мене не застрелиш.

Я зітхаю, а потім у мене бурчить у животі.

– Господи, я досі голодна. Мені треба поїсти.

– Я щойно бачив, як ти з’їла цілий пакет «Прінґлз».

– Неправда. Я тобі один дала. Мені потрібно з’їсти ще щось.

– То злови довбаної риби, – говорить він.

– Не верзи дурниць. Мені потрібні вуглеводи. «Поп-Тартс» чи щось таке. Я скоро помру з голоду.

– Ми майже приїхали, – каже він.

– Чому ти в такому настрої? Я тобі життя врятувала, – кажу я. – Тебе могли б застрелити або кинути до в’язниці довічно. – Він на це заслуговує, мудак.

– Про що ти, в біса, говориш? – питає він. – У мене все було добре, доки не з’явилася ти. Тепер я – один із найбільших злочинців Європи. П’ятеро вбитих копів? Madonna[150].

– Ти в глибокій сраці був би, якби не я.

Він мав би бути вдячний, що я його не вбила. Я була така близька до цього… Присягаюся.

– Підірвати довбаний дах? Sei pazza. Pazza[151]. Божевільна.

Мовчанка.

– Але ж ти вбив диснеївського принца.

– Кого?

– Алессандро.

– А хто, в біса, такий цей Алессандро?

– Це тепер уже неважливо.

Шкода, що так вийшло з диснеївським принцом, він був дуже милий. Услада для очей, такий любчик. Принаймні мені пощастило спершу з ним трахнутись, інакше було б дуже шкода.

Ніно розлючено затягується своєю цигаркою.

Ми дослухаємося до моря.

– То все ж, як ти мене знайшла?

– Тебе відстежили фараони, – кажу я. – Це було не так уже складно. У Римі є камери. Веб-камери? Камери спостереження?

– Тобі чимало часу знадобилося, – говорить він. – Я весь тиждень чекав.

– Що то за хуйня була в метро?

– Я дав тобі другий шанс. Тобі пощастило, що ти така гарненька.

Я підходжу, знову сідаю на лаву та лягаю на холодну тверду деревину.

– Усі мої знайомі бажають моєї смерті, – говорить він.

– Так, мої моєї також, – кажу я.

Ми пливемо далі в ніч.

Я знаходжу під лавою ковдру та загортаюся, мов у кокон. Не спи, Алвіно. Стеж за цим хижаком. Мене дещо турбує, що в нього є пістолет, а в мене – дуля з маком. Я досі не впевнена, що можу йому довіряти. Та що він може довіряти мені.

Уже майже засинаючи, я помічаю якісь вогники на узбережжі.

– Що це? Оті вогні? Це порт? Місто?

– Неаполь, – каже Ніно. – Це Napoli.

– Круто. Чому б нам тут не зупинитися?

– Ще зо дві години, – каже Ніно. – Чому б тобі не поспати?

Ха. Не думаю. Знаю я ці прийомчики. Він уб’є мене, доки я спатиму.

Я кладу голову на свою сумочку. Либонь, безпечніше уникати великих міст, особливо Napoli. Поліція шукатиме скрізь. І я чула про Везувій. Бачила тих людей із Помпеїв, що буквально закам’яніли – поскручувались у гротескні фігури та перетворилися на камінь. Нізащо. Зі мною такого не буде. Нам пощастило минулого тижня з Етною. Удруге ризикувати не хочу.

Мої повіки самі опускаються… коли я помічаю щось блискуче у воді. Сяйливе, сріблясте і кругле, мов плавуча дискокуля.

– Що це там? Острів? – питаю я.

– Sì. Sì. Це Капрі.

– Звучить добре. Зупинимося тут?

– Ні, я знаю, куди нам треба.

– Ну, я ж не знаю. Ми вже близько?

Він не відповідає.

Не уявляю, звідки Ніно знає, куди плисти. Я нічого далі власного носа не бачу. Це місце темніше за скандинавський нуар. Як на мене, ми цілком могли б бути всередині кита. Ніно знову вовтузиться з навігатором, і я спостерігаю, як усі вогники зникають. Я щільніше обгортаюся ковдрою, лежу в темряві та засинаю.

День сьомий. Той Самий

Десять років тому

Неділя, 30 жовтня 2005 року

Лоуер-Слотер, Ґлостершир

Над моєю головою розбивається об стіну тарілка, і керамічні друзки розлітаються навсібіч. Я заплющую очі. Саме вчасно. Скалка відскакує та врізається мені в щоку. Плитка всипана битим склом.

– Ненавиджу тебе, – говорить вона.

– Мамо.

– Це так несправедливо.

– Як ти можеш мені таке казати?

– Ти не хочеш, щоб я була щаслива. – Мамин голос уривається, вона от-от заплаче.

– Просто припини жбурлятися в мене речами. Боже правий.

Я стою, руками затуляючи обличчя, у вухах у мене вереск. Я знов розплющую очі, по шпаринці, та крізь вії дивлюся на розмитий світ. Моя мама стоїть спиною до мене, руками спираючись на кухонну плиту. Я дивлюся, як її ребра розходяться й сходяться. Вона важко дихає.

– Він удвічі за тебе молодший, – нарешті кажу я, змахуючи скалку зі свого обличчя – на пальці залишається крапля теплої крові. – Що йому ще потрібно, як не наші гроші?

– Наші гроші?

Я скрегочу зубами.

– Твої гроші. Твої. Твої. – Він полює на спадок бабусі. Це очевидніше за очевидне.

Тепер вона повертається обличчям до мене. Нависає наді мною. В очах у неї холод.

– Можливо, він мене любить за те, що я – це я? Можливо, він мене вважає привабливою?

– Він вважає привабливими півмільйона в банку… – вимовляю я ледь чутно. Я теж вважаю, коли вже на те.

– Йому не потрібні гроші, – каже вона. – Він тут за робочою візою.

Я хмурюся:

– Але взагалі-то не працює.

– Як і ти.

– Я школярка.

Ми стоїмо та дивимось одна на одну. Я поводжу носом. Що це? Дим. Знов довбане барбекю? Чи щось горить у тій печі? Я знову прихиляюся до кухонного острівця, ліктями спираюся на прохолодний мармур. Я розумію, я хотіла гарного нового татка, але це було цілу вічність тому. Двоє батьків – гірше, ніж одна мама. Тепер я це усвідомлюю.

Мама хапає пляшку червоного вина, втикає в корок штопор. Вона наливає собі надто повну склянку. І заливається нею.

– Повірити не можу, що ти погодилася вийти за нього заміж.

Вона відставляє склянку вбік, заплющує очі та вдихає через ніс. Я розумію, що вона не хоче цього чути, але хтось має їй сказати.

– Руперт – довбаний лузер, мамо. Він тільки й робить, що зависає та грає на своєму діджеріду[152]. Він сьогодні збудив мене на світанку. «Tie Me Kangaroo Down, Sport»? Ким він себе, в біса, вважає? Довбаним Рольфом Гаррісом[153]? Він досі не запам’ятав мого імені, а він уже три місяці живе в цьому домі…

– Звісно, він знає твоє ім’я. Не говори дурниць.

– То чому він називає мене Шейлою?

– Це ласкаве звертання, Алвіно.

Ми дивимося одна на одну.

Я бачу її, потім чую, як вона заходить. Я об заклад готова побитися, що вона стежила. Підслуховувала. Бет підходить до нашої мами та кладе руку їй на плече. Вона кидає на мене докірливий погляд, типу «ну от що ти накоїла?». Бет доливає у склянку вина й відпиває ковток.

– Ну, мені він дуже подобається, – каже вона. – Я рада за тебе, мамо. Як на мене, чудово, що ти знов виходиш заміж.

– Дякую тобі, любенька Бет!

– Ти так довго залишалася сама. Ти заслуговуєш іншого…

– Так, – кажу я. – З мене досить. Або звідси піде Руперт, або я піду.

Моя сестра витріщається на мене.

Я бачу, як мама вагається.

Ніхто не вимовляє жодного довбаного слова.

Напруження просто титанове. Я дивлюся на пляшку на столику. О Господи, я хочу того вина.

Руперт розчахує великі скляні двері та ввалюється до пошматованої кухні. За ним влітає густа хмара диму, але він цього не помічає, чи йому просто байдуже. Він відчиняє холодильник і дістає собі банку «XXXX Ґолд».

– У вас тут усе гаразд, шейли? – Він спирається на стіну, щоб не впасти, протирає очі та потягається. Каже щось іще, зі страшенним австралійським акцентом, і я навіть не намагаюся зрозуміти. Щось про зґвалтовану коалу чи вогонь у кулуарах.

Наша сварка, вочевидь, підняла його з п’яного післяобіднього сну. Об заклад б’юся, він забув про багаття та знову спалив усіх креветок.

– Алвіно, вибачся перед своїм батьком, – каже мати. – Ти його розбудила.

Я розлючено дивлюся на матір, щоки в мене спалахують. Розглядаю ту жалюгідну подобу людини, якій вдалося якось проповзти в наш дім.

– До біса тебе. До біса всіх вас. ВІН МЕНІ НЕ БАТЬКО.

– Стеж за язиком, Алвіно, – каже моя мати.

Моя сестра закочує очі.

– Де взагалі мій тато? Чому ти не зізнаєшся, що він мертвий?

– Овва! – говорить Руперт.

Ніхто більш не промовляє ані слова. Мама зітхає й хитає головою. Моя сестра бере собі ще вина.

Я вибігаю з кухні та мчу нагору, до своєї кімнати. В очах у мене – пекучі сльози. Дурний приспів тієї довбаної пісні все прокручується, прокручується, прокручується в моїй голові.

Я хапаю свій вірний рюкзак «ДженСпорт». Довбана Бет. Довбана мама. Знаєте що? Вони заслуговують одна на одну. Якщо Руперт такий пречудовий – хай беруть його до себе. Вони можуть гратися в щасливі родини без мене. Йому ніколи не замінити мого тата. Хоч що б там з ним сталося. Він не поїхав до Америки жити. Ні, знаєте, що я думаю? Я думаю, що наша матір убила його. П’ятнадцять років тому чи десь тоді вона дійшла до краю. Їй зірвало дах. Вона бехнула його по голові замороженою ягнячою ніжкою, вбила його, потім з’їла доказ. Схрумала знаряддя вбивства, запечене з м’ятним соусом і картоплею. Як знати?

Мені потрібно з’ясувати.

Я хапаю кілька краваток, які ношу замість ременів, стару камуфляжну куртку, лискучі широкі брюки та спокусливі панчохи-сіточки. Знаходжу свої улюблені намистові браслет, чокер і пов’язку для волосся до комплекту, ковбойську сорочку, кілька золотавих мереживних топиків і вельветові кльоші. Сідаю на ліжко. Здається, все зібрала. Увесь мій світ отут, у цьому рюкзаку. Того вечора я втікаю з дому та дістаюся автостопом до центрального Лондона. Я сплю просто неба під дощем на Лестер-сквер і, чорт забирай, жодного разу не озираюся назад.

Розділ тридцятий

Неділя, 6 вересня 2015 року

Тірренське море

Човен перехняблюється, і я прокидаюсь, бо через цей нахил лечу на палубу. Я сідаю та протираю очі. Де ми? Що відбувається? Я мала не засинати всю ніч. Очей не повинна була змикати. Я могла б зараз спати з рибами. Це було щасливе спасіння. Я пригадую свою першу ніч, яку провела сама на Лестер-сквер. Мене охопив жах, паралізував, не давав заснути. Холод пробирав до кісток, шкіра змокла від дощу. Кожен звук здавався хижаком, кожен перехожий – убивцею. Я впевнена була, що це моя остання ніч. Світанок був справжнім дивом.

Я дивлюся, як Ніно скеровує човен на гальковий пляж. Він крихітний, не більше ста метрів завширшки, оточений крутими скелями. Темно, тож я розрізняю скелі та мало що ще.

– Що це за місце? – запитую я.

– Кастильйоне, Равелло. Це Амальфійське узбережжя. Ну ж бо, вставай, – каже він.

Я позіхаю та потягаюся. Спина в мене заніміла. Кидаю ковдру на палубу, хапаю свою сумку та йду за Ніно. Ми вистрибуємо з човна в крижану воду. Глибоку, до пояса, й невимовно холодну. Охх. Принаймні мене це збудило. Від холоду я ледь дихаю. Дно м’яке, всіяне камінням і слизькими водоростями. Ми плентаємося на пляж.

– Назбирай каменів, – говорить він.

– Що? Навіщо?

– Треба затопити човен.

– З якого біса нам його топити? Це гарний човен. Ми могли б ним користуватися.

– Нам не треба, щоб його хтось побачив.

– Ну, я хочу його залишити, – кажу я. – Просто киньмо його тут. Киньмо на пляжі. – Я згодом зможу ним скористатися, якщо мені знадобиться втекти.

– Мені здавалося, він тобі не подобався, – каже він. – Ти хотіла ту іншу яхту.

– Краще з гівняним човном, ніж узагалі без човна.

Він нахиляється, щоб набрати каменів.

Я кидаю сумочку на пляж і чую хрускіт мушель і гальки. Він зупиняється й повертається до мене.

– О Madonna. Послухай. Ми вкрали човен, його шукатимуть. Ми в розшуку за вбивства багатьох людей. За знищення зграї довбаних копів. На нас уся Італія полює. Нам треба замітати сліди.

– Добре. Гаразд. Коли поглянути під таким кутом…

Так мелодраматично.

Я вештаюся пляжем і набираю жменю каменів.

– Так?

– Більше каміння.

Я набираю ще, кидаю їх на палубу.

– Так досить?

– Треба більше.

Збираю ще і жбурляю туди ж.

– Тепер досить. Має вистачити.

– Більше. Більше. Mannaggia[154]… Вона, бля, має затонути.

– О ні. У нас скінчилося каміння. Усе. Більш немає.

Ніно озирається та розглядає пляж.

– Он там іще є трохи.

Аррр, він такий експлуататор. Чому саме я виконую всю роботу?

Я йду туди, куди він указує. Нахиляюся та хапаю кілька штук.

– Не можу більше. У мене спина болить. Я погано спала, – кажу я, скидаючи камені на палубу.

– Va bene. E basta. E basta, – каже він. – Тепер штовхаємо човна.

– Ти впевнений, що нам треба…

– Uno, due…

– Як на мене, це просто марнування крутого човна.

– Uno, due, tre.

Ми бредемо крижаною водою і штовхаємо човен у море. Хвилі бризкають мені в очі. Я відчуваю смак солі та йоду, потім проторюю шлях у воді. Ми розхитуємо човен, вода переливається через борти та заливає палубу. Човен розхитується, а потім перекидається й тоне, тоне, тоне. Бульбашки, а потім – нічого. На всю справу знадобилося зо дві хвилини. Був човен – а лишилося просто море. Спочивай з миром, «Офеліє». Краще ти, ніж я.

Ми пливемо назад на гальковий пляж. Навколо нас шумлять шалені хвилі, круг моїх ніг обвиваються водорості. Ступні занурюються в м’який пісок, ніби земля намагається поглинути мене, затягнути в пекло.

– Поквапся, – говорить він.

Я тремчу. З мене капає вода. У мене в туфлі гострий камінь. Я зриваю слизуваті морські водорості, що почіплялися мені до ніг.

– Так. Так. Я йду, – кажу я. Намацую в темряві свою сумочку, потім крокую за обрисами Ніно. Ми підіймаємося сходами, що ведуть з пляжу.

– Не говори нічого. Ані звуку.

– Я не говорю. Я нічогісінько не сказала.

– І остерігайся vipere, – каже він.

– Чого остерігатися?

– Vipere. Sssss. На сходах, – каже він. Він махає рукою, зображуючи змію.

– Змії? Про що ти говориш?

– Уважно дивись, куди ставиш ноги. Змії отруйні.

Я спотикаюсь у темряві.

– Що, в біса, їм робити на сходах?

– Вдень вони вигріваються на сонці, але іноді засинають. Якщо їх потривожити, вони вкусять. Упорснуть тобі в ногу отруту.

Я вихоплюю з сумки свій тимчасовий телефон і свічу ним на сходи. Вони старі, зарослі бур’янами та пониклими квітами. Ми йдемо повз нескінченні лимонні дерева, томати та оливкові гаї – аромат цитрусу й землі. Побиті круті сходи ведуть у нікуди. Гора виситься на милю, я закидаю голову, але вершини не бачу. Вона зникає в темряві. У мене просто під ногою розвалюється сходинка. Я спотикаюся та впускаю телефон.

ХРЯСЬ.

– Трясця, він, здається, розбився.

Я підіймаю його та пальцем проводжу по порепаному екрану. У мою шкіру впивається скляний осколок. Він такий роздовбаний, що його вже не врятувати.

– Ніно, – кажу я. – Можна взяти твій телефон? Моєму гаплик настав. – Не хочу діставати другий свій телефон. Його я, либонь, теж розіб’ю.

– Мій телефон у тебе. Ти в нього жучка запустила, пригадуєш?

– Не було там жучка.

– Був.

– Це не так називається. Я завантажила застосунок, щоб відстежувати твоє місцезнаходження за допомогою GPS-навігатора.

– Це був жучок, – каже він.

– Як скажеш.

Ми далі деремося вгору в темряві. Ніно не дає мені свого телефона. Він хоче, щоб ми були непомітними. Вважає, що темрява – це добре. Довбані сходи ніколи не закінчаться. Я не підписувалася на цей альпінізм. Хто я така? Його шерпа? Самиця яка? Гавкає собака, і я лякаюся мало не до всрачки. Дрібний дзявкітливий гівнюк, цербереня. Він кидається на дротяну огорожу, його очі яскраво світяться в темряві. Якщо добре подумати, я не люблю собак, особливо такс. Або ось оцього.

Краєм ока помічаю, як звивається щось довге й тонке.

– НІНО. ГЛЯНЬ. ЗМІЯ, – кажу я.

Ніно зупиняється й обертається, потім біжить сходами вниз, до мене.

– Що? Це? Це шланг.

– Ой. А так схоже на змію.

Ми, здається, цілу вічність деремося вгору, доки повітря не розріджується. У мене від нестачі кисню починається гірська хвороба. Груди здимаються, в легенях свист. Я запалюю цигарочку. Чую, як верещать мої м’язи та сухожилки: ЩО ТИ, В БІСА, ПО-ТВОЄМУ, ВИРОБЛЯЄШ? ТИ ВКРАЙ ОТЕТЕРІЛА?

Я відчуваю гострий біль у щиколотці.

– Аааа. Щось мене вгризнуло. Укусило мене, падлюка.

– Що? Де? – каже Ніно.

– Ось. Ось тут. За ногу.

Він повертається та знову біжить до мене, нахиляється, щоб подивитися.

– Ой, ні, почекай. Це жалка кропива.

Він випрямляється.

– Довбана рослина?

– Мені потрібно знайти листок щавлю, – кажу я. – Десь тут він має бути.

– Я ж сказав, щоб ти не галасувала.

Я знову йду за Ніно. Він не надто ласкавий. На мене нападають з усіх боків. Трохи співчуття не завадило б.

Я співаю «Poison» Ріти Ори, просто щоб згаяти час…

– ЧШШШШШШШШШ, – сичить він.

– О Боже мій, ми хоч уже близько? Скільки ще кроків?

– Це просто на верхівці цього пагорба, – говорить він, – і за рогом.

Я однаково більше не можу співати. Мені повітря не вистачає. Тож співаю подумки. Ми ще трохи підіймаємося сходами. Звертаємо за ріг: тіні, демони, земля, дерева, камені та нові сходи.

– То це сюди ми йдемо? – кажу я. – Ми ж у глушині якійсь.

– Так. У тім-то й річ.

Краще б ми залишилися на пляжній вечірці. Ніхто б нас там не знайшов… Узагалі, що ми тут робимо? Висока скеля. Круте урвище. Море б’ється об скелі далеко під нами. Чи він… Він що, зіштовхне мене звідси?

Ніно зупиняється й обертається. Іде до мене. Темно, я не можу розгледіти виразу на його обличчі. Ой, гадство. Що тепер? Він збирається мене вбити? Я знала. Він – диявол.

Я кидаюся на нього. Дістанусь до нього першою. Запобігти простіше, ніж вилікувати.

– ААААРРРРРРРРР.

Заряджу йому коліном по яйцях. Це мій убивчий прийом.

Ніно обхоплює мене за талію.

– Гей! Ти що робиш?

– Нічого. ОЙ. Відчепись.

Він викручує мені руку, заводить її мені за спину.

– Чому ти це зробила? – питає він.

– Не знаю. Я подумала… Подумала.

Я дивлюся униз із краю скелі.

– Я не збираюся тебе зіштовхувати. Якби я хотів тебе вбити, ти була б уже мертва.

Він зітхає та випускає мене.

Я сідаю. Запалюю ще одну цигарку.

– Я втомилася. З мене досить. – Не дозволю йому більше ґвалтувати мені мозок своїми іграми. – Я хочу знати, що відбувається. Хочу знати, де я є.

– Я вже казав тобі. Равелло, – говорить він. Штурхає мене ногою. – Вставай.

– Я не можу. Я здаюся. – Легені в мене розриваються. Серце шалено калатає. Мій одяг змоклий у морській воді та просочений потом. Я лягаю на спину й розглядаю зірки. О, погляньте, це Оріон? – Просто дай мені померти спокійно.

– Якщо хтось тебе побачить, нам гаплик. Ми будемо в усіх телевізійних новинах: найнебезпечніші злочинці в Італії. Убивати поліцейських не слід.

– Ну, в мене ноги зовсім змучилися, – кажу я. – Ця гора щось надто вже крута.

– Minchia. Ворушись, бля.

Він витягає пістолет і приставляє його мені до шиї.

– Ну, не треба аж так.

– Я тобі казав: уставай, – говорить він. Він тягне мене за руку та ставить на ноги.

Я валюся на нього.

– То ти таки викрадаєш мене.

– Ні, не викрадаю.

– То ти мене захищаєш? Як мило. Страшенно романтично.

Цей хлопець. Як тут не матюкатися. Від нього в мене весь терпець уривається. Але Ніно страшенно спокусливий, коли сердиться. І мені таки подобається його великий пістолет.

– Якщо тебе спіймають, то знайдуть і мене. Ти тепер – моя повинність.

Він притискає дуло ззаду до моєї шиї. Я шкірою відчуваю холод металу.

– Рухайся, хай тобі чорт, доки не розвиднилося.

Я відчуваю його руку на своїй талії. Обожнюю, коли Ніно лютує.

– І все ж, куди ми йдемо? – Сподіваюсь, це місце того варте…

– Бачиш отой балкон на пагорбі? З усіма тими білими статуями? Оце туди ми й прямуємо, – говорить він.

* * *

Вілла Чимборне, Равелло, Італія

Я порозтягала всі м’язи на ногах, і, здається, в мене змістився диск, але я зупиняюсь і дивлюся крізь металеві ворота.

– Ого. Що це за місце?

– Це готель, – каже він.

– О Боже мій, він дивовижний, – кажу я, заходячи у ворота.

– Я знаю. Спробуй не висадити його в повітря.

Старовинні ліхтарі осяюють сад золотаво-жовтим світлом. Височіють пальми, і від них на галявину падають химерні тіні. В’ється плющ, вкриваючи стіни. Стоїть старовинна вежа з покришеної цегли, зі сходами, що ведуть до дерев’яних дверей. Я по стежинці йду прекрасним садом, пальцями пестячи м’які, немов напудрені, пелюстки та листя тропічних рослин. Це місце казкове. Нереальне. Тут є фонтан із летючими янголятками. Лілії, троянди та квіти жасмину. У повітрі аромат, солодкий, як різноколірні цукерочки від «Вуліз». На дереві пташка виспівує пісню.

– О, Ніно, я в захваті. Але… чому ми приїхали сюди?

– П’єтро, він тут працює. Старий друг. Без зайвого галасу знайде нам кімнату.

– Ти тут уже бував? – питаю я.

– Це чудове місце, щоб переховуватися.

Ми вторгаємося в кімнати для персоналу. Ніно відмичкою зламує замок на дверях. Ми йдемо далі коридором, до спальні, ступаємо всередину і вмикаємо світло.

– Ой. Stronzo. Sono io.

Хтось спить у ліжку.

– Che cazzo? Ніно? Vaffanculo. Mamma mia. Che vuoi?[155] – П’єтро прокидається, засліплений. Напівоголений.

– Una camera[156], – говорить Ніно.

П’єтро сідає. Дивиться на мене. Потім на Ніно. Вони обіймаються.

Він протирає очі.

– Per due persone?[157]

– Sì. Sì. È per la mia luna di miele[158], – каже Ніно.

– Perché non puoi prenotare una stanza come tutti gli altri?[159]

П’єтро встає та підходить до мене. Простягає руку, і я потискаю її.

– Ciao. Piacere[160]. Auguri, – каже він. І цілує мене в обидві щоки.

– Ой. Привіт-привіт, – відповідаю я.

П’єтро натягає футболку й штани, потім веде нас до нашої кімнати, каже, що це найкраща та найбільша. Він відчиняє двері, і я ступаю всередину. Захоплено зітхаю. Святий Ісусе. Тут навіть краще, ніж я собі уявляла. Кімната величезна й оздоблена, мов палац. Приголомшлива. Неймовірна вигнута стеля, фарбована в синє. Величезний мармуровий камін. На шліфованій підлозі – прекрасні керамічні кахлі. На стіні вітальні висить чорно-біле фото Ґрети Ґарбо.

– Це просто чарівний сон, – кажу я.

П’єтро, кланяючись, виходить із кімнати.

– Що таке «auguri»? – питаю я Ніно, коли той зникає.

– «Auguri» означає «вітання».

– Ой. Он як. Зрозуміло. – Я розглядаю картини на стіні. – То з чим він мене вітав?

З тим, що я досі жива?

– Я сказав йому, що ми одружилися, – каже Ніно. – І це наш медовий місяць.

– Ооо. Як мило. – Я сідаю на ліжко. – А П’єтро теж із коза ностра?

– Ні, він просто працює в готелі. Він єдиний із моїх знайомих, хто не хоче мене вбити.

– Я не хочу тебе вбити, – кажу я.

Принаймні вже не хочу. Я почуваюся трохи в більшій безпеці тепер, коли ми тут. Може, я раніше була параноїчкою? Тіпалася на пустому місці. Я подобаюся Ніно, це точно. Він справді сумував за мною цього тижня. Чи все це дійсно була лише перевірка на мафіозність? Посвята, ініціація? Типу подвигів Геракла, щоб пересвідчитись, чи я достатня пролаза? Я повільно, глибоко й полегшено зітхаю та розвалююся на ліжку, як морська зірка.

Ніно вмикає телевізійні новини.

Я сідаю та кліпаю.

На екрані з’являється зображення Доменіко в кайданках, оточеного італійськими поліцейськими. Він іде крізь натовп журналістів, спалахів і камер. Відділок поліції. Репортерка. Ніно додає гучності.

– Що вони кажуть? – питаю я.

Він обертається до мене та хитає головою.

– Довбаний ідіот. Копи зловили його з машиною Амброджо. Знайшли валізу з грошима. Наші два мільйони євро. Його ДНК збігається з ДНК, виявленою на місці поховання Сальво, а також твоєї сестри.

– То що… вони думають, що це він зробив? Вогонь.

– Вони не мають зачіпок. Доменіко заарештований. Убивство трьох людей.

Бет, Сальваторе, Амброджо…

– Супер. Бомбово.

Ніно дає мені п’ять.

О Боже мій, я його цілувати ладна.

Я мовчу та зазираю йому в очі.

– У тебе є кокаїн? – питаю я. – Треба відсвяткувати.

– Sì, – говорить він. – Треба.

Він лізе в кишеню своєї куртки та витягає прозорий пакетик. Повний білосніжного порошку.

Я підводжу погляд і хмурюся.

– Тобто в тебе було стільки кокаїну весь цей час, доки я там здихала. Я дерлася всіма тими довбаними сходами, а ти мені його не дав?

Я приб’ю цього хлопця. Шкода, що копи поцупили мій пістолет.

– Ти не просила, – говорить він.

Ніно кидає пакетик наркоти на тумбочку. Своєю карткою вирівнює дві довгі доріжки, а потім скручує купюру в 100 євро.

Боже мій, мені цього не вистачало.

І тут я згадую про свій новий крихітний носик. Узагалі-то я його ще не випробовувала. Він ще загоюється після операції. Ще навіть тижня не минуло. Цей румунський гангстер бив мене в обличчя. Та ніс, чесно кажучи, війну пройшов. Я не впевнена, що він буде працювати. Що робити, якщо кокаїн там застрягне? Що, як мій ніс зламався?

– Ніно, – кажу я, – ти можеш задути кокаїн мені в дупу, як у тій сцені з «Вовка з Волл-стрит»?

– Що? – перепитує він. – Бля, та нізащо. Ти можеш занюхати його в носа, як і всі інші.

– Оххх, ти такий нудьгар, – зітхаю я.

– Я? Нудьгар?

– Угу. Ой, Алві, не підривай копів. Ой, Алві, не викрадай «феррарі». Не ходи на пляжну вечірку. Не галасуй. Не задувай кокаїн собі в сраку. Бла-бла-бла.

Ми вдихаємо наші доріжки. Ммм, пречудесно закинулися. У мене в голові ніби спалахує лампочка на багато мегаватів з верхівки різдвяної ялинки.

– Вважаєш мене нудним? – запитує Ніно.

– Так.

– Ходімо зі мною.

– Ну що тепер? – запитую я і встаю. Обличчя в мене заніміло, як у стоматолога. Принаймні мій ніс досі працює.

Він хапає мене за руку та тягне з кімнати назовні, до саду. Веде до задньої стіни готелю, до бірюзового басейну.

– Ого. Приголомшливо, – кажу я. – Навіть краще, ніж у Бет.

Він такий гарненький, у формі квасолинки, освітлений прожекторами. Оточений садами, пальмами та квітами. Зі скелі, від басейну, відкривається вид на Середземне море. Тут збіса круто й гламурно, мов на обкладинці альбому «Гед Кенді»[161].

Ніно зриває з себе весь одяг і стрибає у воду. Засмагла спина. Білі сідниці. Член мов анаконда. Він пірнає глибоко у воду, а потім знову з’являється на поверхні.

– То як тобі, нудно?

– Це неймовірно.

Без одягу він мені більше подобається.

Ми – Стів Макквін і Елі Макґроу в тому літньому озері в «Утечі».

– Ну ж бо. Залазь, – каже він.

Я зриваю одяг і йду до сходів. Вони сріблясто блищать на світлі, яскраво сяють, мов платинові коштовності. Я занурюю пальці в басейн. Прохолода освіжає. Спускаюся сходами донизу, у воду. Пропливаю трохи. Це чудово. Вода м’яко огортає тіло, пестячи шкіру, наче шовкова постіль. Я чую, як наркотик хвилями пульсує в мене в крові. Губи все ширше розтягуються в усмішку.

Ніно дивиться на мене з протилежного боку басейну. Я відчуваю його погляд. Пливу до нього. Тепер я справді його хочу. Так, як я ще ніколи й нікого не хотіла у своєму житті. У мене в животі пурхають метелики, так, ніби мені знову тринадцять. Знаєте що, я рада, що не вбила його. Це було б страшне марнотратство.

Ніно пірнає під воду. Його темний обрис рухається басейном, загрозливий і небезпечний, як акула чи людожерлива риба. На поверхню підіймаються бульбашки, потім він вигулькує переді мною. Я дивлюся в його очі. Темні та блискучі. Він міцно притискає мене до стінки, і ми нарешті цілуємося. Я смакую його язик, його солоні губи. Притягаю його голову до себе. Його пальці вчіпляються в моє волосся. Його рот голодно поглинає мій. Я кусаю його нижню губу. Тепла рука ковзає моїм стегном і доходить до клітора. Я шкірою відчуваю тепло його гарячого тіла. Я стогну. Тиждень минув.

Потім він відхиляється.

Повертає мене й хапає ззаду. Кусає за шию. Моєю спиною, вгору і вниз, пробігає трепет. Між ніг у мене гаряче й мокро. Я нахиляю голову назад, кладу йому на плече. Він обіймає мене й обхоплює мої груди, соски в мене тверді, напружені. З моїх губ злітає стогін, коли його руки рухаються моїм животом униз, і я відчуваю всередині себе грубі пальці.

– Оце нудно? – питає він.

Розділ тридцять перший

Ніно входить у мене ззаду.

– Презерватив, – кажу я. – У мене є надміцні ребристі, з малиновим ароматом…

– Неможливо завагітніти, якщо трахаєшся у воді.

– Що? – Сумніваюся, що це правда…

– Богом клянусь, – говорить він.

Він трахає мене на краю басейну. Усе гаразд. Я приймаю протизаплідні. Я глибше насаджуюся на його член, наші тіла щільно притискаються, немов склеюючись. Кахлі врізаються мені в груди. Його член – абсолютна досконалість. Обожнюю його прутень. Обожнюю його запах. «Мальборо», хлор і піт. О так.

– Досі нудьгуєш? – шепоче він мені на вухо.

– О Господи милостивий.

Відчуваю його член глибоко-глибоко всередині мене. Його гаряче дихання на моїй шиї. Його сильні руки стискають мою талію так, ніби він ніколи мене не відпустить.

– О, крихітко, – говорить він.

– Скажи моє ім’я.

– Яке тобі більше подобається?

– Алві, – кажу я.

– Алві.

– Ніно.

– Алві.

– Ніно. Ніно.

Я дряпаю нігтями по кахлях, мов кішка, захмеліла, розтягуюсь і звиваюсь. Мої думки відлітають кудись вдалину. О Господи, я обожнюю кокаїн. Ніно стягає мене з краю й занурює мою голову під воду. Згинає мене так, що обличчя опиняється десь біля колін і я не можу дихати, і що?

Що, в біса, він зараз робить? Чому тримає мене так? Він мене зараз потопить, еге ж? Я помру, як і моя близнючка, на дні басейну.

Він далі затискає мене.

О Боже мій, я зараз помру.

Я…

Я…

Я…

Я…

У мене буде просто шалений оргазм.

Я намагаюся сплисти на поверхню, але я й далі міцно затиснута. Він мене причавлює мало не до дна. Я борюкаюся, напружуюсь і відчуваю, як повітря виходить із моїх легенів і кисень зникає. Ніно на мене тисне, тисне і трахає мене. Голова в мене крутиться та паморочиться. В очах усе розпливається. Я розплющую їх, але бачу суцільну блакить. Відчуваю його член на своїй точці G. Я от-от знепритомнію. Не можу більше. Мої очі самі заплющуються.

Повітря більш немає.

Я кінчаю.

Спалах яскравого світла, і я засліплена. Мій мозок вибухає. Спалахує.

Ми кінчаємо разом знову, і знову, і знову, і знову, і знову. Моє тіло трясеться. Мене немає. Я скінчилася. Час і простір розчиняються, руйнуються. Я спостерігаю, як ми відлітаємо, все вище, як фантоми чи янголи. Ми танцюємо, ковзаємо й ширяємо високо-високо. Світло. І тунель.

А потім – нічого.

Ніно виходить – я вишу на краю басейну і віддихуюся, віддихуюся, віддихуюся. Відчуваю, як моя щока втискається в кахлі. Моє обличчя лежить плиском на кераміці.

– НІНО, ЩО ЗА БЛЯДСЬКЕ БЛЯДСТВО?

– Сподобалося? – питає він.

– Я могла померти.

– Я вирішив, що це варто ризику.

Якусь мить я це обмірковую.

– Хай тобі трясця, – кажу я. – Це було вогонь.

Нестача кисню в мозку… У мене вже й так мозок достатньо пошкоджений. Більше не треба.

Сад обертається й обертається навколо, синє, зелене та червоне. Починає грати класична музика. Повітря сповнюється прекрасними аріями, крещендо віолончелей і скрипок.

– Звідки ця музика?

На мить мені здається, що я марю.

– Фестиваль у Равелло, – пояснює він.

Я озираюся. Ми досі в басейні, наші тіла переплетені одне з одним. Ми ще живі. Усе бездоганно. Я дивлюся на його руки, що лежать у мене на плечах, бронзові, як у бога, з чітко окресленими м’язами. Ні з ким я так не кінчала. Ніно – чоловік моєї мрії.

Ми поруч спираємося на край басейну та захоплюємося «порнографією Землі». Над чорними горами з’являються перші криваві денні промені, небо яскраво, тривожно червоніє. Ми разом милуємося сходом сонця та слухаємо музику. Вона магічна, неземна, як ніби вони грають тільки для нас. Я оглядаю сад: це Едем, усе огорнуте золотим сяйвом. Це місце – просто рай.

– Гаразд, – кажу я. – Іноді ти не нудний.

– Bene.

– Коли постараєшся.

– Mortacci tua[162].

Ха-ха. Тепер він сердиться.

Я бризкаюсь і вистрибую з води. Ніно женеться за мною, переслідує мене по саду. Я сміюся та сміюся, така захмеліла.

Я мчу алеєю, оточеною квітами з солодким запахом – пурпуровими бутонами бугенвілії. Старовинні теракотові вази. Оголені фігури з молочного мармуру. Я кидаюсь у трояндовий сад. Падаю й перекочуюся на м’якій траві. Ніно гепається зверху на мене.

– Гей, що це таке? У тебе на сідниці?

– Що що таке?

– Оце тату? «Смерть Немо»?

– А, так, – кажу я. Я про нього й забула. – Мені треба піти на «Роботу над тату-помилками», перекрити його. Бачив коли-небудь це шоу?

– Ні, не бачив. То що воно означає?

– Означає… Знаєш, я не пам’ятаю. Я була страшенно п’яна, коли його зробила. Але в ту мить це було дуже значуще. Знаєш, та рибка з мультика?

Ми оголені лежимо горілиць і милуємося світанковим небом.

– О, поглянь. Зірка падає.

Ніно обертається до мене та каже:

– Треба загадати бажання.

Здається, я знаю, чого хочу…

– Чому ти таке тоді сказав? – запитую я. – Про наш медовий місяць?

– Я не знаю, – відповідає Ніно, потягаючись. – Просто треба ж було щось сказати. Я не міг розповісти йому правду. Він би не дозволив нам тут зупинитися.

– Я думала, ти тут уже зупинявся.

– Я ніколи не вбивав довбаних копів.

– Гаразд. Слушне зауваження, – кажу я.

– То хочеш почути мій план? – запитує він. Тепер у нього схвильований голос. – План, що зробить нас збіса багатими? – Він притягає мене до себе, щоб я лягла йому на груди. Усміхається, і його темні очі блищать.

– Аякже. Що за план? – Я притуляюся щокою до його грудей. Крізь ребра та м’язи чую, як стукає його серце.

– Працюватимемо разом, – говорить він. – Я все це добре обмізкував. Пам’ятаєш того англійця, про якого я тобі розповідав? Що вбив мого батька?

– Ні.

– Він арт-дилер, мільярдер. І живе в Лондоні. Його звати Ед Форбс. Цілковите мудило.

– То що з ним? – питаю я й пальцями гладжу волосся на його грудях. Цілую його. Він досі мокрий.

– Він обікрав мене, мого батька, – говорить він. – Настав нам час помститися. Ми з тобою, разом, крихітко. Дамо йому жару.

Мільярдер – це перспективно.

– Мені подобається, як це звучить.

– Так, обожнюю їбати мудаків.

Ніно встає та хапає мене за руку.

– Ходімо, я хочу тобі дещо показати.

– Тепер куди ми йдемо? Ще не в Лондон?

– Мовчи. Тобі сподобається, – говорить він.

Ми йдемо садом, тримаючись за руки, з голими дупами, як Адам і Єва. Довга пряма стежина, оточена квітами, веде через пагоду до наскельної тераси.

– Guarda che bella vista[163], – каже Ніно. – Тераса нескінченності.

– Ого, оце так краєвид.

Я дивлюся на море. Земля занурюється в океан. Гори покриті цитрусовими гаями, з жовтими та золотими плямами. Села почіплялися до урвистих скель серед темно-зелених дерев і лазурової блакиті. Повітря знову сповнюється прекрасною музикою. Тепер я хочу танцювати.

– Це неймовірно, – видихаю я. – Саме тут було б чудово запропонувати руку й серце.

– Я не можу запропонувати. У мене кільця немає.

Він усміхається пустотливою усмішкою. І раптом усе сповнюється сенсом. Усе саме так і мало скластися. Ніно – мій суджений, мій хлопець-кілер. Нікому більш зі мною не впоратись. Він – ідеальний. Він – Той Самий.

– У мене є. Два кільця, – кажу я. – Просто почекай тут, не йди нікуди.

Я мчу садом назад до готелю, потім сходами нагору до нашої кімнати. Мої ноги послизаються та ковзають на росяній траві, серце б’ється molto allegro[164]. Музика й далі грає, якась переможна. Б’ють у тарілки. Дедалі голосніше. Я озираюся, розшукую свою сумочку й знаходжу її на ліжку. Хапаю її та біжу назад до Ніно.

О Боже мій, сподіваюсь, що він іще там. Що, як він знову зник?

Він стоїть спиною до мене, милуючись краєвидом з балкона. Я поїдаю все це очима. Ці сідниці. Цей краєвид. Він вартий був усієї тієї тяжкої праці.

– Поглянь, – кажу я, – два кільця. Як я й казала.

Я порпаюсь у своїй сумочці – чорт забирай, ніколи нічого не можу знайти.

– О, дивись, твій капелюх. Хочеш забрати назад?

Він натягає його на голову.

Зрештою я знаходжу кільця: срібне кільце з ручної гранати (зберегла його на пам’ять) і ерекційне віброкільце. (Оо, згодом можемо ним скористатись.)

– Що, в біса, це таке? – питає він. Витріщається на ерекційне кільце в моїй руці. Схоже, він не надто знається на секс-іграшках?

Я опускаюся – швидко – на одне коліно.

– Ніно, – кажу я, – ти одружишся зі мною?

– Якщо я скажу так, ти замовкнеш?

– Так, – кажу я.

– Так, – каже він.

Я підстрибую та натягаю ерекційне кільце йому на палець; воно рожеве й тягуче, як желе.

– Юууу-хуууу, – верещу я. – Тепер ти запитай мене.

Я даю йому кільце з гранати.

Ніно опускається на одне коліно.

– Алві, чи вийдеш ти за мене заміж? – Він одягає кільце мені на палець.

– Так, вийду, – відповідаю я.

– Вітаю, – каже Бет у моїй голові.

Тоді ми цілуємося.

Ніно й Алві

Разом назавжди. Його

Яєчка мої ☺

Я вистрибую, а Ніно прямує назад до басейна. Ми забираємо наш зім’ятий одяг і йдемо всередину, до нашого номера. Я така щаслива, що, здається, от-от вибухну. Насипаю одну за одною дві доріжки, а в думках у мене метелики пурхають.

Ніно, геть виснажений, валиться на величезне ліжко. Але я не хочу спати: я надто захоплена. Мені треба обміркувати весілля.

– Ніно? Ти хочеш? – запитую я.

Ой, він захропів.

Тож доведеться мені самій вдихнути обидві доріжки… Добру не можна пропадати. Нюх-нюх-нюх. Удвічі більше веселощів, удвічі більше наслідків. Я надто молода для серцевого нападу.

Я вмикаю телевізор, щоб не сидіти на самоті. Хочу переглянути новини. Може, є щось нове про Доменіко? Ото я тоді реготатиму! Я вдихаю ще одну доріжку. Юху! Юху! Тепер я не можу прибрати з обличчя усмішку. Лише так мені вдається стримати себе й не стрибати на ліжку, як дитина. По телевізору кадри з якоюсь релігійною спорудою. Церквою чи монастирем. Урочисто зажурений натовп. Беруть інтерв’ю в італійської черниці. Я не знаю, про що вона говорить, либонь, про щось дуже нудне. Потім показують фото літньої черниці. Не якоїсь випадкової черниці. МОЄЇ ЧЕРНИЦІ. «Сестра Франческа ді Марцо, 71 рік, також відома як Тереза ді Джезу». Чорт-бля-чорт-бля-чорт. Коментатор щось швидко говорить італійською. Обличчя в нього задушевне й скорботне. Камера перемикається та наближається до дороги. Червоні смуги. Це плями крові. Звісно, це тут я її й переїхала. До чого це все? Що це означає? Її тіло знайшли? Знов інша сцена. Обпалені залишки «чинквеченто». Почорнілі гілки. Поламані дерева. Винищений ліс. Горіла трава та присмалене листя. Камера наїжджає на автомобіль. Ні. Ні. Не відчиняйте його. Не зазирайте всередину, будь ласка. Нас позбавляють вигляду підсмаженого тіла черниці, але я добре бачу її в уяві. Відразлива, з ямами замість очей, з обгорілою шкірою. Сиве волосся перетворилося на вугілля. Одяг розсипався на нитки… Я заплющую очі й хитаю головою.

– Ні, ні, ні.

Іще одне фото. Це той чолов’яга! «Лоренцо Манчіні, 51 рік». Я відразу його впізнаю. Я вкрала його машину. Це був його іржавий старий «чинквеченто». Пам’ятаю його червоне обличчя, притиснуте до вікна. Пригадую ту товсту складку жиру. Він здається приголомшеним, страшенно спантеличеним. Стоїть перед залою суду. Поліційні фургони та галасливі натовпи. Я дивлюся, як чоловік затуляється своїм пальто, намагаючись врятуватися від журналюг.

– Синьйоре Манчіні, – гукають вони. – Signor, è stato Lei?[165]

Чоловіка в кайданках проводять повз натовп. Серед людей – гурток розлючених черниць. Плакáти. Урочисто-журливий священик. І це не якийсь випадковий священик, це мій священик. Той, якого я врятувала в лісі та який мене підвозив. Мій мозок напружено працює, працює, намагається щось вирахувати, але я зараз така захмеліла, що не здатна думати. Я силюся щось утямити. Хтось бере інтерв’ю в священика. Я не знаю, що він каже, але схоже на якусь типу надгробну промову. Думаю, він говорить про цю черницю, сестру Франческу ді Марцо. Либонь, зазначає, як сумно те, що вона мертва. Що вбивати черниць не слід… Поліція, мабуть, заарештувала того чоловіка за підозрою в убивстві черниці. То ось що тут відбувається? Повірити не можу. Бог існує. Я дивлюся на екран іще зо дві хвилини. Потім сюжет змінюється.

Я підбігаю до Ніно на ліжку. Я хочу його розбудити. Маю йому розповісти. Я повірити не можу у власне щастя. Але для Ніно це нічогісінько не означатиме. Він не знає, що то за черниця. Не знає, що я її вбила. Мабуть, це не настільки термінова інформація. Дам йому ще трохи поспати. Це може зачекати до ранку. Бачите? Я – така ласкава, турботлива душа. Я – поміркована дівчина. Я стану чудовою дружиною. Ніно – щасливий чоловік. Він сам не знає, як йому пощастило.

Я спостерігаю, як він спить. Я могла б годинами дивитися на нього, слухати його дихання. У кімнаті сутінково, фіранки завішені, і контрасти тіней підкреслюють його риси. Мої очі вдивляються в його прекрасне обличчя. Портрет римського бога. Італійська супермодель. Він міг би бути ангелом Караваджо. Міг би грати Чиро в «Ґоморрі».

Я запалюю собі цигарку та стою біля вікна, широко всміхаючись. Я така до біса крута в цьому. Виходжу сухою з води після вбивств. Я навіть не знаю, скільки їх, але вже назбиралася тьма-тьмуща тіл. Ми станемо найкращими винищувачами, яких тільки бачив цей світ. Увійдемо в історію як найшаленіші та найнеперевершеніші. Ніно – мій король, а я буду його королевою.

Я всміхаюся до сяйливого моря. Сонце підіймається над водою. Сьогодні буде чудовий день. У небі – жодної хмарки. Обожнюю, коли воно так. Рожевий світанок поступається блакиті, світлій та ясній, як очі Динаміт. Я пробачила Ніно за те, що він її вбив. Він зробив те, що мав зробити. Я пробачила собі за те, що вбила тих поліцейських. І Алессандро теж. Я зовсім забула про того крадія, а моїй близнючці, чесно кажучи, так і треба. З черницею це… прикро. Але, працюючи в моїй галузі, не можна бути тюхтійкою. Щойно стаєш чутливою – і тієї ж миті програєш. Завагаєшся – загинеш. Я гашу недопалок об кахлі та жбурляю його вниз, у сад. Я повертаюся назад до спальні. Ніно й досі спить.

Я сідаю на край ліжка та пещу його чорне, мов смола, волосся. Ніно хропе низько та м’яко, так мило, як маленький Ерні. Це вам не гарчання страховиська, як у Доменіко. (Він стане популярним у в’язниці.) Ніно рухається, совається у сні. Він бурмоче: «Алві?» Йому сниться секс зі мною, я закластися готова. У куточках губ видно мерехтіння усмішки. Я нахиляюсь і цілую його. Мій партнер. Мій коханець. Мій майбутній чоловік. Повірити не можу, що він хоче зі мною одружитися.

Пакет із кокаїном лежить відкритий. Іще дрібка – ну чим це може зашкодити? Я лизькаю палець і набираю на нього чистого білого порошку. Утираю наркотик собі в ясна. Ммм, це цілковита насолода. Пістолет Ніно лежить на маленькій тумбочці біля ліжка, поряд із лампою та його обручкою. Ой. А чому він її зняв? Сріблясте кільце з ручної гранати й досі на мені. Але ерекційне кільце не в нього на пальці, воно онде, на тумбочці. Це дивно. Я не впевнена, що мені це подобається. Що це, в біса, означає? Моє серце починає битися швидше. Це кокаїн? Чи щось інше? Але все круто. Усе гаразд. Охолонь, крихітко. Я встаю й потягуюсь. Може, ромашкового чаю?

Я дивлюся в дзеркало спальні. Темно, але я бачу, що мої очі схожі на дві летючі тарілки. Ніколи не бачила, щоб у мене так розширювалися зіниці. Зуби в мене стиснуті, вилиці напружені. Я сильно тру собі щоки, вгору-вниз, тричі ляскаю себе по обличчю. Скрегочу зубами. О Господи, я на межі. Не відчуваю ні підборіддя, ні губ.

Я бачу, як Ніно вовтузиться в ліжку за моєю спиною. Він крізь тіні простягає руку. Я дивлюся, як його пальці поволі наближаються до чогось на тумбочці.

– Пістолет, – каже Бет. – Він намірився тебе застрелити.

Я біжу кімнатою назад. Моє серце калатає вдвічі швидше. У мене з’являється тунельний зір. Усе, крім пістолета, зникає. Я хапаю «Ґлок», і саме вчасно: пальці Ніно ковзають об мої, – а тоді натискаю гачок.

ПІФ-ПАФ.

Ляпає кров, пір’я злітає в повітря.

Я оглушена. Руки тремтять. Долоні пітніють.

Чорт.

Тоді я впускаю пістолет.

Що тільки-но сталося?

Що я, в біса, накоїла?

Бет сміється в мене в голові.

– Я виграла, – каже вона.

Я валюся – важко – на стіну й повільно стікаю на підлогу.

– Ні, – кажу я. – Що, в біса, ти зробила?

Я дивлюся, як бавовна просочується червоним. Відчуваю тілесний запах свіжої крові.

– Він тягнувся до лампи, – пояснює Бет. – Ти щойно вбила свою споріднену душу.

– Ні. Ні. До пістолета, – кажу я.

– До лампи.

– До пістолета.

– До лампи.

– До пістолета.

– До лампи.

– До пістолета. До пістолета.

Я дивлюся на Ніно, на дірку в його чолі, що наповнюється чимось чорним. Усе сповільнюється. В очах у мене все розпливається від сліз. Його вродливе обличчя – у плямах крові. У мене всередині все стискається. Я блюю. Блюю знову, і знову, і знову на блакитну кахляну підлогу.

– Я ж говорила тобі, що помщуся, – каже вона.

– Ні, ні, ні.

О Господи, Бет. Я ладна ще раз її вбити. І того довбаного клоуна. Вона весь цей час щось замишляла проти мене. Вона ненавидить мене. Вона ненавидить мене. Я ненавиджу мене? Я плачу пекучими сльозами. Він мертвий. Його немає. Що я накоїла? Що я зробила? Я цілую його в досі теплі губи. Відчуваю смак гарячого заліза – його кров.

Я простягаю тремтячу руку та намацую пульс у нього на зап’ясті. Чекаю.

І чекаю.

І чекаю.

Ну ж бо.

Ну ж бо.

Ніно.

Ніно.

Будь ласка.

Я обережно підіймаю його повіку. Зіниця велика. Розширена. І не звужується під впливом світла. Я закриваю око. Це все підтверджує.

«Спинилось чесне серце. Спи, мій принце! Хай сонми янголів твій сон колишуть»[166].

Я лягаю поряд із ним на ліжко.

Містер Бульбашка сміється в мене в голові.

І…

Далі – тиша.

Епілог

Дзвонить мій «Самсунґ»: «Невідомий абонент».

– Так? Алло? Що таке?

– Алвіно, любенька, це ти?

– Га? – Яка я тобі, в біса, любенька? Це Мевіс. Чого це вона така поштива? Либонь, хтось підслуховує. – Так, це я. Що тобі треба? – Грошей на будинок для літніх людей? Доглядальницю/опікунку?

– Я говоритиму коротко, мій янголе, – каже вона.

– Добре. І чого ж так? – Це незвично.

– Розумієш, у мене є лише хвилина, доки нас роз’єднають. Вони дуже суворі щодо особистих дзвінків у цих поліційних відділках-камерах-тюрмах.

– У чому? Де ти є? Що коїться? – Я зиркаю на телефон, але це не «ФейсТайм».

– Так, я саме тому й телефоную, люба моя. Я у відділку, тут, у Римі. З’ясувалося, що компетентні органи Великої Британії нарешті знайшли твого батька. Ти можеш у це повірити? Через стільки років. Двадцять п’ять, точніше кажучи…

– Про що ти, в біса, взагалі говориш?

– Якісь поліцейські в Лоуер-Слотері знайшли твого батька в садовому сараї.

– Як мій батько опинився в сараї?

– Ах, от у тому-то й запитання.

– Запитання на довбаний мільйон доларів. Хто я тобі така? Кріс Таррант[167]?

– Що? Хто? Ні. Не матюкайся. Хай там як, головне, любенька, що мене заарештовано. За підозрою в умисному вбивстві з обставинами, що обтяжують покарання. Тобі коли-небудь доводилось чути такий суцільний абсурд? У всякому разі, я дуже сумніваюся, що в них набереться достатньо доказів, щоб мене засудити, адже стільки часу минуло, та й черв’яки… Чесно кажучи, я майже забула про нього. У якомусь куточку свідомості очікувала, що він зник, ну, знаєш, біологічно розклався. Я взагалі-то телефоную, щоб сказати: приїдь і забери маленького Ернесто. Я залишила його з Ріккардо та Джузеппе, а це не найкраще…

– ЩО ЗА ЧОРТІВНЯ? МІЙ БАТЬКО МЕРТВИЙ?

Спершу Ніно, тепер тато.

– Ти приїдеш наглянути за дитиною?

– Ти його вбила?

– Алвіно. Дозволь мені внести ясність: це лише суд може вирішити.

– Я знала це. Знала. Ти його вбила.

Я об заклад готова побитися, що то не спадщина від бабусі – оті півмільйона, що були в мами в банку. Бабця не мала жодних грошей. То все було мого батька. Якщо існує у світі незаперечний мотив, то оце він.

– То дати тобі їхній номер? У мене є координати Ріккардо.

– Не треба мені номера Ріккардо. – Я не збираюся в няньки.

– Я попрохала б Доменіко, але він, здається, зник. Узагалі-то тепер, коли я вже з тобою говорю, любенька, в тебе є гроші? Мені десять тисяч потрібно лише для застави…

Зв’язок обривається. Нас роз’єднали. Я сідаю на ліжко в приголомшеному мовчанні. Падаю головою на подушку поряд із Ніно. Випускаю телефон із пальців. О Боже мій, моя мати – вбивця. Не знаю, чому я так дивуюся. А як я думала, звідки в мене це взялося? Ха. Це точно є в мене в генах. Узагалі-то в мені нічого особливого немає. Це просто одна-єдина молекула ДНК. Вона вбивця. Я вбивця. Усі вбивають усіх. Але різниця в тому, що я не збираюся ловитися. Я – наступне покоління. 2.0. Оновлена та покращена. Удосконалена.

Я оглядаю тіло Ніно, що безпомічно лежить на ліжку. З підлоги долинає запах блювотиння. Чутно, як крапає його кров – кап-кап-кап. Та він навіть не думав брати мене заміж. Як я могла бути такою наївною? Він проносив те кільце менш ніж годину. Я просто хотіла в це вірити. Він сам так сказав: увесь цей тиждень був перевіркою. Що ж, ти не пройшов моєї перевірки, гівнюк. А тепер я головна. Усе в моїх руках. Я бажала його смерті. Звичайно бажала. Я весь час це планувала. Не було в мене в голові жодного голосу жодної сестри. Що я, божевільна? Шизофренічка? То все говорила моя підсвідомість. Мій власний заплутаний внутрішній голос. Я знала, що мала робити. І знала, що мені потрібно…

Якщо хтось запитає про ту вибухівку, якщо хтось знайде це тіло, я скажу їм, що Ніно висмикнув кільце, а потім узяв мене в заручники. Це бездоганно. Я вбила його з метою самооборони. У мене не було вибору. І як думаєте, кому повірять? Дівчинці чи довбаному мертвому кілерові?

Якщо я змогла вбити цього безжального гангстера, якщо я змогла вбити кохання всього мого життя, то я ще міцніша, ніж думала. Я можу вбити кого завгодно.

Так. Так, я Алвіна Найтлі.

Тож Едові Форбсу варто боятися.

Що ж, гартуйте свої яйця, містере Форбс.

Тепер я йду до вас.

Подяки

«ПОГАНА» стала складним другим романом, але написання цієї книжки було справжнім задоволенням. Висловлюю найглибшу подяку за неймовірну підтримку таким людям: Паоло Еспозіто, Ліза Талеб, Річард Скіннер, Матильда Мак-Дональд, Джессіка Лік і команда «Майкл Джозеф», Майя Зів і команда «Даттон», Саймон Трювін, Анна Діксон і команда «Вільям Морріс Ентертейнмент», Тім Бонсор, Клодетт Бонсор, Лідія Рафлз, Феліція Йеп, Майкл Діас, Ілана Ліндсі, Гелен Аллен, Емма Вендор, Іссі Махмуд, Марія Джибу, Ясмін Вествуд-Алі, Девід Вествуд, Кріс Елвідж, Джонні Парізо та Майк Делука й «Майкл Де Лука Продакшн», Клое Еллін із «Юніверсал стьюдіоз», Сенья Андреєвіч-Баллок, Матильда Манро, Вікторія Леунґ, Шарлотта Мюррей, Андреа Васіліу, Ваня Мавродієва… Я впевнена, що є ще багато, багато інших, кого я забула, і за це прошу вибачення! Але я не змогла б написати цієї трилогії без вас. Ви робите можливим усе. З усією любов’ю, Клої ххх

Примечания

1

Переклад І. Огієнка. (Тут і далі прим. пер.)

2

Переклад Л. Гребінки.

3

Condé Nast – журнальне видавництво.

4

Одиниця маси в англомовних країнах, 1 фунт = 0,45 кг.

5

Не треба (іт.).

6

Вальтер Скотт, «Марміон».

7

І що? (іт.)

8

Годі (іт.).

9

Мені дуже прикро (іт.).

10

Ґлорія Ґейнор – американська співачка у стилі диско, відома хітом «I Will Survive».

11

Одиниця довжини у деяких країнах, 1 дюйм = 2,54 см.

12

Сильвія Плат – американська письменниця, одна з фундаторок жанру «висповідальної поезії».

13

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

14

Солодким життям (іт.).

15

ЛЮБА ЕЛІЗАБЕТТА (іт.).

16

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

17

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

18

Річ Фронінґ – професіональний американський кросфіт-спортсмен.

19

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

20

Коулрофобія – страх перед клоунами.

21

Лісбет Саландер – дівчина-хакер, що має на спині татуювання у вигляді дракона, героїня серії книжок шведського письменника Стіґа Ларссона «Міленіум».

22

Усейн Болт – ямайський спринтер, 8-разовий олімпійський чемпіон.

23

Говорить (іт.).

24

Tinder – застосунок для знайомств.

25

Happn – мобільний застосунок для соціального пошуку, що ґрунтується на географічному розташуванні.

26

Hinge – застосунок для знайомств.

27

Grindr – застосунок для знайомств геїв і бісексуальних чоловіків.

28

Bumble – застосунок для знайомств.

29

Swipe Buster – сайт, за допомогою якого можна дізнатися, чи користується хтось «Тіндером».

30

Паспорт (іт.).

31

Ласкаво просимо (іт.).

32

Airbnb – сайт, за допомогою якого можна орендувати приватне житло по всьому світу.

33

Засранця (іт.).

34

Джон Кітс, «Ода солов’ю» (переклад В. Марача).

35

Ну? (іт.)

36

Іди на хуй (іт.).

37

Firestarter – синґл британського гурту «The Prоdigy».

38

Красень (іт.).

39

Ніс (фр.).

40

Гайді Монтаґ – американська телеведуча, співачка й дизайнерка.

41

Добрий вечір, як ся маєш? (іт.)

42

Пакман – персонаж японської відеогри.

43

Матір Божа (іт.).

44

The Crystal Maze – британське телевізійне шоу, де команда з шести осіб бере участь у різноманітних випробуваннях.

45

Аперитив… красуню? (іт.)

46

Так, красуню (іт.).

47

Смачного (іт.).

48

Гаразд (іт.).

49

Жодних проблем (іт.).

50

Один, два, три… (іт.)

51

Площа святої Марії (іт.).

52

Кеті та Гіткліфф – закохані з роману Емілі Бронте «Буремний перевал».

53

Котсуолдс – міцевість у Великій Британій, відома своєю мальовничістю.

54

Коханий, іди сюди (іт.).

55

Молодець (іт.).

56

Ходімо (іт.).

57

Англійко, мені дуже шкода (іт.).

58

Іди (іт.).

59

За (іт.).

60

Але ж (іт.).

61

Я не продаю песика (іт.).

62

Особливий.

63

Сваритися.

64

Дуже гарний (іт.).

65

Авжеж, синьйорино, хвилиночку (іт.).

66

Флойд Мейвезер – американський боксер-професіонал.

67

Площа Іспанії (іт.).

68

Усе гаразд? (іт.)

69

Почуваєшся добре? (іт.)

70

Енді Воргол – американський художник і дизайнер, діяч поп-арту.

71

Еллі Ґолдінґ – британська співачка й акторка.

72

Майкл Ґоув – британський державний діяч.

73

Борис Джонсон – британський державний діяч.

74

Анастейша і Крістіан – персонажі роману Е.Л. Джеймс «П’ятдесят відтінків сірого».

75

Дебора Міден – англійська бізнесвумен, відома також виступами в телешоу Dragons’ Den («Лігво дракона»), де учасники мають можливість втілити в життя свою бізнес-ідею.

76

Дякую (іт.).

77

Прошу (іт.).

78

Пизда (іт.).

79

Хуй (іт.).

80

Іди на хуй (іт.).

81

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

82

Геть від фонтана! (іт.)

83

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

84

Нічого (іт.).

85

Ґлорія Стайнем – американська феміністка, журналістка та політична активістка.

86

Слухаю (іт.).

87

Еммелін Панкгерст – англійська політична діячка кінця ХІХ – початку ХХ століття, що боролася за права жінок.

88

Мері Волстонкрафт – англійська письменниця й феміністка XVIII століття.

89

Дідько (іт.).

90

Постривай (іт.).

91

Забирайся з мого авто (іт.).

92

«Повертай назад» (іт.).

93

Саймон Ковелл – британський телеведучий і продюсер.

94

1 миля = 1,6 км.

95

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

96

Нельсон Мандела – південноафриканський політичний діяч, який боровся за права людини під час апартеїду, за що 27 років провів у в’язниці, й був звільнений 1990 року.

97

«Кішка на розпеченому даху» – п’єса американського драматурга Теннессі Вільямса.

98

Скільки? (іт.)

99

Матір Божа. Пожежа? (іт.)

100

Остія-Антика (назва міста).

101

Площа святого Петра (іт.).

102

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

103

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

104

Мітла (іт.) – термін у картярській грі.

105

Прокидайся (іт.).

106

Що за хуйня? (іт.)

107

Площі Навона (іт.).

108

Як би це назвати? (іт.)

109

Тріскою (іт.).

110

Цукіні (іт.).

111

Шніцелем із телятини (іт.).

112

Шинки (іт.).

113

Ріґатоні карбонара (іт.).

114

Марітоцці (хлібці з родзинками).

115

Не переймайтеся (іт.).

116

Завтра (іт.).

117

Трохи терпіння (іт.).

118

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

119

Лазаньї аль форно та спагеті алла путанеска (іт.).

120

Можете виконати цю пісню? (іт.)

121

Смакота (іт.).

122

Класичні італійські макаронні вироби, схожі на спагеті, але сплюснуті.

123

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

124

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

125

Площа Республіки (іт.).

126

Задовбали (іт.).

127

Площа Ротонда (іт.).

128

Тебе заарештовано (іт.).

129

Площа Венеція (іт.).

130

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

131

Хто це? (іт.)

132

Джастін Трюдо – канадський прем’єр-міністр із 4 листопада 2015 року.

133

Трахни мене (іт.).

134

Сьогодні (іт.).

135

Англійською (іт.).

136

Чілі кон карне, ковбаси, пастрамі, карпаччо з яловичини (іт.).

137

Ясно? (іт.)

138

Так, комісаре (іт.).

139

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

140

Ще один віскі (іт.).

141

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

142

З нашими найкращими побажаннями (іт.).

143

Тімбаленд – американський репер.

144

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

145

Ну що ти зробила? (іт.)

146

Джульєтт Льюїс і Вуді Гаррельсон – актори, що зіграли головні ролі у фільмі «Природжені вбивці».

147

Сорт конопель.

148

Лайно (іт.).

149

Сучий син (іт.).

150

Матір божа (іт.).

151

Ти збожеволіла. Збожеволіла (іт.).

152

Діджеріду – музичний духовий інструмент аборигенів Австралії.

153

Рольф Гарріс – австралійський шоумен.

154

Дідько (іт.).

155

Чого тобі? (іт.)

156

Кімнату (іт.).

157

На двох? (іт.)

158

Для мого медового місяця (іт.).

159

Чому ти не можеш забронювати кімнату, як це роблять усі інші? (іт.)

160

Дуже приємно (іт.).

161

Hed Kandi – британський музичний бренд.

162

Твою туди нехай (іт.).

163

Дивись-но, який гарненький краєвид (іт.).

164

Дуже швидко (іт.).

165

Це були ви? (іт.)

166

Вільям Шекспір, «Гамлет, принц датський» (переклад Л. Гребінки).

167

Кріс Таррант – англійський телеведучий і комік.

Content

Клої Еспозіто
Погана

Пояснення

День перший. Зрадник

День другий. Крадій

День третій. Цуценя

День четвертий. Черниця

День п’ятий. Повія

День шостий. Коп

День сьомий. Той Самий

Епілог

Подяки

Примечания