Ткач Олександр

Дощовий світанок

БАТЬКІВЩИНА…

( Уривок із поеми «Життя»… )

… Я, люблю свій рідний край, -

Донецький степ широкий!..

Він весною квітне вкрай,

Милуючи око!

Тут, орел-стіпняк літає,

У кришталевій сині,

І «Стожари» в небі сяють,

Поночі, й понині!

Навкруги, - лани зелені,

Обрію сягають.

Переліски та яри, -

Долу пролягають!

І квітуча ця земля:

Усі луки, доли… -

Вона наша, знаю я,

Пам”ятаю з школи!

У «Хрущьовскому» ставку,

Дітьми раків «драли»,

Бавилися у ярку, -

Усе козакували!

Бо це є, наш край родинний, -

Наша Батьківщина!

І у кожної людини,

Є вона єдина.

За яку життя віддати

Можу, - знаю змалку.

Бо лише ось тут нас мати,

Голубила палко!

З дому у життя ступали, -

Час роками лине…

Та у серці залишали,

Частку Батьківщини!

Кого як доля не спіткала,

Сюди ми повертали.

Вона рідна, нас приймала,

Щоби з ким не стало…

Рідній край! Край шахт, заводів, -

Моя Батьківщина! –

Ти, як зіронька на Сході,

Неньки-України!..

БОСОНОГЕ  ДИТИНСТВО.

Босоноге дитинство…

Бачу трохи спітнілі від спеки хлоп’ята,

До води, до ставка,

Через житнє те поле біжать.

По хвилястій, курявій

Стежині, порепані п’яти,

Як замурзані сонячні

Зайчики, наче навкруги блищать.

Незабутня та мить,

Зустрічі від прохолоди, -

У спекотний полудень,

Зануритись на саме те дно.

І нечувана радість,

Від почуття насолоди, -

Аби тільки судомою ніг,

У самого дна не звело.

І лише у снах,

Де як в казці, - чарівно і просто,

Бачу те, що з дитинства,

У серці своїм не зберіг… -

Бачу погляд очей волошкових,

Дівочу тендітну там постать,

І забутий,

Та наче до болю знайомий поріг.

Де таємно,

До самої пізньої ночі,

Я худеньке дівча,

Замріяно палко чекав.

Де незграбно, соромлячись,

Теплі вуста, милі очі,

Якось так по дитячі,

Закохано і цілував.

Босоноге дитинство. –

Картопля в багатті и тиша.

Поруч хлопці утомлені

Сплять, на духмяному сіні.

Проспіває цвіркун.

Та шкребуться якісь, десь там миші…

- Навкруги цілий Всесвіт,

І зорі, великі і сині!..

СЕРПЕНЬ, 2007 рік,   м. Костянтинівка,  Донецька обл.

ВІТЧИЗНА

Як думкою я часто лину,

Коли буваю край землі,

Додому, де свою стежину,

Проклали ніженьки малі.

В дитинство… Де сиві тополі,

Пухнаті,  кроною шумлять;

І де зірки в нічному полі,

Замріяно палахкотять.

До краю, де своє кохання,

В безмежних радощах знайшов…

І де знайшов свої страждання,

Коли у світ великий йшов.

Мій рідний  край, моя Вітчизна,

Мої сумління і любов!..

Яка ж ти ненька моя, різна, -

І все ж, моя єдина кров!

14. 02. 2010

ГОЛОДОМОР…

(Поема)

Зі слів мого батька, - КОЗИРА Івана Максимовича, 1902 року народження; село Мартинівка Старо-Костянтинівського району, Хмельницькій області.

НА цій трагедії не слід спекулювати,

Людське це горе виставляти напоказ.

А треба мовчки шанувати, й пам’ятати,

Чемно і уклінно, без прикрас…

Усім нам треба добре зрозуміти,

Що коїлось тоді у ті роки. –

Як можна з каменем на серці, поруч жити,

Вищати вголос, чи мовчати, навпаки?..

ГОЛОДОМОР!.. – Страшне і чорне слово.

Та пам’ять тих років не згине у віках:

Скорботний дзвонів дзвін, в якому тане мова, -

Нема вже більше слів, і сил нема в руках.

НЕМА, нема, нема, - де хліба взяти?..

Родюча скрізь земля, та всюди недорід. -

А може слід було, навколішки всім стати,

І Хрест Святий на груди, покласти було слід?

Вклонитись до землі, по гордість приховати,

Нечисту думку вголос, нікому не казать.

Селянський дух, життя, навкруг не плюндрувати,

І матір Землю рідну, всім серцем вшанувать?..

І день, і ніч у полі,

Коли ідуть жнива.

У хлібороба долі,

Іншої нема!..

ХЛІБОРОБ наш батечко, у сімнадцятому році,

Тільки як з «германської» додому вже прийшов,

Зразу став із бідними на червонім боці,

Гвинтівку «трьохленійочку»,  узяв у руки знов.

Обіцяв селянину земельки рідній, досхочу,

Самий найчервоніший, Ленін-більшовик!

Хтось вже був у захваті, а хто був у розпачі,

І здійнявся навкруги, несамовитий крик:

«Чернь ви низько роджена!.. – паничі вищали,

… Рівенства плебеї, вам ще подавай!..

Ви на землю нашу, роти пороззявляли,

Буде вам на цвинтарі, по два метри, вкрай!..»

А ЧИЯ вона земелька?.. - Бог один і знає:

Того панича, який тільки їсть і п’є?..

Чи того, хто її зранку, й до зорі кохає,

Укладаючи всі сили, у життя своє?

Хто із самого дитинства ріс у чистім полі,

Із духмяним вітерцем, із дощем вночі,

Хто без неї, як без серця, без душі, без волі, -

Чи зможете це відібрати, ляхи-паничі?..

ЗЕМЛЯ дечавіла, поки з панами бились,

Хто її родючу, рідну, голубити міг?

Над дикими могилами, чорні круки вились,

Багато хто за правду, в неї рідну ліг.

… Хто знає правду тую, яка усіх з утішила б,

Щоб кожен ц нею згодився, й сусіда зрозумів?

Щоб життя наше, людське, - покращала, поліпшила,

Без ненависті й заздрощів, кожен поруч жив?..

УРА, ура, ура, - і руки зголоднілі,

До плуга прикипіли, що землю обробляв.

Втерши рукавом, чоло своє спітніле,

Хлібороб наш, батечко, до землі припав.

Недоспавши ніченьку, не доїв сніданку,

Їде в поле батечко, щоб вкинути зерно,

У земельку теплу ту, зігріту сонцем зранку,

Мозолястій долонею, щоб росло воно.

І ДНЯМИ, і ночами, у хвилюванні, ждучи,

З поглядами вгору, дощика чекав.

У великих радощах, під дощем ідучим,

Дивлячись на ниву, він пісень співав:

Про її кохану ту, рясно потом вмиту,

Про здобуте у боях, право на її,

Про селянську душу, як на вітру відкриту,

І щасливу долю, на своїй землі!

СИНА свого первістка, у полі ти роджала.

Була пора спекотна, - саме були жнива.

Пуповину синові сама перев’язала,

І йому пелюшками була м’яка трава.

Ті дитячі ніженьки… Свої перші кроки,

По ріллі, за плугом батьківським робив.

Запам’ятав на все життя свої дитячі роки,

І холодний смак роси, що по ранку пив.

Добре все, і гарно як, - ген, душа радіє!

Навкруги своя земля, і вона бере.

Доглядати вже її, він, хазяїн, вміє,

І тепер її родючу, ніхто не відбере…

НА ТОЙ час у селах багато було різного:

Хто до кривавих мозолів, землю голубив.

А хто із самого ранку, до вечора пізнього,

Блукаючи по вулицях, лише чоботи бив.

За землю, з паничами селяни з честю билися,

З зірками на будьонівках верталися в село.

Хто із жадністю до неї, до землі вчепилися,

А у кого і любові, до неї, не було.

Поділилося село: є бідні, є багаті… -

За яку ж тоді ідею, проливали кров?

Ви ж усі тоді хотіли, щоб був хліб у хаті,

Чому тепер «собачитеся», люди добрі, знов?

Голитьба, злидота, - ходять, поглядають.

У шкіряних картузах, та штанах в дірках.

Усе пісень революційніх, під прапором співають.

І сидять по лавкам й курять, у агиткутках…

***

КОЛЕКТИВІЗАЦІЯ… Гвинтівка у долонях.

У вагон мішками, золоте зерно.

Зціплені вуста, кров бушує в скронях:

«Оговтайтеся люди, наше є воно!..»

Колективізація… Вигребли все з хати.

І коней, корови, - забрали гультяї.

Хлібороба-батечка погнали десь солдати,

У краї холоднії, північніі краї…

З ПРАПОРАМИ ходять по вулицях та хатах.

Останнє вигрібають, бо десь «план горить».

Сина, - комсомольця, так благає мати:

«Не ганьбись перед людьми, тобі з ними жить!..

Ти чому таке неслушне, виросло, небого,

Чи не вчила я тебе, поважати всіх?..

Ти не до людей лицем, ні з чемністю до Бога,

Приклад лише і береш, з гультяїв отих!..»

ТА ХЛОПЧИНА-яструбок, добре справу знає, -

Бо на обрії колгоспнім щастя майорить.

Там на ниві золотій, зерно достигає,

І захоплений селянин, за трактором сидить.

Там усміхнені обличчя, пісня лине всюди,

І село квітуче там, наче рай земний!

Бо заможні у колгоспі, і щасливі люди… -

Наче сон казковий, яскраво-золотий!..

«… ЧИМ ЖЕ годуватиму, я вас дітки взимку?..» -

На руках немовля, сльози на очах.

Примовляла матінка підліткові-синку…-

А у розбите серденько закрадався страх.

Двір пустий, у хаті голо, у сараї, - тиша.

Все забрала у колгосп сільська біднота.

Лише шкребеться на горищі зголодніла миша… -

А на серці важкий камінь, в душі, - пустота.

СИН-підліток пригорнувся, маму пожаліти,

Підняв очі догори, гірко так зітхнув.

«… Як же будемо з тобою, далі, милий жити?..» -

Шепотіла, але так, щоб і син не чув.

Донечка притихла, і вже не кричала.

Бо не мала, бідна, своїх сил кричати.

З горя, від наруги, - молоко пропало:

«Нічим мені крихітко, тебе годувати!..»

ПІСНЯ – ПЛАЧ

«МИЛИЙ наш ти, батечко, як міг ти нас лишити?..

Чому ж ти так не захотів, і нас з собою взяти?..

Не можу я дивитися, як гинуть наші діти,

Лише можу з ними поруч, з голоду вмирати…

Чому ж це, милий батечко, світ такий немилий?

За працю зранку до ночі, нас так катувати?..

Чому отії гультяї, нас усього лишили?

І покинули ні з чим, у зиму помирати!..

І де та правда, за яку ти з паничами бився?

Де та обіцяна земля, та воля на її?..

Чому в очах моїх щасливих, білий світ закрився?

Та де голівонька твоя, і ніженьки твої?..»

… ОН їх, скільки ворогів розвелося всюди:

У містах, - «врєдітєлі», на селі, - «куркуль»!

Та гуляє біднота, і гуляють люди, -

На «ворогів» народу, - у нас досталь куль!

Допоможемо селу, колгоспи утворити,

Як же їм не розуміти, тих речей простих?

Ми навчимо у селі, їх, як треба жити,

І як землю обробляти у колгоспах тих!

Так і поїхали творити із тих міст у села,

Ті, хто гадки і не мав, що таке земля?

І такого натворили, до того привели,

Що не можу пояснити, люди добрі, я!

КОЛЕКТИВІЗАЦІЯ… Усе до купи знесли.

Тут тобі и меблі, і з сундуків сукно.

Щоб ділити порівно, між усіма чесно, -

А чи думали вони, що чуже воно?..

Їдуть у вагонах, сидять у казематах,

Ті, хто скарб той наживав, - «Сіль» землі. І кров…

Прижимала до грудей, свого сина, мати:

«Ми повернемось додому, скоро синку, знов!..»

***

А КОЛГОСПНИЧКИ гуляють, на гармошці грають,

М’яса досталь, треба їсти, бо худоба мре…

Усю зігнали в купу, чим годувать, - не знають?

Навіщо думати про це, - хай їх біс бере!..

Якось зиму пережили. Ось, весна на дворі.

Ти пройдися тим селом, подивись навкруг?

Он, хати стоять обдерті, вікна биті, голі,

І люди ледве ходять, - бо голодні, друг!

Якось зиму пережили, вспіли щось сховати.

Та і їли похапцем, щоб ніхто не знав,

Те, що у колгосп, не вспіли забрати…

Наче, нажите руками, а думка, - наче вкрав!

ЦІ КОЛГОСПНІЇ лани треба засівати.

Бо земля-земелька, не буде чекати.

«Будемо орати, й сіяти, та пісень співати,

Будемо нове життя, гуртом будувати!..»

Таке спекотне сонечко, дощик, - ні краплини.

І земля у полі, - наче сирота.

Не дають врожаю, вкинуті зернини,

Та гуляє по селі колгоспна біднота.

ОТ І ВІДГУЛЯЛИ, - немає врожаю,

А з тим, що уродило, творять казна-що?

Грузять на підводи, кудись забирають.

Дуже їсти хочеться, - та немає що.

По селу з солдатами ходять активісти,

Вони добре знають: де, хто, що сховав?

Вигрібають із комори до зернини, чисто,

Колективізація, - щоб ти, друже, знав!

І старенька мати, яструбка-хлопчини,

Сидить на призьбі, з горя, сльози витирає:

«Що ти, в біса робиш, нерозумний сину?..» -

Дивлячись, як у сусідів, хліб той відбирає.

МЕТЕ і виє. Розгулялась навкруг хуртовина,

Новий Рік на дворі скоро, - а радість ваша де?

Он, хтось тягне сані, на них домовина,

З небіжчиком на цвинтар, хитаючись бреде.

Їх вже немало з голоду, померлих поховали.

Та скоро, мабуть прийде, ота остання мить…

Поки були сили, - шану віддавали,

Та дуже їх багато під лавками лежить.

ТАК, дуже їх багато, померлих з голодухи:

Старий, малий, - усяких, смерть разом забирає.

Тут і мужик трудяга, й колгоспник відчайдухий,

Усім їм хліб потрібний, а його, - немає.

Вивезли ще з осені, вагони загружали,

Країна хоче їсти!.. – Стій, а вони є хто?..

Тоді ще були сили, тоді пісень співали,

І шматували тим колгоспом, рідне те село…

НА ВЕСЬ світ кричали, в газетах писали,

Індустріалізація, по країні йде!

Усі під комунізм фундамент будували,

Як така вже справа селянина мине?

Тільки хто спитав, того хлібороба:

Як же воно краще буде для землі?.. –

Владу дали тим, хто на ній не робе,

От і сплюндрували, споганили її.

УСКРІЗЬ зневага стала до старшого, до ближнього,

Ворогують між собою, навіть батько, й син.

І промовити уголос страшно слова лишнього,

Розбив серця людські геть, непорозумінь тих клин…

Де зневага до людей, наруга над землею,

Там духовність від тіла, відірвана геть!..

Та не може тіло жити без душі, без неї, -.

Бо загине красота, і суспільству, - смерть!..

ОСЬ, зима вже сходить, сонце пригріває,

Снігові намети тануть від тепла.

В небі птахи прилетілі, весело співають,

І з’явились проліски, - бо прийшла весна!

Вже не чути на селі вигуків щасливих,

Не грає гармошка, діти не кричать.

Та які в лихому горі, можуть бути співи?.. –

Люди пухлі від голоду, по хатах лежать.

СО сльозами на очах яструбок-хлопчина,

Біля матері сидить, бо вона вмира.

«Це ми самі винуваті!.. – журить матір сина, -

… І відповідати нам, вже прийшла пора!..»

Гірко плакав парубок, з голоду опухлий,

Поховавши матір із останніх сил.

А скільки по землі лине плач невщухлий,

Скільки душ загублено, і зламано крил?..

***

ТАК ВШАНУЙМО люди, покинутих, невинних тих, -

Нехай їх душі з миром, покояться в Раю!..

Так вшануймо люди, забутих і загинутих, -

Пухом буде їм земля, у чужім краю!..

І нехай жалоби дзвін, гулко калатає,

І нехай свічки горять біля всіх святих!..

Нехай душа і серце, про те все згадає, -

Схилиться голівонька: «Пробач, Боже їх!..»

… НЕ дожили до врожаю ті, хто його сіяв.

Ледве сил хватило бідних, вкинути зерно.

Помираючи на полі, про майбутнє мріяв,

Яструбок-хлопчина: «… Та яке ж воно?..»

Золоті колосся, до плеча сягають, -

Виконав колгосп, нарешті свій план!

Та, над полем мухи зелені літають,

Й стелеться над нивою, - смороду туман…

НА ЦІЙ ТРАГЕДІЇ не слід спекулювати,

Людське то горе, виставляти напоказ.

А тихо, з шануванням, пам’ятати,

Без галасу, в покорі, без прикрас…

17. 12. 2007 рік

ДОЩОВИЙ  СВІТАНОК

Світає. Мряка. І краплить,

Сіренький дощик за віконцем.

Мені здається у цю мить,

Не зійде вже ніколи сонце.

Свинцеві хмари, наче сплять,

За дерево зручніш вчепившись.

Та краплями все бубонять,

Калюжі, досхочу напившись.

Усе завмерло, боючись,

Поворухнутись від вологи.

Лише собака крадучись,

До хати жметься від дороги.

І так не хочеться вже йти,

У цю мокву, у сіру мряку.

Щулитись від мокроти,

Нагадуючи ту собаку…

Вересень, 2007 рік

ЗАЧАРОВАНЕ  МІСТО.

(Бувальщина)

Там де луки, дикі балки,

У «Хрущовському» ставку,

Живуть розважливі русалки,

А поруч, мавки у ліску.

Там над ставком, сова літає,

Живе чаклун у гузирі,

Усе рибалок він лякає,

Коли пускає пузирі.

Русалки ті, у білі ночі,

Ідуть погрітись на поля.

І їхні голоси дівочі,

Далеко чути з відтіля.

А мавки в купу як зберуться,

Де тільки самогон беруть?

До сивих бісиків нап*ються,

І після жаб з рогаток б*ють.

Там дерево стоїть велике,

Й ланцюг який-то там висить.

Миршавий кіт під ним мурлика,

В гілляччі, п*яна мавка спить.

Такого дива ще не бачив,

Ніякий пан у свому сні,

Щоб кіт, який-то там ледачий,

Співав під деревом пісні.

Задравши вгору хвіст обдертий,

Ланцюг іржавий він гойдав,

І так нахабно, та відверто,

Свій металевий реп нявчав.

Навколо дерева з палюгою,

Кружляє старий, сивий дід.

То дядько Черномор, - злодюга,

Крадій, розбійник, і бандит.

Своїм косим, зеленим оком,

Усе на мавку поглядав.

Здається нам, він ненароком,

На її «чесність» зазіхав.

Та мавка, самогону впившись, -

Була п*яничка іще та!..

На дереві зручніш вмостившись,

Хропіла під виття кота.

Я, коли пасу худобу, дивлюсь на тії чари,

Бачу, що та нечість робить, й бачу їхні свари.

По землям диким, і не дуже,

Тече собі Кривий Торець.

Тече ліниво і байдуже,

Аж поки не впаде в Донець.

На берегах Торця Кривого,

Де вітром очерет шумить,

Де жаби, п*явки, більш нічого, -

Там Костянтинівка стоїть.

Отрутними дощами вмита,

Забута всіма тут і там,

Стоїть розбута і роздіта,

На люди виставивши срам.

Нема заводів, - стіни биті.

Хати, - без вікон, й пустирі…

Усі знедолені, забиті,

Неначе морок на дворі.

І здається мені, браття: щось воно нечисто, -

Наче злий чаклун закляття, наложив на місто.

Кладовища за містом всюди,

Що не день, - страшні новини!..

Дерева порубали люди,

І поробили домовини.

Усе, що можна зруйнували –

Не раптом все, і не за мить…

І замок в парку збудували,

Із каменю… Де совість спить!

Тепер усі і животіють,

У Костянтинівці моїй:

Думок не мають, і не мріють, -

Бо загубили Розум свій.

На дворі, наче, ніч настала,

Той злодій з неба сонце вкрав.

І нечисть вголос заволала,

Законність чинну ту поправ!..

На місто, мов на мертве тіло,

Злетілись, наче круки:

Уся гидота, все, що вило, -

Навіщо нам ці муки?..

І шматували, й шматували,

Те гарне, що у нас було…

А ми дивились, і мовчали,

Як ті німі, в німім кіно.

От і стоїть де Дике Поле,

На берегах Торця Кривого, -

Убоге місто босе, й голе,

Як той покинутий небого…

Я пасу свою худобу, бачу, бачу браття,

Що там та «нечиста» робе, - діє ще закляття!

…А землею чутка лине:

Білий Лицар в світ прийшов, -

Уся Темна сила гине,

Там, де тільки він пройшов!

Може, і у наше місто,

Прийде Лицар із мечем, -

Разом виженем «нечисту»,

Поруч ставши з ним, плечем!..

Січень, 2007 рік

ЗЕЛЕНІ  ЖАБИ!..

(Бувальщина)

Ця бувальщина написана ще у 2007 році. Як автор, я маю право її трохи осучаснити. І усе це, набуває отакого змісту.

Шановний читач! Вам це нічого не нагадує?..

Чарівне озеро, - казкове!

Довкілля,- лише Бог міг дати!..

У цім раю, де все чудове,

За щастя мають прибувати

Усі  істоти благородні,

Усяких різних вад і рис!..

Як не кохати ці природні, -

Водну шир, могутній ліс?

Поважно кроною кивають,

Зеленокудрії гаї,

В деревах білочки стрибають,

Співають пісні солов’ї.

У хащах дичина блукає,

Та рева дикого не чуть.

Ніхто,нікого не лякає,

У мирі,злагоді живуть.

У кришталевій водній сині,

Життя вирує і кипить,

Усім тут: рибі і тварині,

Хватає місця,що робить…

Застерігали мудрі краби,

Що в озері,на дні живуть,

Що відкілясь зеленіжадні жаби,

До озера колись прийдуть.

Прийшли…Підняли гармидер,

Усіх пересварили. -

Що кожному уже тепер,

І білий світ немилий.

Громада озерного краю,

Готова не була до зради.

І хитрих, жадних жаб тих зграя,

До себе всю прибрала владу.

У розпачі істоти бідні,

А жаби все товстіють,

Потроху край впадає в злидні,

Суспільство,-животіє.

Воду вже покрила ряска,

Поснули риби, - не живуть.

Чудова,кришталева казка,

В болотну утворилась муть.

Дерева всі повирубали,

Трава пожухла,не росте,

Звірів у табори загнали,

Навкруг все дике і пусте…

-Як гарно зараз жабам квакать.

Далеко чути гармидер.

І вже на кинутім болоті,

Не заважають їм,тепер.

Мораль:

Україна, ненька - мати,

Буде скоро вже благати!..

-Кажуть на базарі баби,

Прийшли до нас зелені жаби!.. -

Поки ліси всі не зрубали,

І в табори нас не зігнали,

Поки іще трава росте,

І поле родить,-не пусте,

Воду,ще не вкрила ряска,

І мати дітям дарить ласку,

Поки заводи трохи діють,

І люди ще не животіють,-

Не треба дозволять їм квакати,

Щоб потім гірко нам не плакати…

Не треба дозволять,щоб хто-то,

З країни утворив болото.

Нам тут жити,й працювати,

І країну будувати!..

2007 рік.

М. Костянтинівка

«ЗІРОНЬКУ ЯСНУЮ, МІСЯЦЕМ ЗВИТУЮ…»

Зіроньку ясную, місяцем звитую,

Ранком омила роса.

Ніжнеє серденько болем розбитеє,

Бо розплелася коса.

Палке коханнячко повністю вилила,

До краплі себе віддала.

Чому все так сталося, чим ти завинила,

Що з сорому в вирій пішла?..

Не будуть співати на  шлюбі весільному,

В труну лиш надінуть фату.

Не буде й хреста на пагорбі могильному,

Бо десь сховають в куту.

Зіроньку ясную, місяцем звитую,

Ранком омиє роса.

Ніжнеє серденько буде розбитеє,

Бо розплелася коса…

2008 рік.

ЛИПНЕВА СПЕКА…

Липнева спека. Ніде діти

Від духоти сердешне тіло.

Мов варені дорослі, діти,

Від цього сонця все спітніло.

Не хочеться поворухнути

Ані ногою, ні рукою.

І важко лишній раз дихнути,

А хочеться лише покою.

Дерева, як старці зігнулись,

Стоять собі бідненькі, кволі.

Га наче в мороці поснули,

Пагорби вигорілі, голі.

В степу трава геть вся пожухла,

Навкруги марево пливе.

Вода в ставку неначе стухла,

Що в ній ніхто вже не живе.

Гудуть в повітрі тільки мухи,

Та оводи і комарі.

Не хоче чути гул той вухо.

Не чути й жаб у гузирі.

Не можу літо я любити,

Бо ніде дітись від задухи.

Від пилу ніде себе діти,

Повсюди оводи та мухи.

2008 рік.

НА  «ХРУЩЬОВСЬКОМУ»  СТАВКУ.

Ласкаве сонечко над обрієм встає,

І зігріває прохолодний ранок.

Пливе навкруги, таємниче виграє,

Казковий, і чаруючий серпанок.

І тиша. Тільки десь там угорі,

Ледь чути ніжний гомін загадковий.

І йде він від народженій зорі,

Що пророкує новий день чудовий.

Мов діамантові краплиночки води,

В думках виконують усі мої вимоги. –

Веде мене стежиноньки сюди,

В замріяне дитинство босоноге…

02. 10. 2008 рік.

МУРАХ І КОЗА. Байка

Захотілося Козі

В політику погратись:

Пострибать на одній нозі,

Та ще й, похизуватись.

Щоб ніхто не бачив роги,

Щільно косу заплела.

І на себе, ще й до того,

Білу сукню натягла.

Біга по лісу, стрибає,

Лізе скрізь, щось бубонить,

Тут Мураха зустрічає,

Працював Мурах в ту мить.

Стала, вирячила очі,

Як працює цей Мурах:

«Мовити мені не хочеш, -

Чи багато вас, невдах?

Я, - політикою граю,

Бачиш ось оцю косу.

І за тебе поволаю,

Якщо хочеш, у лісу!..»

«Та, чому це ми невдахи?.. -

В праці ж є він сенс життя!

І тварини і комахи

Знають все це до пуття.

А хоч ти уся є біла,

Та на голові коса,

Вже громада зрозуміла,

Що проста ти є, - коза!»

Мораль:

Як ти косу не вкладай,

І кричи вимоги,

Все одно із під коси,

Виглядають, - роги!

2006 рік.

ОРЕЛ  І  ПІВЕНЬ. Байка

«Нащо тобі свобода, друже?..» -

Питає Півень у Орла,

Коли побачив, як той круже,

Над полем, трохи край села.

«Навіщо тобі небо синє,

Де ти вируєш увесь час?..

Ми разом тут: і кури, й свині, -

Давай, приєднуйся до нас!

Дивись: у нас напої, їжа,

Хазяїн нам все це дає!

В сараї завжди сіно свіже,

І навіть ніччю світло є!..»

«Крилом я обіймаю зорі!.. -

Орел погордо відповів:

Що бачиш Півень ти в коморі? –

Весь світ твій, - той хазяйський хлів!

І як у хліві проживають…

Що гарно там, - то балачки!

Бо там з свиней бекон здирають,

А кури йдуть на корочки!..»

МОРАЛЬ:

Що краще: воля, чи сарай,

Широкий степ, чи панський хлів?.. –

Сам відповідь собі ти дай:

Людина? – Чи холоп без слів?..

27. 02. 2010 рік

ПАРОДІЇ  НА  ЛІНУ  КОСТЕНКО

Мені дуже подобається поезія Л.Костенко. Але серед тієї натхненної творчості, де я літаю на крилах безмежної снаги слова, я інколи помічаю і те, що мене надихує на пародії. Ювілею поетеси присвячується.

***

Що ж, авторучка - це не шабля із піхов.

Ворожа кров не бризне з під пера.

І лиє дощ. І гетьман не приїхав.

Неслушний час. І все таки пора.

Пора! Пора!

Живеться, як на Етні.

Ганьбу віків магма відпере.

Це лиш слова, зате вони безсмертні.

Вгамуйте лють. Їх куля не бере

ПАРОДІЯ:

Вгамуйте лють, бо гетьман вже вороже,

З вулкану магмою не бризне вража кров.

І лиє, лиє дощ, він затопити може,

Що не зрубала гостра та, шабля із піхов.

Слова, що не зрубала шабелька-шаблюка, -

Їх клята авторучка не пише без пера.

А вони безсмертні. Та наче та гадюка,

Все лізуть мені в вуха: «Трам-тарам-тара!..».

***

Ще один вірш моєї поетеси:

Спини мене отямся і отям.

Така любов буває раз в ніколи.

Вона ж промчить над зламаним життям,

За нею будуть бігти  від ніколи.

Вона порве нам спокій до струни,

Вона ж слова поспалює вустами.

Спини мене, спини і схамени,

Що поки можу думати востаннє.

Що поки можу, але вже не можу,

Настала черга й на мою зорю.

Чи біля тебе душу відморожу,

Чи біля тебе полум’ям згорю.

ПАРОДІЯ:

Чи може хочу, а може вже й не хочу,

Тому мене не треба і спиняти.

Морочу голову тобі, чи не морочу, -

Казати це тобі, чи не казати?

Замерз я біля тебе, чи палаю,

Згорю, чи відморожу другий «ніс»?

Але одне я твердо мила знаю,

Що я до тебе точно не доріс!

Не треба бігти навіть від ніколи,

Не треба так спішити в небуття.

І ці невинні, і смішні «приколи»,

Та не зламають нашого життя!

***

І ще:

Хай буде легко. Дотиком пера.

Хай буде вічно. Спомином просвітним.

Цей білий світ, - березова кора,

По чорних днях побілена десь звідтам.

Сьогодні сніг іти все поривавсь.

Сьогодні осінь палахнула димом.

Хай буде гірко. Спогади про вас.

Хай буде світло, спогадом правдивим.

Хай не розбудить смутку телефон.

Нехай печаль не зрушиться листами.

Хай буде легко. Це був тільки сон,

Що ледь торкнувся пам’яті листами.

ПАРОДІЯ:

Хай буде там, хай буде сям,

Хай буде десь, хай буде грець.

І я кажу собі: «Затям!..»,

Бо рветься, рветься мій терпець.

І от тоді я, як той сніг,

Як осінь димом спалахну!..

І на край світа б біг та й біг,

Та тільки щось я не збагну:

Чому не будить телефон,

І білий світ, - лише кора?.. -

А може був це тільки сон,

Під моїм дотиком пера?..

***

Не можу не згадати ще одного вірша:

Шукайте цензора в собі.

Він там живе, дрімучий, без гоління.

Він там сидить, як чортик у трубі,

І тихо вилучає вам сумління.

Зсередини, потроху, не за раз,

Все познімає, як ота іконка.

І непомітно вийме вас - із вас.

Залишиться одна лиш оболонка.

ПАРОДІЯ:

Бійтесь щось, і десь, - якусь оту заразу!

Що тихо так сидить. Та нагле, наче біс.

Ви написали слово, а воно відразу,

Сміється прямо в очі, гугнявить щось під ніс.

Неначе у трубу, виє скрізь у вуха,

За чуба так трясе, що киші роблять свист.

Не каже нічого, та і саме не слуха,

І що воно таке?.. – То клятий пародист!

15.01. 2013 рік.

ПОГЛЯД  СИНІХ  ОЧЕЙ…

Як же можна забути погляд милих очей,

Погляд синіх очей, волошкових.

Як же можна забути тих казкових ночей,

Тих хвилин невтомимих, чудових!

Пам’ятаю я все… І думками я знов,

Лину в те незабутнє минуле.

І бушує нестерпно моя в жилах кров,

Оживає життям незабуле…

Як з тобою удвох, від сторонніх очей,

У кущах біля річки кохались.

І бурхливо від щастя, під зорями ще й.

У духмяній воді ми купались.

Кришталеві ті бризки летіли навкруг,

І здавалось, не буде їм стану.

Я тоді відчував, що без всяких напруг,

Навіть зіроньку з неба дістану…

Ті безмежно закохані очі в ночі,

Наче зорі за обрієм сяють.

І тепер по ночах, хоч кричи, не кричи, -

Недосяжним минулим спливають…

Травень, 2007 рік

ТРАВНЕВИЙ  РАНОК.

Як дивно в травні пахне ранок,

Біля «Хрущовського» ставка.

Духмяний свіжістю світанок,

І темрява така п’янка.

На сході, ще ледь рожевіє,

Та впала вже навкруг роса.

І морок над водою мліє,

Тягнучись мляво в небеса.

А сині зорі в ніжнім танку,

Занурюються глибоко.

Вода від того на світанку, -

Як у корови молоко.

І після вереску нічного,

Поснули жаби в гузирі.

Понаїдалися смачного,

Та і пускають пузирі.

Я сам закохано у танок,

Пускаюся у ніч таку… -

Як дивно в травні пахне ранок,

На «Хрущовському» ставку!

Травень, 2008 рік.

У КРАЇНІ ЩОСЬ НЕ ТАК...

У країні, щось не так,

Я гадаю, браття.

Бо цвіте у скрізь будяк,

Наче на закляття.

Бо збирається у круг,

Лиха, вража сила.

І заплакана навкруг,

Україна мила.

Не дзвенить дитячий сміх,

У містах і селах.

Про великий людський гріх,

Мова невесела.

Наче  в темряві живуть,

Горе – відчайдухи.

І тому без межі мруть,

Як в осені мухи.

Вже пора узять палюгу,

В свої рученята,

Аби гнати геть злодюгу,

Поки ціла хата…

13. 04. 2009 рік.

ШАКАЛИ  У  ВЛАДІ. Байка

Особливості злочинного суспільства: навіщо порушувати

Закони, коли можна утворювати злочинні Закони?..

Шакалів зграя захопила в лісі Владу.

Вночі, тихесенько, коли весь ліс дрімав,

Продерлися усі вони у Раду,

На ранок, кожен недоторканим з них став.

А звірі, навіть «гавкнути» не вспіли,

Коли з трибуни вже Шакал вищав.

Хотіли це вони, чи не хотіли, -

Але шакалячий у лісі устрій став.

Як краще Зайцям вуха відривати?

І як здирати з Кабанів бекон?

Кого стрілять, а кого з хати гнати?.. –

Тепер тлумаче лісовий Закон.

Суддя, - Шакал, а прокурор, - Вовк сірий.

У Раді теж Гієни і Круки. -

Немає в лісі вже до них довіри…

- А у суспільстві нашім: так, чи навпаки?

МОРАЛЬ :

Ніхто у Раді нас давно не слуха.

Бо у країні, як у зграї, зокрема:

Як зайцям, людям відривають вуха,

Злодійство є, а злодіїв, - нема!..

25. 12. 2009 год.

ЮВІЛЕЮ  Т.Г. ШЕВЧЕНКО

Маленький хлопчик, й дід сліпий і сивий,

І все завмерло у вечірній цій тиші.

Узявши кобзу ніжно і дбайливо,

Кобзар співа Шевченкові вірші.

«О сестри, сестри…» - з тугою дзвенить,

Той мужній голос. І сльоза страждання,

Доповнює той сумний спів в цю мить,

Безмежного братерського зізнання.

Кобзар замовк. Натовп завмер, не диха.

Бо кожний розповідь душею співчуває,

І вітерець мовчить, і навкруги так тихо…

А кобза струнами про інше вже співає.

Не може серця не торкнутися любов,

До краю рідного, що в «Заповіті» звита.

Кобзар співає все гучніше, й знов,

Слова лунають палко і відкрито.

Шевченкові слова на всю країну,

Гримлять, і пломенять безмежно кров. –

Шануйте щиро і відверто Україну,

Несіть їй свою радість і любов!..

Березень, 2007 рік.

Я  УМИЮСЯ  РАНКОМ  ВОДОЮ…

Я умиюся ранком водою,

З джерела, що збирає росу.

І за обрієм ночі з тобою,

Я пірну у казкову красу.

У глибини пірну кольорові,

Тих юнацьких незбутніх надій,

Де у кожному погляді, слові,

Стільки щастя, кохання і мрій.

Де усе по-дитячи наївне,

І ніяких нема перешкод.

Різнобарвне, доступне і дивне,

У тім світі жаданих пригод.

Там на крилах палкої розваги,

Мчусь, аж кров закипає від дій.

І з п’янкої, любовної снаги,

П’ю гарячих зізнань я напій.

Я з натхненням п’ю пам'ять тих років,

Пломенять ті краплини води…

Бо не хочу душею на спокій,

Хай веде мене стежка туди!..

Серпень, 2007 рік.

Content

Ткач Олександр Дощовий світанок

БАТЬКІВЩИНА…

БОСОНОГЕ  ДИТИНСТВО.

ВІТЧИЗНА

ГОЛОДОМОР…

ДОЩОВИЙ  СВІТАНОК

ЗАЧАРОВАНЕ  МІСТО.

ЗЕЛЕНІ  ЖАБИ!..

«ЗІРОНЬКУ ЯСНУЮ, МІСЯЦЕМ ЗВИТУЮ…»

ЛИПНЕВА СПЕКА…

НА  «ХРУЩЬОВСЬКОМУ»  СТАВКУ.

МУРАХ І КОЗА. Байка

ОРЕЛ  І  ПІВЕНЬ. Байка

ПАРОДІЇ  НА  ЛІНУ  КОСТЕНКО

ПОГЛЯД  СИНІХ  ОЧЕЙ…

ТРАВНЕВИЙ  РАНОК.

У КРАЇНІ ЩОСЬ НЕ ТАК...

ШАКАЛИ  У  ВЛАДІ. Байка

ЮВІЛЕЮ  Т.Г. ШЕВЧЕНКО

Я  УМИЮСЯ  РАНКОМ  ВОДОЮ…