Тетяна Тіховська

Чому дзвенять цикади

Пролог

«І надала ж мені нечиста сила зійти на зупинку раніше! Ото біда! Не розпитав як слід. Хотілося дотриматися ролі іноземного туриста — не переходити з румунської на українську. Чимчикуй тепер аж десять кілометрів! Хто ж думав, що тут зупинки напхано так рясно? Це виявилась якась Улянівка. А мені ж треба Степове…».

Трасою «Миколаїв — Степове» йшов досить ще моложавий чоловік, вдягнений явно не з сільмагу. Гарно пошитий костюм, з під якого виглядав комірець відпрасованої сорочки; добротне взуття, шкіряна валіза… Єдине, що псувало досить сприятливе враження, був вираз обличчя: злий, жорсткий, зневажливий. Чоловік не встиг видалити зневагу з фізіономії навіть тоді, як його запропонував підвезти якийсь дядечко на старенькому «Запорожці». Той, отримавши на свою пропозицію «підкинути по дорозі» лише важкий ворожий погляд, грюкнув розхитаними дверцятами та відказав: «Ну, як знаєш…». Пішохід на мить пожалкував, а потім сплюнув на асфальт і подумки вилаявся: «Та їдь, хай тобі грець! Дуже вже в твоїй автівці смердить гноєм!» — і залишився сам-один.

Попереду була пряма дорога в оточені струнких тополь, що десь там, на обрії, згідно із законом перспективи, сходилися в єдину крапку. Більше його ніхто не наздогнав — ані пішки, ані автівкою. А от перестріти — перестріли. Перестріли — і нагнали холоду. Спочатку вдалині на рівному тлі досить темного асфальту з’явилась руда цятка, що росла, росла і перетворилася на собаку. Він стояв край дороги, дивився на пішохода, що наближався, і помахував хвостом. Пішохід, що підкорився на необхідність крокувати трасою аж до села наодинці, небезпеку відчув не одразу. А собака спочатку неголосно, наче приміряючись, гавкнув. І відразу, як за сигналом, до незнайомця набігло десь із дюжину приблудних псів та, оточивши його півколом, заходились несамовитим гавкотом. Пішохід лайнувся, озирнувся кругом себе, та на поміч очікувати не доводилося. Тоді він повільно-повільно опустив на землю валізку, розстебнув її та, не відводячи погляду від найбільшого собаки, почав навпомацки порсатися всередині. Білизна, електробритва, банківські пачки грошей — все не те! Врешті намацав черевики, що пасували за кольором до іншого костюму. Оце підійде! Він узяв один черевик і щосили жбурнув у ватажка зграї.

Бродячих собак важко назвати сміливцями. Вони хоробрі тільки зі слабкішими від себе. А що людина може завдати їм неабиякого лиха — це вже вони знали. Тож ватажок заскавчав від болю й образи та підтюпцем побіг звідсіля. За ним потягнулися і його поплічники.

Пішохід просичав крізь зуби: «Варвари, дикуни! Самі здичавіли й тварини разом із ними! Залагоджу свої справи — і ані ногою сюди, в це багно!». Так, не припиняючи подумки лаятися, він таки добувся до села.

На зупинці автобусу, до якої він мав би доїхати, незнайомець зупинився, викурив цигарку «Монте-Карло», розім’яв м’язи обличчя, аби природно всміхатися за необхідності, і неквапно пішов селом.

Ось і той самий будинок. Хтось живе. Двір затишний, доглянутий. Незнайомець постояв якийсь час у тіні старої акації, спаливши не одну цигарку. Все. Він бачив те, що хотів.

Тепер його некваплива хода була до продмагу. До того саме прибула вантажівка з товаром. Один з вантажників одразу привернув його увагу: досить молодий, вродливий, але погляд мав лукавий, нахабний і хтивий. А що день видався спекотний, то на відкритому плечі вантажника незнайомець розгледів наколоту голівку дівчини. Це означає, що злочинець стрів сімнадцятиріччя у виправно-виховній колонії. Звісно ж, у них тут сам чорт не розбере, кого пхають у ті табори. Та все ж краще судимий, аніж ні. Чогось за колючим дротом таки навчився.

Трохи згодом незнайомець вже сидів поряд з вантажником за селом в холодочку кущиків (дерев в селі було не дуже), старанно підливав горілочки в не надто чистий «гранчак» вантажника, з погано прихованою гидливістю давився бутербродом з традиційною «лікарською» ковбасою та якомога переконливіше нашіптував на вухо вже добряче піддатому товаришеві по чарці:

— То як, згода? Ризику ж ніякого, а тільки самісінький зиск…

— Та вона ж пихата, манірна. Нахапалась кривлянь у місті, як Бровко бліх. Ще й пісна, як морська галета.

— А ти горілочки побільше, побільше. На горілочку отримаєш окремо. А оце тобі так, завдаток. Задля почину. А як все владнаєш…

І чималенький стос радянських «червонців» перекочував з валізки незнайомця в кишеню забрьоханих штанів вантажника. На тому ударили по руках.

Книга перша. Край обіцяний

1809–1915

1

За вікном потроху сутеніло. А оскільки єдиний присутній старий свічки не запалював, все в кімнаті поступово набирало оманливого синюватого вигляду: і стіл, що правив за вівтар, і два простих стільці, і темного дерева розп’яття, що висіло над ліжком.

На ліжку під ковдрою дрімав сивий як голуб старий. Поверх ковдри лежало розкрите десь посередині старезне Євангеліє, що його старий притримував сухою, вкритою розгалуженим мереживом набухлих вен рукою.

Стиха рипнули двері, впустивши прибулого. На вапняній стіні відбилася неприродно довга тінь.

Прибулий стиха підійшов до старого, пильно придивляючись до його обличчя. Старий відчув присутність стороннього і відкрив очі. На обличчі промайнула радість.

— Це ти, Франце! А я вже побоювався не побачити тебе до розлуки!

Прибулий виявився молодим чоловіком.

— Таке надумали, панотче! Щоб ото я не попрощався з Вами!

— Важко мені з тобою розлучатися. І як це ти з родиною в таку далечінь зібрався, в цю незбагнену Росію?

— Не крайте мені серця. Я теж волів би не розлучатися з Вами. Ви ж мені, сироті, як батько. Мені не легко було наважитися, та ще й з родиною, з вагітною дружиною.

– І не боязко?

— Ви ж самі вчили мене уповати на Бога, панотче!

Розмова обіцяла бути поважною. Тож старий насилу підвівся і сів на ліжку.

— Авжеж, вчив, — відповів він співбесіднику після довгенької паузи. — Але навіть вірянин не може все своє уповання покласти цілком і повністю на Бога. Чим більш благочестива і релігійна людина, тим більше вона покладається на свої власні сили, синку. І тим далі вона від Бога. Це замкнене коло. В цьому трагедія людського гріха: навіть якщо людині завдяки її власним зусиллям стає краще, вона все одно віддаляється від Бога. І ця трагедія неминуча, тому що людина так влаштована.

Старий зайшовся задушливим кашлем, що аж скрутив його навпіл. Знадобилося кілька хвилин аби він віддихався. Помовчав. Тишу порушувало тільки важке дихання хворого. Потому старий поновив розмову:

— Все навколо вчить нас, що, якщо ми хочемо чогось досягти, до цього потрібно докласти зусиль, потрібно щось змінити в собі. В лютеранському вченні це називається Законом. — Промова старого ставала все більш емоційною й екзальтованою. Це вже була не хвора стара людина, а пророк, за яким ладен йти будь-хто, не замислюючись. — Виконуючи Закон зовні, людина може виглядати дуже праведною, але через те, що ця праведність досягається коштом зусиль самої людини, вона відводить його від Бога. І тому така праведність — це породження гріха. То чом же ти не покладаєш надію на Нього, а намагаєшся сам змінити свою долю? Та ще й в цій варварській країні?

— Лютеранам тут, серед католиків, стає не дуже спокійно, панотче.

То таки було правдою. Європу того часу шматували релігійні чвари, коріння котрого йшли вглиб століть. В далекому 1648 році Вестфальський мир[1] поклав край тридцятилітній війні, але він закріпив за кожною місцевістю, ба навіть населеним пунктом свій релігійний статус. Протестанти, які опинилися на католицькій території, відчували себе вкрай незатишно. Тому саме протестанти різних напрямків становили абсолютну більшість серед переселенців до Росії. І саме свобода віросповідання стала останньою краплею на вагах рішучості багатьох німецьких сімей на користь ризикованої подорожі «на край землі». Це радше була релігійна, а не економічна еміграція.

Франц між тим неголосно продовжував:

— З наших вже дехто поїхав. Добутися було важко, але, як доїхали, то вже були дуже задоволені. Це ж власне й не Росія, а її південний закрайок. Тепло, море поряд, землі родючі. Ще й пільги, і грошова допомога, харчування у дорозі, розселення коштом уряду. Та ми ж не в неволю подаємося! Як не задасться, можемо покинути російську імперію в будь-який момент!

— Хтів би вірити. А ти… Ти згоден жити серед іновірців?

— Бог є скрізь. А їхній імператор не дарма ж обіцяв, що все буде за законом бабці його, Катерини Великої. А мати імператора — та й взагалі наша, Вюртемберзька. То напевно ж розуміє нас. Тому й вірян будь-якої конфесії ніхто не переслідуватиме. Та й лютеранську церкву, мабуть, згодом спорудять.

— Церква — то не головне. Нам, лютеранам, взагалі-то не обов’язково відвідувати храм. І проповідником може бути звичайний парафіянин.

Старий підвівся з ліжка, не випускаючи з рук Євангелія. Підійшов до столу, взяв суцільно золотий вівтарний хрест.

— Ось, візьми із собою. Ще від давніх-давен зберігся. Де б ти не був, звертай свій погляд на хрест і не забувай Євангелія. Заповіді Святого Євангелія є опорою для освіти серця і його розуміння.

Старий повернувся до ліжка. Схоже було, що навіть ці кілька кроків далися йому вкрай важко. Він знову ліг, примруживши очі.

— От, здається, й все. Тепер замість мене житимуть молодші Ульмани — ті, що прийняли моє ім’я. Твої діти, онуки. А мій шлях на цьому світі добігає кінця.

Молодик впав навколішки перед ліжком, занурився обличчям в ковдру й розридався.

— Не кажіть так, панотче! Ви святий! Ви житимете вічно! А я… Я писатиму з дороги! Обов’язково писатиму!

— Добре, добре. Не треба сліз. Йди-но вже — мабуть, справ маєш перед від’їздом забагато. А я відпочину трохи.

Старий міцно заплющив очі. Притих.

Молодик дуже неохоче підвівся і не один раз озирнувся, доки врешті решт покинув кімнату.

Він ще не встиг через невеличку каплицю добутися вулиці, як старий пустився духу.

2

Стало зрозуміло, що найближчої поштової станції не добутися: перейми йшли одна за одною.

На підводі, крім породіллі, розмістилися її мати, шестирічний син і сякий-такий домашній скарб. Батько і чоловік йшли поруч, аби трохи полегшити ходу втомленої шкапи. До луки підводи була припнута руда корова.

Члени цієї невеличкої сім’ї, як і інші переселенці, більшу частину дороги йшли пішки, жаліючи коней, що ледве везли перевантаженого воза.

Мати озвалася до свого чоловіка:

— Нам ще довго до станції? — дуже вже їй не хотілося втрачати час. — Ми й так вже добряче відстали від основної партії переселенців. Раптом офіцер лаятиметься, що ми не дотримуємося інструкції[2]?

— Не встигнемо. Однаково не встигнемо, — лаконічно відповів їй старий.

Перечекавши черговий, особливо затяжний стогін дочки, жінка рішуче сказала:

— Все, зупиняймось. Маля вже хоче назовні.

Підвода зупинилася. А молодик, що задумливо шов поруч, цього навіть не помітив і чимчикував далі.

— Франце! — різко озвалася до зятя жінка. — Припини журитися за минулим, бо майбутнє проґавиш! Вже ось-ось вдруге станеш батьком!

Франц зупинився і почав отетеріло озиратися, наче не розумів, де він і чому. Теща трохи пом’якшила промову:

— Досить вже, синку! Й сама розумію, хто для тебе був настоятель — і мати, і батько, і увесь білий світ. Та ти ж не сам-один! Годі вже! Ну ж бо з батьком багаття розпалювати — гаряча вода знадобиться для пологів.

Чоловіки взяли сокири й занурилися в підлісок за дровами. За ними подався й хлопчик.

— Вольдемаре, це ти куди налаштувався? — породілля, як їй не було млосно, вгледіла сина.

— Мамцю, я трохи прогуляюся! — озвався маленький шибайголова.

— Далеко не заходь! Аби почув, як гукатиму!

Відповіді молодичка не почула, бо її вкотре скрутили перейми, і вона безсило відкинулася на ряднину.

Мати підійшла, втерла донці спітніле чоло:

— Тримайся! Тримайся, дитинко! Все буде добре. Ми, жінки, і не таке витримуємо. Трохи воно невчасно — та вже як Бог дає!

Чоловіки розташувалися трохи далі, аби не заважати жінкам.

З гущавини вибіг Вольдемар і побіг до жінок.

— Мамо, мамо! Дивись-но, кого я впіймав! — радісно волав хлопчик, тримаючи в руках ґавеня. Воно зарано вистрибнуло з гнізда і ще не вміло літати.

Мати, у якої перейми вже йшли одна по одній, однак не хотіла гримати на сина, тож прихильно сказала:

— А біжи-но покажи татові!

— Ви, там! — суворо гукнула чоловікам старенька. — Розважте Вольдемара, аби не плутався під ногами! Не заважав нам!

Звісно ж, аби не заважав. Не заважав пологам. Не заважав приходу дитині, що з появою на світ не знає, куди вона потрапить: в паділ радості чи смутку.

А трохи згодом родина знову долала неблизький шлях, намагаючись наздогнати партію переселенців.

На підводі їхали породілля, її мати та Вольдемар. І кожен притискав до грудей свій скарб. Стара — вузлик з грошима і коштовностями, молода — новонароджену дівчинку, а Вольдемар — пташеня.

— Що, так і не тікає? — слабким голосом озвалася до хлопця мати.

— Ні. Я його нагодував кониками, і тепер воно заснуло.

– І що ти далі з ним робитимеш? Навіщо воно тобі?

— А навіщо тобі оте верескливе немовля?

У своєму дитячому егоїзмі Вольдемар трохи перебрав куті меду: дівчинка майже весь час спала, і голосом озивалася тихим, ледь чутним. Та й то інколи.

Мати кволо посміхнулася і ніжно пригорнула до себе дочку.

— Та то ж твоя молодша сестричка. Підросте — гулятимеш з нею.

— Та не схоже, що вона швидко підросте. Їй вже два дні, і вона ані трішечки не підросла. Я краще буду з ґавеням гратися.

— А ґавеня що? Скажеш, вже підросло?

— Звісно! От дивись! Воно кожну пір’їнку від трубок обскубує, і вже трохи літає!

Мати з ніжністю подивилася на сина, подумки промовила: «Хай бавиться, привчається піклуватися про слабших. А згодом і за сестричкою глядітиме».

Старенька озвалася до чоловіка:

— Цікаво, а через те, що наша родина збільшилася, державна позика на влаштування господарства теж збільшиться? Як ти вважаєш?

— Не знаю…

Чоловік заліз до підводи, дістав з кишені читаного-перечитаного листа, що аж прорвався на згинах. Почав читати уголос:

— «Як приїхали, то кожній родині поселенців на влаштування господарства надали пільгову позику аж триста вісім карбованців сріблом. Повернути її ми маємо за сім років»… Ти бачиш: на родину. Не сказано, що в залежності від кількості.

— А може таки збільшать? Ти поспитаєш?

— То вже як прибудемо на місце. А зараз час спинитися. Хай худоба відпочине. Та й самі під’їмо.

Підвода спинилась. Старий зліз додолу, випріг коня, відв’язав корову та відвів вбік на галявину.

Старенька, крекчучи, теж злізла. За нею — онук. На його руці як і зазвичай примостилося пташеня. Наче на гілці.

А молодичка щось задрімала.

— Агов, доню! Підводься-но походи, походи.

— Якось мені млосно, — відгукнулась та.

— Не дивно — адже тільки дві доби пройшло, як народила. Однаково походи, хоч трохи. Немовля ж спить, не потребує неньки. Зараз вони забагато сплять, як все гаразд.

Чоловіки розпалили багаття. Старенька взяла чисте цеберко, рушника та попрямувала до корови — подоїти, аби та не мордувалася. Корова саме із задоволенням жувала соковиту траву. Вгледівши хазяйку, неголосно мукнула, вигнула хвіст знаком питання і… випорожнила кишечник.

— Саме вчасно! — доброзичливо пробурмотіла стара і трохи нагнала корову, аби та відійшла в інше місце.

Тварина слухняно перейшла трохи вбік і продовжувала меланхолічно жувати. Аби ж мала б людський розум і пихату вдачу, луснула б від марнославства — адже саме від таких корів-переселенців згодом пішов завод «червоної німецької»[3].

Стара наготувала їжі й почала гукати онука. Той довгенько не озивався, а потім прибіг: розгублений, в сльозах.

— Мамо, нам ще не скоро їхати? Моє ґавеня десь устрибало!

— Ото більшого б лиха не знати! — пробурмотіла стара.

— Ну що Ви, мамо? Дитині ж шкода! — зупинила її донька.

А до сина звернулась співчутливо:

— Заспокойся, синку! Прилетить. Їсти захоче і прилетить. А ми ще довго стоятимемо, не хвилюйся. Сідай попоїж.

Але Вольдемар відійшов в бік галявини та почав розсувати високу розкішну траву, що її зростили рясненькі дощі.

І згодом з гущавини якось боком-боком прискакало ґавеня, тримаючи щось у дзьобі. Хлопчик миттєво заспокоївся. Підставив долоню — і в неї впав чималенький окатиш бурштину.

— Мамо, мамо! Пташеня повернулося! Дивись, що воно знайшло! — озвався радісно до неньки.

— Що воно там таке? Горіх, чи що? — поцікавилась старенька.

Дочка додивилась і відповіла:

— Та ні. Це ж бурштин! Та ще й не простий. Глянь-но! Там застигла цикада.

Вольдемар нетерпляче простягнув руку:

— Де, де? Покажи! А що воно таке?

— О, тепер ти під захистом! Застигла в бурштині цикада боронить від ворогів і небезпеки. Ач який дарунок тобі твій вихованець знайшов? Не намарно годував!

— То піду йому черв’яків накопаю! Він їх найбільш полюбляє!

Стара не утрималася від наказу:

— Тільки недовго! Незабаром їхатимемо!

Але їхати родині не довелося. Раптово уперіщив такий рясний дощ, що як простягнути руку, пальців було не видно за вогкою імлою.

Дорослі похапцем покидали речі до підводи, відвели коня трохи глибше в ліс попід дерева й самі позалазили під брезентовий дах.

Такі дощі були геть не рідкість в цих краях. І як вони не дошкуляли переселенцям, згодом вони з тугою згадували свіжість і прохолоду, що ті дощі приносили. Це коли вони на кінець літа доїхали до степів північного Причорномор’я — випалених безжальним південним сонцем, вкритих пожухлою травою та з незмінним краєвидом із мертвої пересохлої землі аж до обрію.

Тільки на осінь 1809 року партія переселенців добулась до Одеси. Проти зими облаштовувати нові села було пізно. Тож прибулих було розквартировано по сусідніх колоніях.

3

Як змалювати Україну кількома словами, то «чорнозем» буде найпершим. Та й не дивно. З цим степовим багатством українцям добряче пощастило. Ще й сонечко на додачу — ласкаве та щедре. Чорнозем родить за будь-якої погоди, бо не боїться ані дощу, ані посухи. В народі казали: вштрикнеш голоблю — отримаєш воза, така земля родюча.

Це зміркувала ще Катерина ІІ[4]. І одразу після вступу на престол[5] почала залучати на пустопорожні землі півдня Росії іноземних переселенців.

Що ж до німців, то їхнє масове переселення в Росію почалося за царювання Катерини ІІ, а продовжилося і за Павла І[6], і за Олександра I[7]. Хоча Маніфест Олександра I запрошував вже не будь-яких переселенців, а лише дбайливих і ділових господарів, ремісників. А також людей, здатних займатися садівництвом і виноградарством або ж таких, що мають великий досвід у тваринництві, окремо в розведенні кращих порід овець.

На початку дев’ятнадцятого століття найбільш інтенсивне переселення німців йшло з Вюртемберга[8].

Серед таких переселенців і опинилася родина Ульманів, що спокусилася на обіцянки російського уряду і наважилася змінити з дідів-прадідів рідну землю на примарний російський рай.

Першу зиму родина перебула в приймах. Серця переселенців краяла туга за батьківщиною. Після вечері всі члени родини сиділи в сутінках і раз по раз уявляли, а що ж саме зараз робиться в їхньому рідному містечку. Але жереб кинуто! Вороття вже не було.

Ранньою весною 1810 року на чималенькому майдані в Одесі голці не було де впасти. Майже всю вільну площу заповнювали підводи, вози, фургони. До луки багатьох припнули ще й корів. Перегукувалися візники, іржали коні, коли-не-коли додаючи до весняною багнюки «кінські яблука» і відразу ж розтоптуючи їх по бруківці. А з бічних вулиць поспішали нові й нові візки, що врізалися в безладну масу, зачіпаючи колесами вози та посилюючи гамір прокляттям на адресу недолугих пішоходів.

На одну з підвід влаштовувалася знайома вже нам родина. Жінки були напружені й зосереджені. Молодша міцно тримала на руках бліденьку однорічну дівчинку. Її чоловік перевіряв, чи міцно закріплено поклажу. Єдиний, кого метушня не засмучувала, а, навпаки, розважала, був Вольдемар. За рік він неабияк підріс, але не здавалося, що порозумнішав. Як був бешкетником, так і залишився. На руці тримав свою ґаву, що вже перетворилася на цілком дорослого птаха, але кидати свого хазяїна й не збиралася.

Якимось дивом відшукавши прохід, до підводи добувся старий.

— Все, гроші отримав! — озвався він до старої.

– І на малу отримав?

– І на малу. Скоро вже поїдемо.

— Нарешті! А куди, дізнався? — у старої полегкість чергувалася з побоюванням.

— Та узнав. До містечка Рорбах[9]. Так староста казав. Це на північ від Одеси.

— А чому це на північ? Чому на північ?! Шютци ж писали, що з Одеси на південь їхали! — стурбовано запитала старенька.

— Та не знаю! — Старий і сам був добряче роздратований невідомістю. — В натовпі кажуть, що на півдні наділи вже скінчилися.

— А куди ж саме на північ? Куди на північ? Нам звідтіля ніхто не писав!

— Бо там ще ніхто не живе. Кажуть, що не живе.

— Ой лишенько! — заголосила старенька. — І чому це трапилось саме з нами?!

— Хіба ми самі такі? Дивись-но, скільки родин поряд!

Тим часом безладдя на майдані почало дещо впорядковуватися, від крайніх возів відокремився один, потім другий, третій. І валка потроху стала кудись рухатися. Тож стара, побідкавшись деякий час, принишкла.

Дорога! Вона заспокоїть кого завгодно. Старого розрадить. Малого вгамує. І будь-кого не залишить байдужим.

А от як добулися до місця, стара найперша прийшла до тями. Бо інші дорослі лише отетеріло дивилися навкруги, коли староста, попри надію переселенців, що це ще не кінець подорожі, наказав вивантажувати речі із возів і що? Починати будувати колонію!

Навкруги ж був нежилий степ. Щоправда, один чи два намети вже стояли.

Місцевість була горбкувата, поорана рівчаками та байраками. З рослинності вирізнявся бур’ян, що заполонив всі щербинки — височенний, з людину на зріст. Через нього не завжди розглянеш мотузку, що було натягнуто між кілками, аби визначити межі ділянок.

— Начебто приїхали, — сказав старий досить понуро.

— Так чого стоїте? — відгукнулась стара заклопотано, але зовсім не так пригнічено. — Я готуватиму сніданок, а ви порайтесь, порайтесь! Зима прийде — спитає!

Чоловіки потроху почали вивантажувати речі на землю. А Вольдемар зістрибнув і побіг кудись з галасливим радісним вереском. Ґава, звісно, за ним.

— Ну й непосидючий у мене онук! — без злості пробуркотіла старенька. — І коли він подорослішає? От онука зовсім інша: де посадиш, там і забереш.

Мала сиділа на ковдрочці, чимось бавилась, доки дорослі жінки вивантажували харчі, грюкали казанками, налаштовували сяку-таку їжу.

Раптом молодичка завмерла, наче дослухаючись.

— А де це той гультяй подівся? Ви, мамо, не бачили?

— Ні. Давненько не бачила. Та де йому тут подітися?

— Та щось мені на серці холоне. Гляньте за малою, а я піду його пошукаю.

Молодичка пішла, стурбовано вигукуючи:

— Синку, де ти! Агов!

Жінка вигукувала й вигукувала, але відповіді не отримала.

Десь нестямно крукала ґава. Не знаючи, куди його йти, молодичка пішла на звук того каркання.

Це була їхня ґава. Вона сиділа на кущику біля краю глибокого рівчака, що заріс кропивою і реп’яхами, і не припиняла лементувати. Молодичка спустилася донизу. Ранячи руки, розсунула колючи стебла, і… ледь не втратила свідомість. На дні рівчака лежав її син, непритомний. З лоба стікала цівка крові. Жінка торкнулася грудей — серце билося.

— Хто не будь, допоможіть! — закричала вона.

Прибігла переполохана стара. Удвох вони обережно витягнули хлопця на поверхню, підмостили під голову свитку. Одну руку хлопець чомусь міцно затис у кулак. Жінки намагались розігнути пальці, та дарма.

Молодичка побігла до підводи по воду. Як бризки хлюпнули на обличчя, той чхнув і отямився.

— Хвала Господу! Живий! — палко промовила його мати.

— А що це зі мною? — здивовано спитав Вольдемар.

— Ти впав в яму і забився. Там так глибоко! Диво, що ти взагалі собі шию не зламав!

Не сказати, що ця новино надто вразила хлопця. Він зручно сів. І тільки зараз помітив, що рука в нього міцно затиснута. Розтулив. А на долоні — бурштин з цикадою.

— Мамо, дивись! Це бурштин мене зберіг! Все, як ти казала! — сказав хлопець із захопленням.

— Добре, добре! Тільки другим разом дивись під ноги. Гаразд?

— А я тепер з бурштином не розлучатимусь! Тож нічого і не трапиться!

— Лозиною почастувати — то більша користь була б! — це пробурмотіла старенька. Але так тихо, що її ніхто й не почув.

Під обидві руки провели хлопця до підводи. Тільки тепер жінки згадали й про дівчинку. Та нікуди не ділася. Як її залишили на ряднині коло возу, там і знайшли. Вона навіть задрімала.

— Ото біда! Земля ж ще вогка, а воно, сердешне, заспалося. Втомилося дорогою! — з турботою сказала молодичка, обережно підняла дитину і поклала на воза.

Та навіть не прокинулася.

Хоча ціле літо родина працювала весь світлий день, до холодів вони не встигли облаштуватися. Робити аби як німці не вміють. Будували ґрунтовно, починаючи з підвалу. А як додати, що й з будівельними матеріалами були неабиякі проблеми, то стане зрозумілим, чому першу зиму вони мали жити в тісній глиняній хижці, критій очеретом. Вона кепсько захищала мешканців. Від хижих звірів, бо навкруги були лише пустельні степи з голодними вовками; від найнебезпечніших хижаків — людей, бо степ аж кишів зграями кровожерливих розбійників; від холоду, бо зсередини хижки було завжди вогко.

Воно то, звісно, південь. Але зими бувають не на жарт люті. Ще й вітри. Вітри, що з тимчасової оселі видували рештки благенького тепла.

Лісу поблизу не було. За паливо для груби використовували суміш гною з соломою. Та ще й одяг, звичайний теплий одяг взяти було ніде. То вже на наступний рік колоністи призвичаїлися самі й ткати, й шкурки вичиняти, й одяг майструвати. А першої зими вони юрмилися біля груби, закутавшись аби в що.

Першою жертвою холодів стала дівчинка. Вона підхопила запалення легенів. Її ще не зміцніле тільце не мало сил опиратися хворобі, а про кваліфіковану медичну допомогу в той час годі було й мріяти.

Мати як могла намагалася викорінити недугу: напувала теплим молоком, гріла. Але підступна хвороба, почавши з невеликого постійного кашлю, поступово вразила не тільки легені, а й шлунок. Дівчинка танула на очах, доки, не маючи сили навіть капризувати, залишила цей світ.

Їй так і не судилося знайти в Росії нову батьківщину. А свою справжню вона й не бачила ніколи.

Всі колоністи прийшли попрощатися з крихіткою. Село ще не мало своєї церкви. Тож під богослужіння сяк-так прилаштували кімнату, де простий стіл правив за вівтар. На ньому в колі свічок стояв вівтарний хрест. Поряд — Євангеліє. Хтось з колоністів замість не існуючого пастора прочитав уривок з Євангелія. Проспівали пісні. Повільно пішли за околицю, до свіжої могили. Останнє похоронне слово, тричі кинуто жменю землі на труну. Потім — засипали решту.

І на кладовищі з’явився перший могильний камінь.

4

Чи то через тугу за рідним краєм, чи з інших причин, переселенці часто-густо давали своїм селам назву тих місць, звідкіля вони прибули.

Отак колонія в сухих степах Миколаївщини отримала незвичну для малоросів назву Карлсруе. Так на недосяжній тепер рідній землі Баден-Вюртемберг звалося центральне місто.

Як пройшло кілька років, місцину було не впізнати. Хто б повірив, що це охайне впорядковане село колись було суцільною пустелею. Навкруги буяло життя.

Швидше за все з’явилися вітряки. А згодом й винокурні, броварні, сироварні, олійниці. Кінні заводи також були. Щороку коней, що їх мали або продати, або здати на забій, вантажили в міцний фургон і везли до Одеси. А що в селі чи не кожна родина між іншим займалася й садівництвом, й городництвом, то надлишки везли на ярмарок, що організовувався кожної осені.

Взимку короткими нудними днями чоловіки лагодили інвентар, переглядали кінську збрую. А як не мали нагальних справ — йшли у шинок попити пива, поласувати капустою з ковбасками або ж і просто до сусіда побалакати.

Все село перетинали підземні ходи, що складали мережу підземних вулиць і кінець кінцем виходили до церкви. То чоловіки могли піти до сусіда попід землею просто з власного двору.

Жінки теж були не проти правити теревені, але за роботою. Довгими зимовими вечорами вони чи то пряли нитки з овечої куделі, чи вже з готової вовни плели чи не всю одіж. Під дзижчання веретена або під тихенький цокіт спиць жінки ділилися домашніми новинами, кулінарними секретами, рецептами від жіночих хвороб; вихвалялись одна перед одною своєю майстерністю і винахідливістю.

А по весні, коли танув сніг і земля хоч трохи протряхала, вся родина прокидалася ще вдосвіта і починала поратися біля садиби. Стіни будинків, огорожа старанно оновлювалися; ділянка біля дому ретельно оброблялася.

Весна була в розпалі. Теплий гожий день винадив на двір усіх чоловіків з дому. Це вже була не тимчасова халупка, а капітальний будинок. Кам’яний. З одного торцю вхід для людей, з протилежного — ворота для тварин. Стріха спільна. Вікна пофарбовано. Під вікном — троянди. На подвір’ї повно курей, гусей, качок. Кругом дому велика ділянка землі, що десь мало не на обрії впоперек огороджена кілками. На ділянці паслися коні, корови та невелика отара овець. В садку кругом дому — молоді тоненькі саджанці дерев. Впорядковане подвір’я з садом і городом. Окремо вхід до підвалу.

Коло огорожі стояв Вольдемар з батьком і дідом. Вольдемар вже був радше хлопчаком, не малюком. Та й зростом він вже давно переріс паркан.

Старий звернувся до сина:

— А добряче переселенці попрацювали. Дивись-но: в нашій колонії яких тільки майстрів немає! І шевці, й каменярі, і мебельники. У нас самих чи не в перших з’явилися тонкорунні вівці. Звісно, я чи не всі гроші на них витратив. Але не марно. Тож тепер я спокійний за родину, померти не боязко.

— Ото хоч Ви не заводьте мови про смерть! — зупинив його син.

Старий зітхнув:

— Молодий ти ще. Для тебе смерть — то щось віддалене. А для мене з дружиною — хай не бажане, але очікуване. Ми дружно жили. То, як вона піде першою, і я на сім світі не затримаюсь. Але як піду, то хоча б буду спокійний, що залишив дітям в спадок справу. Тож житимуть вони заможно. Якщо працюватимуть, звісно.

— Я роботи не боюся. Ніякої.

— То й добре. Добре. А ти, Вольдемаре? — тепер дід звернувся до онука.

Але той чи не почув. Вперся лобом в кілок огорожі і мрійливо дивився вдалечінь.

І що там можна було побачити?

Горбкувата місцевість, де ріденько стояли прямокутні кам’яні будинки. В далечині — лисий пагорб.

Чим вони могли привернути увагу хлопчика?

Можливо, Вольдемар хотів закарбувати в пам’яті цю мить, коли близькі були поряд, коли дитячу свідомість поки ніщо не бентежило?

Його день починався з того, що він ховав своє ліжко під ліжко дорослих, а постільну білизну із пуховими подушками клав зверху. На ніч він все робив навпаки — ліжко висував в кімнату й намощував подушки та пір’їни.

Його світ обмежувався дашком із рук батьків. Обрій для нього — край обгородженої кілками ділянки, який туманними днями не було видно. Найбільше щастя — зайва порція штруделя[10]. А найбільше горе — штраф на користь шкільної каси, що мали платити батьки за пропуск занять без поважної причини…

А можливо, крізь серпанок весняного ранку Вольдемар бачив майбутнє, поки що невідоме, невидиме? Можливо, він мимоволі подумав, що настане завтра, а тоді наступний день і наступний рік. Він сам, щороку набавляючи й в рості й в свідомості, розсуне захисний дах зі сплетених татових і маминих рук і почне самотужки пізнавати світ. Навкруги все зміниться. Хтось кудись поїде, або захворіє, або помре. А сам він із хлопчака перетвориться на голову великої родини, за яким залишалося останнє слово з будь-якої родинної проблеми.

Можливо, саме це промайнуло в дитячій свідомості Вольдемара. А, може, він просто задивився на яскравого метелика, яких тоді ще не всіх було знищено інсектицидами[11].

5

І ось кілька десятків років промайнули як одна мить.

Весна. Знову весна. Та ж огорожа, той же будинок. Кругом будинку — старі і молоді дерева. На обрії пасуться коні, корови, вівці. В далечині на колись лисому пагорбі видно готичний костьол з височенькою вежею та дзвіницею, окраса села.

Та нема вже ані діда, ані батька. Давно вже нема. Бо самому Вольдемару вже вісімдесят шість. То таки не жарт.

Вольдемар глянув на руки, що ними він спирався на огорожу. Вузлуваті, мозолясті руки. Руки селянина, не панича.

Потім він підвів погляд і вгледів сусіда. Для Вольдемара той був геть хлопчисько — щось років так із п’ятдесят.

Чоловік був чимось збуджений, тож повів відразу, ледве привітавшись:

— Сусіде! Чи чули — Берг з родиною вже все розпродав і має поїхати з Росії.

— То як йому любо — хай їде.

— А ви? Ви не збираєтесь?

— З якого такого дива? Що я забув у тій Америці чи куди вони намастилися?

— То ви як знаєте, а ми з родиною подамося до Канади. Свій земельний наділ продамо — попервах грошей вистачить.

— А чим вам тут погано?

— Ти, сусіде, геть сліпий? Чи не бачиш, що нам пільги скасовують? Обіцяли на сто років, а відібрали раніше. Ми тепер не переселенці, а звичайнісінькі селяни.

— Ну то й що? Борги державі ми повернули. Хто хотів — започаткував свою справу. Он у нас яке багатство, ще дід заснував!

Вольдемар показав рукою на отару, що паслася в далечині. Отара таки чималенька.

— А ти хто? Чоботар! До сивини нічого не нажив. Один сіренький коток та на шиї мотузок. Тож і шукаєш собі іншої долі, аби поменше працювати, побільше заробляти.

— То як хочете! Не пожалкували б потім. Не одне, так інше.

— Та що тобі за радість залякувати людей? — Вольдемар мимоволі почав гарячкувати. — Ми ж борги державі повернули! Паспорта маємо! Хочеш — вільно пересувайся по всій країні. Хочеш — виїжджай, ось тобі еміграційне свідоцтво. Безкоштовно. Хай нас тепер по-іншому називають. Хай ми тепер не колоністи, а поселяни-власники. Так що з того?!

Вольдемар замовк. Але його співрозмовник не здавався.

— Ви ж лютерани? — продовжив він за хвильку мовчання.

— То й що?

— Католики не тиснуть? Он вони й церкву спорудили. А ви все по хатах тулитесь.

Вольдемар заперечив значущо:

— Не головне для нас церква. Згодом збудуємо.

— Еге ж, збудуєте! Збудуєте, як нічого не трапиться.

— Не навроч біди! Що у нас може трапитись?

— А чому на нас військовий обов’язок поширили? Адже у вас, лютеран, найголовніший заповіт: ніколи не веди війну, ніколи не стріляй! То як же вас у військо? Навіть делегація до Петербургу нічого не вирішила. Тільки в буцегарню потрапили.

Тут вже Вольдемар відповів трохи непевно:

— Та дозволили ж не воювати, а лісниками працювати або ж там санітарами.

Сусід почав гарячкувати ще більше:

— То Ви, сусіде, мене вмовляєте чи себе? Я для себе все вирішив. Тому й їду. Все, край.

— То бувайте. Хай вам щастить.

Сусід пішов. А Вольдемар задивився у далечінь, насупивши лоба.

Звісно ж, неможливо заховати голову в пісок наче страус. І Вольдемару, як і іншим поселенцям, на думку спадала еміграція. Та на неї як подивитися. За Законом 1871 року[12] німцям надавалося право покинути Росію протягом лишень десяти років. А вже пройшли всі вісімнадцять. І нічого! Від’їжджають, кого Росія не влаштовує. Чого ж перейматися?

То ж потроху-потроху чоло Вольдемара розгладилося, наскільки змогло у літнього діда, а обличчя знову набуло безтурботного вигляду.

Йому так і не довелося, як іншим колоністам, пожалкувати за можливістю виїхати з Росії.

Невдовзі він тихо помер.

6

Нове двадцяте століття принесло Росії нові проблеми.

Восени-взимку 1905 року все суспільство захлюпнув страйковий рух, що переріс у Всеросійський жовтневий політичний страйк. Цей загальний заколот змусив імператора піти на деякі поступки. Він погоджується на обмеження своєї влади, гарантує свободу слова, зборів і спілок.

Для маси переляканих обивателів, буржуазії, навіть частини царської бюрократії оголошені громадянські свободи здалися завершенням революції, припиненням «смути».

Самодержавство похитнулося, але встояло. За революцією пішла реакція. Маніфест 17 жовтня[13] замість зменшити соціальну напругу створив у країні загальну атмосферу безвладдя й безкарності.

По всій країні пройшла хвиля розбійних нападів прихильників самодержавства на революціонерів, а заразом і на «інородців» та «іновірців». Монархісти почали у великих містах імперії влаштовувати погроми.

Німецькі в тому числі.

До переселенців з Карлсруе відгомін революції докотився теж.

Ще до революції відносини між колоністами-власниками і безземельними найманими робітниками були дещо напружені. Колоністи добре платили, але й доброї роботи вимагали. Далеко не всім з батраків подобалася така дисципліна. І, крім того, винними у своєму біднуватому існування вони починали вважати своїх же роботодавців. Отож звичайна заздрість батраків до заможних хазяїв, просотавшись революційними гаслами, перетворювалася на класову ненависть. І засоби боротьби батраків були далеко не завжди мирні. Починали заколотники з припинення роботи доки власник не виконає їхні вимоги. А закінчити могли просто собі грабунком і знищенням маєтку.

Земельні ділянки Ульманів переділили на користь малоземельних селян. Але як згадати, що в інших селах деякі садиби геть попалили, то вони ще легко відбулися. Позітхали, посумували. А далі налаштували нову огорожу — і продовжували працювати.

Ніякі революції не можуть змінити основ світобудови. Зерно дає життя дорослій рослині, жінки народжують дітей, ніч змінює день, а за зимою приходить весна.

Тож в Карлсруе знову прийшла весна. І як і сто, і двісті років тому на ділянці біля будинку поралися батько з сином — нащадки тих, давнішніх переселенців.

Вони саме саджали грушу: батько рив яму, а син наготував саджанець.

Вражає те, що вже того часу сади закладали з відомих культурних саджанців. Тож чи то влада, чи то громадські організації тими сортами фруктових дерев якось опікувалися. І родять вони подекуди й досі!

Батько приязно сказав до сина:

— Ото тобі легко запам’ятати: грушу посадовили як у тебе народився первісток, Вольдемар. А перший хлопець — це добрий знак.

Батько добряче наліг на лопату, аж залізне полотно тріснуло.

Син мимоволі зойкнув:

— Ой! Ото невдача! Піду за іншою. А цю що, на сміття?

— Не обов’язково, — відказав батько, — вкинемо в яму під саджанець. Потроху проржавіє — буде на добриво. Груша ж і до ста років живе!

— Сто років! А революції не зметуть її значно раніше?

— Це ти про те, що у нас шматок землі відтяли? — зрозумів натяк батько. — Та вже наче перехворіли з тими своїми революціями. Землі шкода, звісно. Але що його зробиш?

Син проказав:

— Можна розпродати все і поїхати звідсіля. Багатенько з наших вже поїхали в Прибалтику. Подейкують, що Прибалтика об’єднається з Німеччиною. Все ж краще, ніж нас гонитимуть воювати бозна заради чого.

Батьків голос став дещо впертий — відчувалося, що мова про від’їзд заходить не вперше:

— Е, ні! Моя батьківщина — це Карлсруе. І твоя теж. Ген наша отара пасеться. І справу цю ще мій прапрадід започаткував. Куди ж його їхати? То злидарі їдуть, що їм нема чого втрачати. Тримай-но грушу рівніше. Я засиплю.

7

Не знати майбутнього — то лихо чи дарунок долі? Родині Ульманів залишалося ще кілька років, аби змінити свій талан. Та не судилося.

Згодом вони шкодуватимуть. Але буде запізно. Надто запізно.

Через острах мати на західних кордонах цілі поселення, що можуть бути лояльними до Австрії і Німеччини, уряд спочатку силоміць намагався русифікувати колоністів. І не стало вже Карлсруе, а з’явилося село Петропавлівське. І німецькі школи позакривали, і вивіски на крамницях позаміняли на російські.

І все це при тому, що колоністи досить лояльно ставилися до держави. Згадаймо: спершу вони перетворили порожні степи Миколаївщини на родючі поля. У Першій світовій війні вони безоплатно перевозили вантажі для армії і поранених, збирали харчі і допомагали доглядати за хворими. А згодом вже й воювали разом з російськими військовими.

Все намарно.

Тільки-но почалася Перша світова, то угоди на оренду землі колоністів було скасовано, прикордонні землі взагалі вирішено було зачистити від етнічних німців, а майно продати за безцінь.

А щоб колоністів не муляла думка, як же їм тепер жити — їх відправляли вглиб імперії, подалі від осель. Тож депортацію народів винайшов не Сталін. Він тільки її вдосконалив.

От таку вказівку від губернатора щодо термінового переселення отримали кілька родин з Карлсруе. Перепрошую, з Петропавлівського.

Спочатку була боязка надія, що це якась помилка, що якось все владнається, що вони ж ні в чому не винні! Та марні сподівання!

Десь в цей час родину Ульманів спіткала підступна небезпека: висипний тиф. Ця хвороба зазвичай поєднується з безладом, брудом та антисанітарією, а не з охайними оселями німців, з білосніжною мережевою постільною білизною, з пуховими пір’їнами, що на них навіть дивитися парко.

Та в селі після розподілу земель з’явилися усякі поселенці. І тиф, зібравши смертельні жнива по бідненьких хатах, перекинувся й на Ульманів.

Малята згоріли відразу. Дорослі одужали, хоча після хвороби були вкрай змучені. А от Вольдемар, що йому не було й десяти років, переносив хворобу вкрай важко і вже довгенько перебував на межі життя та смерті. Його лихоманило, руки-ноги крутило від болю; він марив і крізь марення кликав до себе цикаду.

Хвороба врешті решт відступила. Та родичі навмисно не знімали полог з ліжка, аби збоку здавалося, що в хаті хворий.

Якось рано-вранці в двері хтось тихенько, але наполегливо постукав.

Мати почула перша — адже жінки завше сплять більш чуйно. З острахом пішла відчиняти: хто ж це міг бути? Через двір начебто ніхто не проходив. Сусіди інколи користувалися підземними ходами, але щоб так зранку…

У дверях була найближча сусідка із заспаною донькою на руках. Мати зітхнула з полегшенням:

— Це ти, сусідко! Так рано. Чого тобі?

— Я вже всі сльози виплакала. Вибавляй!

— Як зможу, звісно ж! Що тобі? Кажи!

— Та нас же сьогодні везтимуть в Сибір, всю родину.

— Чула… Таке лихо! Нас теж мали виселити, та через хворих поки залишили. Поткнутися бояться, а ми й мовчимо.

— Ото ж бо. Я й прошу: візьми собі мою найменшу, Фріду.

— Господи! Та їй же рочку немає! І ти згодна розлучитися?

— Не край мені серця! Від нього і так вже тільки й залишилося одне криваве місиво! Куди ж я її візьму?! І сама дорога, і де ми там притулимося, серед лютої зими, адже навіть розпродатися як слід не встигли. Та й не купляють вже нічого. Ото тільки зимову одежу й наміняла на старших дітей. Прихистиш? Я тебе знаю — ти дитину не скривдиш!

— Звісно, що ні! Ну, а як захворіє? Хто ж знає, де та хвороба причаїлася.

— То вже як Бог дасть! То візьмеш?

Дитина під час розмови в теплій хаті навіть задрімала. Сусідка обережно передала її хазяйці й швиденько пішла, ковтаючи сльози.

Дитяче серце більш витривале, ніж доросле. Вдовольнившись поясненням, що мама поїхала на ярмарок і скоро повернеться, Фріда із задоволенням гралася з Вольдемаром, що залишився єдиний живий з кількох дітей. Згодом вона потроху-потроху й питати припинила.

В селі залишилося ще декілька родин, які потай сподівалася, що влада про них забуде.

Не забула.

Якось рано-вранці до села прибули військові двома підводами й наказали німецьким родинам швиденько збиратися, аби не запізнитися на потяг. Брати дозволяли тільки по одній сумці. Тож мати накутала на дітей якомога більше одежі, аби залишилося місце для інших речей, і скорботний похід почвалав сільським шляхом.

Тут мати згадала, що забула найголовніше — спиці й пряжу. Вона зіскочила з підводи, запевнила, що наздожене й прожогом побігла до хати. Вдома, коли жінка разом з полотняною торбинкою, що в ній жінка зберігала клубочки вовни, поспіхом намагалася схопити, що встигне, з хатнього майна, за селом пролунав вибух.

Забувши про вовну, холонучи від страху, мати кинулася бігти назад.

Яке ж людство винахідливе щодо знищення тих, хто створений на їхній же образ і подобу!

Під час Другої світової бомбардування окремих будинків, ділянок доріг вже нікого не дивувало. Масштаби стали інші.

А от для Першої світової це ще була дивина.

Німеччина була першою країною, яка застосувала літаки для нападу на стратегічні тили ворога. Вона ще в 1907 році разом з Італією та Австро-Угорщиною відмовилася підписати рішення Гаазької міжнародної мирної конференції про заборону використання повітряних засобів для бомбардувань незахищеною місцевості. Росія, до речі, теж.

Навряд чи грунтівка від невеличкого села так вже цікавила німців. Але будь-яку дорогу можна вважати стратегічним об’єктом. І німець, що летів з кількома гранатами на ледве не іграшковому аероплані, мабуть, неабияк пишався собою, коли з невеликої вишини таки влучив у підводи, що були перед ним як на долоні.

Мати знайшла дітей в придорожній канаві, тремтячих і блідих. Вольдемар розповів матері, як всі, ледь почалося бомбардування, кинулися врозтіч. Як він накрив Фріду своїм тілом. І як лежали вони не дихаючи, поки все геть стихло.

Сталося так, що військові загинули. Загинули й коні. Тож селяни — ті, хто вцілів, — пішки почвалали додому.

Книга друга. Іду своїм курсом

1953–1967

1

Було 3 липня 1967 року. Понеділок. Тому бібліотека не працювала. Тому Сашко стріне Оленку тільки завтра. У вівторок. А сьогодні він відбував перед мамкою кілька нарядів за всіма правилами військової дисципліни. Позачергові наряди було отримано через те, що напередодні Сашко разом із своїми однокласниками розпив пляшку вина — на честь закінчення школи.

Сашко вже надраїв поли, перетер увесь мамин кришталь, повитрушував килими. І мав ще погуляти з Мишком, восьмирічним молодшим братом. Поза чергою. Звичайно, його мама, Лариса Георгіївна, ніяким військовим не була. Вона була дружиною капітана. Справжнього капітана, морського, що водив Чорним морем суховантажний транспорт.

Отой суховантаж вже багато років муляв самолюбству Лариси. Аби ж то чоловік був капітаном якогось круїзного лайнеру! Ще й якби міжнародного! То можна було інколи й в рейс з чоловіком вийти, похизуватися нарядними сукнями серед пасажирок! А тут суховантаж! Що він там возить, хто знає? Добре, хоч із роками не облисів!

Жодна жива душа не знала, чому красуня Ляля, що тільки-но закінчила балетну школу і мріяла подовжити навчання в Москві, погодилась на одруження з Віктором — дещо провінціальним, не дуже привабливим, мовчазним хлопцем. Він був найстарший з курсантів, аж на сім років старший за Лялю.

За традицією балетна школа на свій випускний запросила моряків-курсантів. Багато дівчаток на таких вечорах знаходили собі наречених. От як, наприклад, Свєтка — найкраща подруга Лариси. Вона не криючись тулилася до свого Олексія і направо-наліво сповіщала, що весілля в них — справа вирішена. Чи й не досягнення: одружитися з курсантом, який ще пір’ям не обріс!

Одружитися з моряком мріють тільки романтичні мрійниці, що не бачили долю морячок зблизька. В Миколаєві моряків було доволі. Отож Ляля надивилася на своїх сусідок, які постійно турбувалися про безпеку своїх чоловіків, про їх любовні подвиги в рейсах. І ніякої допомоги у вихованні дітей! А як моряк військовий, ще й невідомо, куди його запроторять! Ні, дякую! Ляля і в Миколаєві не планувала затриматися. Їй марилася кар’єра балерини, то ж гідним обрамленням для неї може бути тільки Москва. Тільки Москва! Закінчити хореографічне училище, виступати на сцені Великого театру! А можливість поїхати за кордон! Побачити Лондон, Париж, Сідней, Нью-Йорк! Оплески, квіти, шанувальники! І якщо Ляля комусь і дозволить бодай прохопитися про одруження, то тільки справді гідному залицяльнику.

І тут якийсь курсант пропонує їй руку і серце. Сміх та й годі!

Віктор товаришував із Олексієм, тож весь вечір він хоч-не-хоч товкся поряд. Танцював він погано, тож здебільш з кутка спостерігав за дівчатами або виходив на двір курити.

Ляля добре бачила, що Віктор її вподобав. Жінки це відчувають безпомилково. Ляля була в біса приваблива для чоловічого ока: натуральна білявка з карими очима та ще й з величезним бюстом, що був предметом захоплення для чоловіків і об’єктом заздрості для подруг. Хлопці часто-густо залицялися до неї, тож захоплені погляди, що нишком кидав на неї Віктор, аж ніяк її не зворушували. Вона з байдужою цікавістю чекала, як саме цей мовчун освідчиться. І коли той після вечора рішуче посунувся проводжати її додому, навіть дещо зневажливо подумала: стандарт. Зараз почне розпатякувати, яка вона красуня, присягати на вічне кохання і просити телефон.

Але Віктор майже мовчки довів її до дому. І тільки коли вже вона відкрила двері, він чітко сказав: «Через місяць я повернуся з рейсу. Якщо ти чекатимеш мене на пірсі, то згодна одружитися зі мною. Як ні — то не судилося». І пішов, навіть не озирнувся. Ото ведмідь! Ну і хай іде! Через місяць її тут і поряд не буде! Вона буде навчатися в Москві! Про те, що можна й не поступити, Ляля собі і в голову не покладала.

І от валізи складено, квиток до Москви куплено, мамині поради вислухано. Ляля трошки побоювалася їхати одна, як зовсім чесно. Пропонувала й Світлані поїхати. Але та вже бачила себе дружиною офіцера і про інше й чути не хотіла. «То хай! Заздритиме, як отримає листівку з мого закордонного турне!» — трохи образилася Ляля. Театрально попрощалася зі всіма подругами і поїхала сама.

Москва в порівнянні з Миколаєвом Лялі здалася людським мурашником. Аж дев’ять залізничних вокзалів вихлюпували у місто тисячі й тисячі прибулих з усіх п’ятнадцяти республік великого могутнього. Отетерілі гості столиці з подивом і острахом занурювалися в розкриту пащу метро — неповторне підземне диво, що було створено безбожним комуністичним ідолом за планом середньовічного алхіміка[14].

Молода душа гнучка й податлива. Через кілька діб Ляля добре освоїлася серед строкатої за складом спільноти абітурієнтів, подумки виокремлювала собі дівчат, з якими буде товаришувати після вступу; накинула оком і на хлопців… Але ні, вона варта більшого! Це ж Москва! Можна познайомитися або з лауреатом чого-небудь, або з режисером будь-якої кіностудії, або… Вона не буде поспішати.

І тут гримнув грім. Ляля не пройшла навіть першого туру іспитів, мета якого — залишити претендентів з відповідними фізичними даними.

На невеличкій сцені учбового театру абітурієнти складали творчий іспит з класичного танцю. Ляля встигла зробити тільки кілька балетних па, як одна жінка з членів комісію гучно поляскала в долоні: все, зупинись!

— Скажіть-но, молодичко, який у Вас розмір бюстгальтеру?

— Третій, — ледь чутно зніяковіло відповіла Ляля.

Так-так. Третій-то третій, але він ледь тримався на маківках грудей, а решту розкішного жіночого тіла було безжально розплющено під трико.

Ляля, як бачила себе в дзеркало, відмовлялась зізнатися навіть собі, що з пластичного рухливого підлітка вона перетворилася на вродливу пишну жінку. І цим невиправно зачинила собі шлях до великого балету, що прискіпливо добирає собі вироблених на один кшталт дівчат: струнких, довгоногих і пласких. Жінка байдуже сказала: «Наступна». А Ляля все ніяк не могла усвідомити, що це все. Кінець.

Наче уві сні, вона спустилася сходинками на вулицю. Зупинилася.

Крізь уламки надій вигулькувала болюча проблема: що ж тепер казати подругам?! І тут шок від поразки вийшов назовні рясними сльозами.

— Скажи-но, хто насмілився образити таку красуню? Я викличу його на дуель!

Лялі від несподіванки сльози враз висохли. Вона підвела здивований погляд на джерело таких незвичних для її вух лестощів і побачила… його!

Такого вродливого хлопця вона ще в житті не бачила! Яскраво-жовта «водолазка» підкреслювала геть не худорляву статуру. Штани були як не імпортні, то щонайменше з Прибалтики. Каштанове хвилясте волосся не обскубане звичним бобриком, а більш довге, як у затаврованих на віки вічні в Радянському Союзі бітлів[15]. Пухкі губи привертали увагу, щоб вони там не казали. І величезні блакитні очі, що саме зараз дивилися на Лялю.

Кількох секунд Лялі вистачило, аби оговтатися і навіть вдатися до кокетування.

— А якщо це жінка, яка ж тут дуель? — поспитала вона у красунчика.

— О, я навіть не питаю, чим вона Вас образила! Але чи не була вона стара і потворна? Так то звичайнісінькі заздрощі!

Ляля згадала жінку, що миттю знищила її мрію: так, вона безперечно була не молода. А от чи потворна… Мабуть, ні. Але так приємно було вважати, що було саме так! Її, незаперечний талант і неземну красуню, було усунуто, аби вона не затьмарила стару каргу. І власному самолюбству не так дошкульно.

А молодик провадив далі.

— Я в цьому гадючнику вже шостий рік — вчусь на режисера в ДІТМ[16]. Звик нічому й не дивуватися.

Ляля і так вже була зачарована своїм співрозмовником, а тут ще й почула, що він має відношення до мистецтва. І відразу ж подумки розташувала його десь серед небосяжних.

— А Ви абітурієнтка? З якої республіки?

Ляля не хотіла виправляти співрозмовника, що вона вже, власне, і не абітурієнтка, тож вона відповіла тільки на друге запитання:

— Я з України, з Миколаєва.

— О, так! Тільки на Україні виростають такі розкішні красуні! До речі, саме зараз я підшукую акторку на роль Клеопатри для моєї дипломної роботи. — В оксамитовому голосі почали бриніти ділові нотки. — Задля цього й біля училища чатую, раптом стріну відповідну дівчину… Може, вже будемо на «ти»? Як тебе звуть?

У Лялі серце млосно закалатало від передчуття пропозиції, що має прозвучати. Дещо квапливо відповіла:

— Ляля. Мене звуть Ляля.

— А, звісно, Ляля, — пробурмотів хлопець до себе, — як же інакше? А ти не бажаєш спробувати свої сили на головну роль? Всі інші дівчата і нігтя твого не варті!

— Як його «спробувати»?… А раптом не зможу? Я ж не акторка! — пробурмотіла Ляля непевно. А душа раділа: звісно, вона зможе! Вже цього шансу вона з рук не випустить!

Наївна мрія провінціальної дівчинки одразу зануритися в богемне середовище не була така вже нездійсненна. В ті часи, за відсутності єдиного інформаційного простору, який сьогодні значно прискорює пошук виконавців на будь-які творчі проекти, дійсно був шанс випадково отримати роль. В пошуках потрібного типажу для свого героя режисер того часу мав немало потоптати долівку як в учбових класах театральних учбових закладів, так і в школах, спортивних секціях, а то й просто на вулиці.

Чи були щасливчиками обрані, чи ні — це ще питання. Акторське щастя — нестійка сполука. Чи мало є прикладів, як після вдалого дебюту неофіт спочатку підпадав під шквал обожнювання, до якого був не готовий, а трохи згодом його огортало повне забуття як з боку режисерів, так і шанувальників. Добре, як такому виконавцеві не забракне сил знайти себе в іншій професії. А як навіть складеться кар’єра актора, то його життя, а ще більше — життя акторки дуже залежне від цілої низки факторів. І самий нешкідливий, але й найбільш руйнівний для кар’єри привід звучав цілком безневинно: ваш типаж є ворожим соціалістичному реалізму.

Дивом дивуєшся, як це Любов Орлова[17], що її походження сягає дворянським корінням до графа Орлова, фаворита Катерини Другої, не тільки уникла таборів і страти, а й була улюбленою акторкою керманича! Яку надлюдську відповідальність мала відчувати акторка, що її свинарки, пастушки, доярки, реалістично і привабливо відтворені в радянському кіно й були запорукою виживання батьків з жахливим родоводом, сестри з дітьми, коханого чоловіка! Вона змогла прожити все життя і не впасти в неласку можновладців.

А скільки талановитих акторок закінчили свою кар’єру в злиденній комуналці, без засобів до існування, у коконі штучно створеної непам’яті!

І все одно численні безвісні дівчатка прагнули стати акторками! Більшість з них опалювали крила своєї мрії одразу. І то була ласка долі, бо вони ще встигали впорядкувати своє життя.

Серед таких опинилась і Ляля.

2

Хлопець запевнив, що Ляля просто створена для головних ролей, але підготовитись, звісно, не завадить. І тут таки запропонував хоча б трохи прорепетирувати. Чи сумніваєтеся ви, що Ляля погодилася? Десь на споді свідомості майнуло: а де зазвичай репетирують? Може, десь є вільна аудиторія чи то студія?

Ляля ледь встигала за своїм супутником, який спочатку потягнув її в метро. Потім, як вийшли, вони підбігли, стрибнули в трамвай. Трохи під’їхали та нарешті зайшли у парадне триповерхового житлового будинку. Всередині досить помітно тхнуло котами.

М-да, не студія.

На другому поверсі супутник Лялі натиснув на одну з чотирьох кнопок дзвоника. Двері відчинила ще не стара, але якась понура жінка в потертому халаті з байки.

Ляля із супутником опинилися в коридорі, який міг би бути просторим, аби не був захаращений бозна чим. Тут були дорослий велосипед, дитяча колиска з якимось мотлохом замість немовляти, дитячі ночви, якісь коробки, обрізки дощок. І впродовж усього коридору висіло декілька мотузок з вогкою білизною.

Ляля була ще маленька, як її родина переїхала з комуналки в окрему квартиру, тож трохи знітилися від несподіванки. Але супутник не дав їй часу на сумніви і швиденько штовхнув її в одні з дверей. Кімната за дверима виявилась хоч і бідненька, але ретельно прибрана і затишна. Стіл було покрито плетеною скатертиною; на столі був графин з водою і два стакани з тонкого скла; на підвіконні — яскраво червона герань; на стіні висіла репродукція «Трьох богатирів» Васнєцова; на ліжку — стосик подушок в білосніжних наволочках. Ліжко було дерев’яне.

Хлопець вийшов з кімнати, але швидко повернувся з двома пляшками шампанського в одній руці і плиткою шоколаду — в другий. Досі Ляля пила спиртне тільки раз, на весіллі у родичів. Та й то як пила: тільки сьорбнула. Але якось не хотілося виглядати провінціальною «синьою панчохою», тож вона покірливо взяла з рук хлопця стакан із шампанським, вислухала якийсь банальний тост і хоробро випила. І… І спочатку нічого не відчула. «Багато галасу даремно!» — мимоволі подумала Ляля, згадавши застереження мами щодо випивки.

А потім все відбулося як в паскудному романі. Бульбашки шампанського із шлунку спочатку повільно, а потім все швидше й швидше помчали по судинам, розігріли м’язи і добулися мозку, аби його відключити. Крізь шпаринки в свідомості проглядалися лише окремі кадри: ось хлопець ґречно бере її за руку і просить пройтись туди й сюди; ось Ляля походжає перед хлопцем в імпровізованому хітоні з простирадла, а під хітоном зовсім нічого; а ось вже не залишилося й хітона… А перед очима пухкі губи, що повторюють і повторюють її ім’я: Ляля, Ляля, Лялечка.

Коли вона прокинулась, хлопця в кімнаті не було. За вікном вже сутеніло. В голові Лялі шуміло, її трохи нудило. І, крім явного дискомфорту в найінтимнішому місці, який не залишав сумнівів, що вона попрощалася із цнотою не уві сні, невідомо чому страшенно свербіла спина. Ляля звелася на лікті і мимоволі глянула під себе. І тут же зіскочила з ліжка — на білосніжному простирадлі жваво перебігали з місця на місце з десяток жирних клопів.

В цей час хтось не надто голосно постукав у двері. Мабуть, це хлопець! Ляля із запізнілою сором’язливістю швиденько вдяглася і прочинила двері.

— Ваш кавалер запевнив, що до ночі вас вже не буде, — за дверима виявилася хазяйка. — Мені дітей треба вкладати спати.

— А де… він?

— Та звідкіля ж я знаю? Пішов. Давненько вже пішов.

Ляля хотіла ще дещо поспитати, але з жахом згадала, що навіть не знає імені того хлопця! «Господи! Де був мій розум?» — з розпачем майнула думка.

Хазяйка підійшла до ліжка і почала швиденько стягувати білизну.

Трохи провагавшись, Ляля все ж таки додала:

— Ви, можливо, не помічали, але у вас… клопи.

— Та чи я не знаю! Зараз намащу гасом, аби хоч би вночі не дошкуляли. Їх би одночасно в усіх сусідів потруїти, так куди його діватися! Аж чотирьом родинам! Так, потроху виводимо, аби самим не отруїтися.

— Давайте я допоможу! — Лялі було до пекучих сліз соромно, тож вона намагалась бодай так виправити враження про себе.

— Та йди вже, я сама впораюсь. Та й кавалер в тебе не жадібний, заплатив непогано… А в мене чоловік в ув’язненні, без права листування. А ти на актрису приїхала вчитися?

— На балерину. Не пройшла…

— То повертайся додому! Не всім же бути балеринами! Нічого не забула?

Ляля роздивилась кругом себе. В сумочні вона знайшла ту саму шоколадку. Навіть не розкриту! Ляля витягнула її і непомітно поклала на стіл. Все! Геть звідсіля!

Ляля повернулася в гуртожиток в препаскудному настрої. Але ніхто нічого не питав. Багато хто з дівчат теж «провалилися» і теж радості не відчували, тож Ляля не виглядала винятком. Ранком вона зібрала речі і поїхала на вокзал, воліючи більше не бачити ані цього закладу, ані Москви.

Дорогою додому Ляля подумки виробила лінію поведінки. Про те, що з нею трапилося, не скаже нікому. Нікому, жодній живій душі! А провал на іспитах? А чому повернулася? Чому? І тут згадався Віктор. Ось він, порятунок! А заміж виходжу, ось чому! Палке кохання, не могла опиратися! А Вікторові вона допоможе зробити кар’єру. Він наполегливий! Якщо їм вдало керувати… А що не надто привабливий, навіть добре! Менше жінки тулитимуться!

Ото так воно і трапилось, що Віктор, як повернувся, вгледів на пірсі Лялю, яка цнотливо опустила оченята додолу, відчайдушно граючи роль закоханої вірної подруги.

Дуже швидко відгуляли весілля — можливість без очікування зареєструвати шлюб була одна з пільг моряків. Ляля з панічним страхом чекала першої шлюбної ночі, бо боялася почути докір у відсутності цноти. Не почула. Чи то Віктор був не досить обізнаний в інтимних питаннях, чи, навпаки, більш делікатний, ніж від нього чекала Ляля. Для себе ж Ляля твердо вирішила: все, минулому не має вороття! Більше ніяких коханців! Тепер вона зразкова дружина, зразкова хазяйка, а згодом — й зразкова матір.

Як там як, а цієї ролі вона дотримувалася повсякчасно і настільки бездоганно, що й сама потроху почала в це вірити. А Віктор й поготів, бо, добуваючись ненадовго суходолу, він знаходив затишну квартиру, що аж сяяла від чистоти; смачну домашню їжу, про яку за довгий похід він тільки мріяв; а найголовніше — розкішну кохану, яка ані на хвилину не припиняла грати роль до нестями закоханої жінки. Згодом грати роль ідеальної дружини настільки зробилося її звичкою, що Ляля й сама почала в це вірити. Та й врешті решт то чоловікові важко вдати з себе закоханого, а щодо жінки…

Через рік у молодого подружжя народився первісток, Сашко. Віктор, як часто буває у батьків, чоловічі амбіції яких цілком задоволені появою першого сина, волів би одразу отримати й дочку.

— Навіщо тобі дочка? Інші чоловіки, навпаки, марять синами, спадкоємцями, — заперечувала Ляля кокетливо на досить прозорі натяки щодо другої дитини.

— Як це навіщо? Аби отримати ще одну красуню. Схожу на матір, тільки молодшу, — віджартовувався Віктор.

«Це вже дзуськи! — подумки обурено заперечувала Ляля. — Ще одна! А як же! В нашій родині має бути одна красуня — це я!».

Уголос такого Ляля, звісно ж, не казала. І коли було вичерпано всі аргументи проти другої вагітності, народила ще одного сина, Мишка.

За допомогою синів Ляля намагалася виконати нереалізовані з чоловіком мрії про кар’єру. Сашко, тільки-но трохи підріс, почав марити морем, як його тато. Але Ляля, завбачливо не порушуючи суперечки за присутності чоловіка, іншим часом категорично забороняла синові навіть думати про море.

Коли Сашко закінчував середню школу і тільки натякнув про службу на флоті, Ляля заперечила як відрубала:

— Ніякої армії! Тільки інститут! А потім — аспірантура. Захистиш кандидатську — і про докторську згодом можна подумати. І пошана, і пільги, й броня від армії. І не будеш поневірятися, як… — Мало не сказала «Як наш тато», та вчасно прикусила язика — зрозуміла, що перебрала куті меду. — …Як безталанний невдаха.

Уф, вивернулась! Взагалі з дітьми вона була геть не така покладлива, як із Віктором.

— Ото ж закарбуй собі на лобі: ніякого флоту!

3

Сашко звично забіг на другий поверх новенької будівлі обласної бібліотеки. Відчувалося, що він тут далеко не рідкісний відвідувач. Знав: зараз пройде вкритим килимовою доріжкою коридором, а там оберне наліво, в абонементний зал, а там із-за столу йому привітно посміхнеться Марта Артурівна — сива як голуб приязна бібліотекарка, що пам’ятала на ім’я усіх завсідників і чи не наперед знала, яку книгу зараз поспитає відвідувач.

Сашко налаштувався хвастнути, що закінчив школу з золотою медаллю, складатиме іспити в кораблебудівний. Він відкрив було рота…

Та замість незмінної старенької за столом було дівча десь років п’ятнадцяти-шістнадцяти. Воно було чорняве, худеньке, чимось схоже на коника. Досить довге волосся було затягнуте чорною гумовою смужкою.

Сучасні дівчата, що мають можливість обрати шпильку на будь-який смак під будь-яку одіж в найближчому «Просторі», не зрозуміють, яке то було багатство — шматок старої велосипедної камери, від якого за потреби відрізали тоненьку смужку. Це був такий важливий стратегічний запас причандал для волосся, що його дівчатка ховали в найнадійнішому місті своєї оселі, аби братик (за наявності) не поцупив таке багатство, аби заклеїти свою камеру.

Сашко від несподіванки отетеріло дивився на дівчину і мовчав.

— Ви у нас записаний? — офіційним тоном спитала дівчина і цим вивела його із ступору.

— Так. Так, звісно. — Сашкові нарешті повернулася здатність говорити. — Мені потрібні Сканаві і Ландсберг…

— Задачники? Для вступу? — Дівча говорило таким не за віком серйозним тоном, що мало не викликала посмішку. Потім труснула своїм «кінським хвостом», шаснула кудись за стелажі і через хвилинку повернулася з обома підручниками у руках. Старанно школярським почерком заповнила формуляр, вимогливо нагадала: «Розпишіться!». І через кілька хвилин Сашко вже був на вулиці з підручниками у руках і сумбуром у голові.

Наступного дня Сашко у ранню пору сів за письмовий стіл перед відкритим підручником, аби «пройти» заплановані кілька пунктів програми. Але замість знаків тотожності йому вперто спливало обличчя дівчини з бібліотеки.

Не сказати, що вона була красуня мальована. А в порівнянні з однокласницями Сашка виглядала майже дитиною. І одночасно набагато дорослішою, як таке можна собі уявити. Але був в неї якийсь шарм, якому Сашко за абсолютним браком досвіду спілкування з дівчатами навіть і не намагався знайти назву.

Довгенько Сашко тупо дивився у підручник, а потім підхопився, згріб усі бібліотечні книжки — чи то дочитані, чи ні! — та зібрався йти до бібліотеки.

— Ти це далеко налаштувався? — це його майже на порозі гукнула мати.

— Та треба книжки поздавати. Учора сварилися…

— Ти бач, терпець їм увірвався! Дивись, туди й назад. Тобі треба графік виробляти.

— Звісно, мам!

І Сашко щодуху побіг на Московську вулицю — до бібліотеки. Для молодих прудких ніг один-два квартали — то дрібниця. Потім, через дві сходинки — на другий поверх, потім — повернути наліво…

І тут Сашко наче наразився на невидиму перешкоду: за столом сиділа Марта Артурівна. Підвела короткозорі очі на Сашка, побачила стосик книг і потягнулася шукати формуляр. А що Сашко розгублено озирався по сторонах, підбадьорливо запитала:

— Щось нове братимеш?

— Та ні, я зараз готуюсь до іспитів… А учора тут замість Вас була дівчина…

— Так, була. То Оленка — наша практикантка. А що, сподобалася?

— Та ні, просто так.

— То вона буде у другу зміну, як тобі цікаво.

— Чого б то мені було цікаво? — Сашко мимоволі зайняв оборону. — До побачення, піду додому зубрити.

І нікуди він не пішов. Бо вже вирішив для себе будь-що дочекатися незнайому дівчину. Оленку. А що з дому удруге він не втече — то вже напевне. І так Сашко відгонив думку, що йому буде за довгу відсутність. То потім, потім! А тепер він спустився на Набережну, розлігся на травичці, закинув руки за голову та знічев’я став слідкувати за небом. День був безвітряний, тож хмаринки переповзали з місця на місце дуже повільно — як і час, коли його будь-що хочеш підігнати.

Як там нетерплячка не їла Сашка, а вечір врешті-решт настав. Сашко вже вирішив, що прийде під кінець роботи, аби начебто ненароком проводити дівчинку додому. Глянув на годинник: пів на шосту. Вже час! Дійшов, почав підводитися сходинками. Мимоволі подумав, що як знову буде Марта Артурівна, він виглядатиме повним йолопом.

Але за столом вже сиділа Оленка. Сашка пізнала, бо відразу почала шукати формуляр.

— Ще якогось підручника? — Поспитала як і вчора, аж занадто серйозно.

— Та ні, що-небудь почитати, аби відволіктися від парабол і гіпербол.

— А які книжки Вас цікавлять? Якого автора?

Ото спитала! Сашко почав гарячково мізкувати, що б його замовити. Сам він читав з захватом, але виключно про кораблі: про яхти і бригантини, про крейсера і лінкори[18]. Але дівчата в цьому нічогісінько не тямлять! А треба ж щось таке поспитати, аби вони хоча б кілька хвилин порозмовляли. Ото бовдур! Був же час — було б заздалегідь надумати!

Пауза дещо затягнулася.

— Так що Вам? Чи самі пошукаєте?

— Ні, самому ніколи. А порадьте мені… Порадьте мені що-небудь про кохання! — Нарешті осяяло! Дівчата всі марять про вічне кохання і про всяку таку дурницю!

— Про кохання?! — Оленка зацікавлено сфокусувала погляд на Сашкові. — А саме?

— Ну, щоб вони чекали один одного довгі роки, а потім під загрозою смерті зустрілись… — Сашко під пильним поглядом Оленки геть знітився. Навіть захрип. Але фразу хоч якось потрібно було закінчити.

– І що б врешті решт все закінчилося на добре.

І тут Оленка вибухнула сміхом. Але сміхом приязним, не образливим:

— То Вам треба почитати про цикад!

— Про цикад?! — Від несподіванки Сашкові повернувся голос. Таким чином ще лікують гикавку, кажуть. — Та то ж комахи!

— Ну, то що? — Оленка висмикнула з полички і розкрила посередині чималенький фоліант про комах. — Вони теж живі істоти. І чекають роками, і крізь смерть линуть один до одного. Ось, дивись!

Оленка водила тоненьким пальчиком по обраному абзацу і скоромовкою читала: «Багато років важкої підземної роботи і тільки один місяць життя на сонечку серед численних ворогів — така доля цикади. Співають у цикад тільки самці — це шлюбна пісня, таким чином вони кличуть партнерок. Їх чутно майже за милю».

Сашко отетеріло дивився на сторінку, ані слова не чуючи. Бачив тільки тоненький дитячий пальчик, що у Мишка і в того був більший, і заклинав небеса, аби ніхто саме зараз не приперся в бібліотеку.

— То що, братимеш? — Оленка й сама не помітила, як стала називати Сашка по-приятельському, «на ти». — Чи ще щось пошукати?

— Ні, це саме те… Записуй.

Він взяв попід пахви товстелезну книгу, вийшов на двір і налаштувався будь-що дочекатися Оленку. Аби його зараз поспитали, чому він так одразу вподобав саме цю дівчину, нічого розбірливого не почули б.

Серед співучнів він був чи не найменший, худорлявий, хоча й жилавий. Може, через те дівчата на Сашка не зважали. Та й йому було якось байдуже.

А тут йому раптово захотілося подовжити знайомство! Будь-що!

Кохання з першого погляду — то не така вже й дивина, а, радше, закономірність. Якщо то вона, саме твоя половинка, то погляд висмикне її з будь-якого натовпу і миттєво намостить невидимий магічний місток від серця до серця. Тільки котримсь щастить прожити зі своїм коханням все життя, а інших закоханих клята доля розтягує в різні боки. Так вони й живуть нарізно, з чужими половинками. Якщо це життя…

4

Оленка нарешті вийшла з дверей та легко застрибала по сходинках. Сашка вгледіла, але якщо і здивувалася, знаку не подала.

Сашко вже оговтався, тож як ніяк повів у розмові:

— А ти далеко живеш?

— Мені на Фалєєвську — там гуртожиток нашого технікуму.

— Гуртожиток? То ти не місцева?

— Ні. Але моя родина живе неподалік, у Степовому… А тобі куди?

— А мені на Радянську. То ходімо? Нам по дорозі. Разом і шлях коротший.

Сашкові бракувало досвіду в спілкуванні з дівчатами. Його однолітки, як вищий прояв лицарських почуттів, щоденно підносили додому дівчатам портфелі.

Сашко скосив очі на Оленчину сумочку, що пасок від неї був закинутий на одне плече: невеличка, розміром десь менша за зошит. Чи підносять хлопці такі сумки? На вигляд вона начебто й не важка. І навіщо вона дівчатам? Чи не зручніше все порозкладати по кишенях? Навіть одну книгу не запхати!

Це Сашко мимоволі згадав про «свою» книгу, що повсякчас вислизала з пахви. І, аби подовжити розмову, запитав:

— А звідкіля ти узнала про цикад? Ти що, цікавишся комахами?

— Та не сказати, що дуже. Просто читаю всього потроху. А цикади мене зацікавили, бо вони великі хитруни. Їхні личинки живуть під землею великими колоніями по декілька років. А потім всі разом повилазять, перетворяться на комах і швиденько-швиденько закладають нову колонію. Ото в цей час самці цикад так самозабутньо співають, аби якнайшвидше знайти подругу, встигнути і покохатися, і сховати під землю своїх нащадків. Але скільки вони там під землею ховатимуться, ніхто не знає — чи три роки, чи сім, чи, може одинадцять. Отож і природні вороги на них не чатують. Хіба що випадково натраплять.

— Дивина! А я-то думав, чому якогось літа цикад і не чути, а іноді скрекочуть так, що хоч вуха затикай!

— Отож бо! А ще кажуть, що цикада боронить від ворогів. А в мене є бурштин з цикадою! Показати? Він завжди зі мною.

Олена довгенько порсалася у своїй сумочці і нарешті дістала досить величенький окатиш з бурштину. Проти сонця там явно було видно комаху, яка раптово загинула у в’язкій смолі, але завдяки цьому збереглася на століття.

З наступної фрази схоже було, що Оленка бодай трохи зацікавилася Сашком.

— А ти що, цікавишся кораблями? Твій формуляр від палітурки до палітурки списаний як не «Юним кораблебудівником», так «Морським флотом».

— Так, цікавлюсь. Ще й як! — Сашка зрадів нагоді похизуватися перед дівчиною. — Я знаю всі моделі кораблів від барки[19] до підводних човнів.

— А які моделі ти вже зробив?

Сашко уявив, що сказала б мама, аби він розвів в її бездоганно чистій квартирі моделювання кораблів, і трохи знітився.

— Та в мене мама так опікується порядком, що я вдома волію не стругати нічого.

— Так ти що, за собою не прибрав би?! — Оленка відверто здивувалася.

— Та чого б то, прибрав… — Сашко будь що намагався зам’яти слизьку тему, тому провадив далі дещо гарячково. — А от якось у піонерському таборі я з друзями зробив модель яхти. Ми на ній все зробили до дрібниць: і кіль, і гик! Закріпили грот і стаксель! Яхта вийшла як справжня, тільки що меншенька. Але дитину б напевне витримала!

Сашко так розійшовся, що ладен був переказати всі складові яхти до найменших дрібниць. Але його зупинив здивований, майже заворожений погляд Оленки. Вона чи не пошепки сказала:

– І ти ВСЕ ЦЕ знаєш?

Сашко нарешті зупинився.

І тільки тоді помітив, що вони давно вже стоять біля входу до Оленчиного гуртожитку. Оленка схаменулась першою:

— Я вже й прийшла. Ти зараз додому йтимеш?

Йти Сашкові чомусь геть не хотілося. То не завадило б заздалегідь домовитись про наступну зустріч — іншим разом дременути на цілісінький день Сашкові не вдасться однозначно. Він гарячково вираховував: завтра його черга гуляти з Мишком, тож вивільниться він що-найраніше через день.

— А ти післязавтра як працюєш?

— У другу, як і сьогодні. Ми з Мартою Артурівною через день міняємось змінами. А чому ти питаєш? — І безневинно схилила голову до плеча. Вона розуміла, чому! Адже найменш досвідчена дівчина володіє таємничим жіночим чуттям.

— То, можливо, я саме тоді і прийду? Здати книжки. Десь під кінець твоєї зміни.

Отримавши згоду, Сашко щосили помчав додому, боячись навіть уявити, чого йому очікувати за несанкціоновану відсутність.

Тільки-но Сашко перетнув поріг своєї домівки, Ляля вивернула на нього цілий потік звинувачень: і де це він вештався цілий день, і як він нехтує підготовкою до іспитів, і… Сашко заздалегідь вирішив: краще не брехати. То ж як там йому язик не присох у роті, він через силу видушив:

— Я проводжав дівчину додому. Тому й затримався.

Такого Ляля не очікувала! Аби дати собі час оговтатися, вона витягла з буфету пляшечку з корвалолом, відміряла кілька крапель у склянку і пішла на кухню по воду. Не дочекавшись, аби син її наздогнав, Ляля повернулася у кімнату, підкреслено випила ліки й менторським тоном почала його відчитувати:

— Чи не зарано ти почав дівчатами цікавитись? Ти ж ще шматка хліба не маєш, в батьків на шиї сидиш! Дякував би, що ми ще п’ять років згодні тебе годувати — так ні! Замість вчитися він до побачень охочий!

Сашко мовчки вислухав матір до кінця, не перепиняючи. А потім, чи не вперше за все життя спокійно, але вагомо вимовив:

— Мамо, досить мене так дріб’язково опікати! Дайте мені можливість жити своїм життям! І навіть якщо я не потраплю до інституту цього року — світло від цього не згасне. Є ще й наступний рік, і інші професії.

Ляля в першу мить аж заклякла від неочікуваної зухвалості сина і ледь втрималася, аби не дати йому добрячого прочухана. Але швиденько схаменулася, вийшла з образу розлюченої фурії, а натомість набула вигляду несправедливо скривдженої феї. Так, синок подорослішав! То ж він потребує такого ж поводження як і дорослий чоловік! Тому Ляля з усього арсеналу жіночого зброї використала найбільш непереможну: сльози.

Цього Сашко знести не міг. Він обхопив шию мами руками, занурився в зачіску і ніжно забурмотів:

— Мамо, мамцю, вибач! Даю слово, що я добре складу іспити, все зроблю для цього!

Ляля наче через силу всміхнулася, розкуйовдила синові чуба і млявим голосом сказала:

— Та хіба ж я оце собою опікуюсь? За тебе ж переймаюся, за твою долю!

А сама подумала: «Ах ти ж курча неоперене! І ти вважаєш, що сам обираєш собі життя? Помиляєшся! Мати знає, як наполягти на своєму».

Наступного дня Сашко наполегливо зубрив формули з математики, аби заробити на іспитах п’ятірку. Тоді, за пільгою для медалістів, його зарахують на навчання з одного іспиту. І вивільниться цілий літній місяць! Як чесно, у Сашка, окрім бажання заспокоїти матір, був ще один мотив, більш потужний — мати можливість частіше зустрічатися з Оленкою. То ж вчив він сумлінно, будьте певні!

5

Каштановий сквер із залишками розкоші палацу Аркаса — мармуровими левами. З ними виросли всі підлітки радянського Миколаєва.

Сам палац німці, як тікали від червоноармійців, спалили. Спалили, як і ще кілька важливих будівель в центрі міста. Шкода. Бо палац Аркаса був найкрасивішим будинком в місті.

А леви якось уціліли. І, безтурботно передрімавши якийсь час у запасниках комунгоспу, за ініціативою чиєїсь світлої голові пересунулися охороняти вхід в Каштановій сквер. І на тому спасибі.

Вдень тут охоче відпочивали пенсіонери — грали чи то в доміно, чи у шахи. А надвечір підтягувалася молодь. Парубки вмощувалися проти входу і жартували: як поміж левів першою з компанії пройде цнотлива дівчина, леви прокинуться і втечуть. Звісно ж, скільки дівчат не проходило — леви продовжували спати. А хлопці просто таки заходились реготом. Що то молодість!

На однієї з лавок скверу сиділа трійця підлітків і щось гарячково обговорювали. Це були Сашко, Оленка і Мишко.

Десь за годину до цього Сашко стояв перед сходами до бібліотеки і пильно дивився на двері, аби не проґавити Оленку. Трохи позаду Сашка переминався з ноги на ногу Мишко.

Після Сашкового зізнання щодо знайомства з Оленкою мати жодного разу йому не дорікнула. Навпаки: була приязна і поблажлива. Навіть частіше ніж завжди звільняла його від чергування з Мишком — аби він мав більше часу готуватися. І не заперечувала, коли Сашко (не без докорів сумління) бігав в бібліотеку «замінити підручники». Звісно ж, він стрічався з Оленкою. І вони хай недовго, але встигали побродити набережною або посидіти на березі і поспостерігати за пароплавами, що пропливали повз них.

Чи здогадувалася мати, що син не втримається від швидкоплинних побачень з небажаною знайомою? Звісно ж, здогадувалася! Але чинила так, аби Сашко не знервувався і старанно готувався до іспитів.

А от тільки-но вони знайшли своє прізвище в списках медалістів, яких було зараховано за результатом першого іспиту, поведінка матері докорінно змінилася. І тепер Сашко нікуди не міг піти без супроводу молодшого братика.

Тільки Оленка вигулькнула з дверей, Сашко метнувся їй назустріч.

— Привіт, Оленко! Я поступив до інституту!

— Поздоровляю! Як же я рада за тебе! То сьогодні ти не бігтимеш додому? Прогуляємось до річки?

Сашко відразу знітився.

— Так, але… З нами піде Мишко — то мій молодший брат. Я маю за ним доглядати.

Оленка неабияк здивувалася.

— А скільки йому років?

— Вісім… Вісім років! — голос Сашка мимоволі став дещо агресивним.

Оленка продовжила примирливо:

— Та я ж аніскілечки не проти. Тільки у нас в селі такі діти молодших доглядають, худобу пасуть.

Потім звернулась до Мишка:

— То що? Давай-но знайомитись? Я — Оленка.

Мишко, що із задоволенням прислухався до сутички, що могла виникнути через його присутність, поважно відповів, мало не лускаючи від свідомості власної значущості:

— А я Мишко. Молодший брат Сашка.

— То ти як, ніколи-ніколи сам не гуляєш?

Мишко відповів хитрувато:

— Ніколи. Або з мамою, або з Сашком.

Тут уже втрутився Сашко:

— Ото хитрун! Як йому цікаво з дітлахами, то він залюбки мене відпускає — тільки аби мама не дізналася. А от коли нудьгує — то на крок не відійде!

Всі троє потроху йшли вулицею. Ноги мимоволі привели до Каштанового скверу. Як трохи спуститися вниз — тут тобі й набережна, де останніми днями бодай на трошки стрічалися закохані.

Оленка перезирнулася з Сашком. Вона звернулася до Мишка:

— А от ти не спасуєш на деякий час залишитись в сквері? Глянь, тут і дітлахів багато! А ми з Сашком пройдемося до річки і поговоримо про нудні для тебе речі — про іспити, про інститут…

Мишко вперто заперечив:

— А як я злякаюся?

Оленка почала вмовляти:

— Та чого б… — І раптом замовкла. Їй майнула щаслива думка.

— А якщо я тобі залишу охоронця?

— Це ще кого? — спитав Мишко. Звісно, підозріло.

Оленка порилася в своїй сумочці й дістала бурштин з застиглою цикадою. Простягнула його Мишкові на своїй вузенькій долоні.

— Ось, дивись! За повір’ям, застигла цикада стереже від ворогів!

Мишко спочатку було зацікавився, але після слів Оленки відповів зневажливо:

— Таке вигадала! Це казки для маленьких дітей.

– І зовсім не вигадала! От коли ми в шкільному дворі палили, то мене директорка ані разу не застукала на гарячому. А от інших дівчат — бувало.

Оце вже для Мишка була новина так новина! Він навіть забув, що треба дотримуватися ролі вередливого розпещеного інфанта і вигукнув із захопленням:

— Так ти палиш?! — Відчувалося, що знайома брата стала для Мишка щось на кшталт небосяжної.

А Оленка зніяковіла. Це ж треба так прохопитися! Відповіла поквапно:

— Палила. Кинула вже.

— Круто! А мамка не сварить?

— Та ні, тільки зітхає.

— А мене мати за цигарки вбила б.

— Ну й дурню ти верзеш, Мишко! Яка ж мати хоче смерті своїй дитині? Ну, то ми пішли, пройдемося трохи, побалакаємо, а ти зачекаєш! Згода?

Мишко уважно роздивився проти сонця своє придбання. А потім тоном досвідченого лихваря спитав:

— А ти мені його назавжди подаруєш?

— Звісно, назавжди. Не загуби тільки. Він в нашій родині бозна скільки людей від смерті врятував.

Мишко запхав бурштин в кишеню коротеньких шортів, де вже перебували: шматок мотузки, грудка смоли, крейда, німецька монета вартістю в один пфеніг і засохлий жук-носоріг.

Нарешті сказав поблажливо:

— Згода. Ідіть вже, цілуйтесь. Чи я маленький? Не розумію, що у вас за розмови? — І радісно побіг до інших дітлахів вихвалятися своїми скарбами.

Сашко з Оленкою дійшли до набережної і сіли на вкритий травою берег. Весь шлях до річки вони подолали мовчки. Вони не сказати що посварилися. Але на їхні безхмарні стосунки вперше впала тінь.

Не так уявляв собі Сашко цей перший вільний день. Нарешті він зважився на пояснення:

— Ти зрозумій мою маму. Свого часу вона ледь не втратила дитину — мене…

Оленка перелякано глянула на Сашка:

— Тобто, як це: втратила?

— Я ще був малий, не старший за Мишка теперішнього. Та гуляв сам, без дорослих. Побігли ми з хлопцями навесні на річку, я й шубовснув в ополонку.

Оленка мимоволі зойкнула:

— О, Господи! Тож швиденько треба було додому бігти, в сухе перевдягнутися, розтертися.

— Так, але… Я не побіг, а крився в під’їзді свого будинку — чекав, коли одяг протряхне. А потім захворів на запалення легенів — ледь вижив, один рік школи пропустив.

— А мамки що, вдома не було?

— Та через мамку й боявся йти додому — дуже вона у нас охайна, порядок в квартирі любить.

Оленка замовкла. Відвернулася в інший бік.

Сашко провадив далі:

— От тепер Мишко сам нікуди й не виходить. Гуляє або зі мною, або з мамою. Тільки під час підготовки до іспитів мама мене не залучала, сама з ним гуляла. То тепер кілька разів поспіль буде моя черга.

Оленка спитала мимоволі глузливо:

— А скільки саме разів?

— Не знаю… Мама вираховує.

— Сашко! Я ж геть не проти твого брата. І гуляти з молодшими для мене — одне задоволення. Але чому твоя мама це задоволення нав’язує силоміць, як гіркі ліки?!

— Та ти не думай, вона ж як краще хоче!

— Думати я навіть сама собі не забороню. Але давай домовимося: до цієї теми більше не повертатися. Таке я можу тобі пообіцяти.

Підлітки мовчки дійшли до скверу, де залишився Мишко. Не схоже було, що він занадто нудьгував за обома. Навколо нього скупчилася різнокаліберна дітвора, перед якою він вихвалявся вмістом своїх кишень. Завдяки змістовній промоакції щодо спасіння від директорки бурштин зацікавив дітлахів більш за все.

Оленка із Сашком гукнули Мишка. Той згріб все своє добро разом і запхав у кишеню, схопив Оленку за руку, що була не більша за Мишкову, й задоволено скоромовкою промовив:

— Класний дарунок! Мені всі хлопці тепер заздрять! А ти завтра йтимеш з Сашком гуляти? Я тепер завжди ходитиму з вами!

6

Найближчого серпневого дня до абонементного залу бібліотеки зайшла Марта Артурівна, що мала замінити Оленку в другу зміну.

Оленка, як вгледіла змінницю, занадто квапливо підхопилася й підбігла до вікна. Марта Артурівна озвалася приязно:

— То твій наречений там чатує біля входу?

Оленка знітилась й відповіла трохи ніяково:

— Чому відразу «наречений»?

— А хто ж тоді?

— Просто Сашко.

— Ну то біжи вже до свого «просто Сашка». А то вам обом терпець урветься.

Оленка радісно вибігла з залу.

Біля входу дійсно стояв Сашко з Мишком. От кого й справді цього разу їла нетерплячка, так це Мишка. Він підбіг до Оленки й збуджено заговорив:

— Ходімо, ходімо швидше! Там тролейбус провалився під землю! Швидше, а то витягнуть без нас!

Оленка здивовано глянула на Сашка:

— Господи, що він таке каже? Як це: «тролейбус провалився»?

Сашко підтвердив:

— Дійсно, провалився. Там, на Сухому фонтані виявилася чималенька порожнина.

— А де це воно?

— На вулиці Садовій. Може, збігаємо подивитися? Туди чи не всі діти з нашого району позбігалися!

— То ходімо. Яке нещастя!

Коли вони добігли до Садової, на проспекті Леніна рух транспорту було перекрито.

Посеред дороги й насправді була величезна яма, з якої виглядав неприродно нахилений тролейбус. Проводи були обірвано, струмоприймачі понівечено.

Подекуди просто на землі сиділи постраждалі. Біля них поралися люди в білих халатах. Звісно, тут вже були машини швидкої, міліції, аварійної служби. Повно міліціонерів і медпрацівників, що поралися біля поранених. За імпровізованою огорожею — повно людей.

Підлітки занурилися в натовп. Оленка звернулася до жіночки, що трапилася поруч:

— Там хоч ніхто не загинув?

— Та начебто ні. Простирадлом нікого не накривали. А от постраждали багатенько. Одного відразу забрали з опіками — там коротке замикання трапилося, чи що. І із зламами кісток доволі людей. Але то таке, зростеться. А от чи забудуть…

Якийсь час поспостерігавши, Оленка й Сашко з Мишком пішли в зворотному напрямі. У Оленки настрій був сумний. Трохи згодом вона запитала у Сашка:

– І часто у вас таке трапляється?

— Як сказати. Під Миколаєвом же ціла мережа катакомб. Це ще з часів турок нароблено тунелів. Потім — нарили ходів до найважливіших об’єктів, на випадок облоги. Хто каже — два яруси, хто — три. А може, й більше. Буває, будинок дає добрячу тріщину, а той й якимось кутом зануриться під землю. Частину небезпечних порожнин засипали. Та хіба всі позасипаєш? А хлопці все одно по катакомбах блукають — скарби шукають. От би нам знайти!

Оленка хмикнула:

— Я дивлюсь, всі чоловіки марять скарбами. Мій тато теж все не заспокоїться про якийсь німецький скарб, що заховано у нас під селом в катакомбах.

Сашко неабияк здивувався:

— А що, і в вашому Степовому є катакомби?! І де вони там уміщуються?

— О, та у нас все село, вважай, стоїть на катакомбах. В кожному дворі підвал розміром із всю ділянку і підземними ходами поєднуються між собою.

Сашко неабияк здивувався:

— Ніколи б не подумав такого про невеличке село!

Оленка вела далі:

— До революції з кожного двору вів хід до церкви. За небезпеки пожильці могли добутися до церкви, аби їх не чіпали — святе ж місце! А з церкви було проведено ходи за село, то ж можна було непомітно й саме село залишити.

— То й ти до сусідів попід землею ходиш?

Оленка відповіла трохи поблажливо:

— Та ні, то хлопці ходять. Там ходи подекуди напівзасипані. Тож я волію по землі ходити, а не лізти як кріт.

Мишко дослухався розмови, направивши вуха:

— А я поліз би. Ото було б здорово! А ще аби заблукати…

Сашко незле обірвав його небезпечні фантазії:

— Щоб я такого від тебе не чув! Ще не вистачало, аби мамка дізналася про твої мрії!

Мишко не удостоїв брата відповіддю, а звернувся до Оленки:

— А що, і зараз можна пройти попід землею до церкви?

— Ні. Мабуть, що ні. З церкви зерносховище зробили. А ходи позасипали або ж самі пообвалювалися. Не знаю напевне.

Мишко все не заспокоювався:

— Невже ти хоча б раз не лазила попід землею?!

Оленка по хвилині задумливо відповіла:

— Було. Ще й заблукала. По-справжньому заблукала. Більше випробувати долю якось не кортить.

Мишкові аж очі загорілися від захвату. Він у двоє очей дивився на Оленку:

— Розкажи! Розкажи! Як це трапилося?

— Та воно давно вже було! Не пам’ятаю.

Сашкові також стало цікаво. Він чув розповіді старших людей, як за їхнього дитинства хтось спускався в катакомби. І блукали, й гинули, бували випадки. Але власне з самовидцем стрічатися не траплялось. То ж коли й він попросив Оленку розповісти про пригоду, та погодилась:

— Хвалитися особливо нічим. Тоді я, мабуть, як Мишко була. Може, років сім-вісім. Діти у нас гуляють самі. Тобто, не зовсім самі, а без батьків — старші й молодші, всі разом. Одного разу юрма дітлахів вирішила спуститися в катакомби грати в війну. Воно-то наче й заблукати важко — в чий-небудь двір попадеш. Та не в темряві. Я йшла останньою. Об щось перечепилася. Опустила очі — а під ногами були накидані кістки. Мені здалося, що людські. Замість позвати старших, я з переляку побігла якимось бічним тунелем і бігла, бігла, поки були сили. Тільки потім почала кричати. Та мені відповідала тільки луна.

Ви не уявляєте, що можна пережити, заблукавши в темряві! Дитині! Спочатку оглушлива тиша — щільна, в’язка і зовсім не тиха, а насичена шумом морського прибою. Як в притиснутій до вуха мушлі. А потім далеко миготять зелені зіниці. Кота, лисиці або реліктової тварини, що зберігалася в недосліджених закутках підземного царства? Жах! Одна думка свердлить мозок: знайти вихід! Спочатку вона підганяє вперед. А потім — паралізує…

Мишко слухав як зачарований. Поспитав:

– І як тебе знайшли?

— Сама знайшлась. Завдяки коту. Тварини як і заходять під землю, то не надто далеко. Щоб було свіже повітря. Ото я побачила в темряві відблиск зелених очей — а то виявився сусідський кіт. Підбіг, почав тертися об ноги. А потім пішов. Я — за ним. За зеленими вогниками. Так він мене і вивів.

Якщо хтось ще сумнівається, що авторитет Оленки в очах Мишка зріс мало не до неба, то можете не сумніватися. Оленка все більше й більше подобалася Мишкові. І все частіше він чи треба чи не треба хапався за її вузеньку долоню. Ото так вони здебільше й гуляли: попереду Мишко з Оленкою, а трохи позаду — задумливий Сашко.

7

Хоча літо добігало кінця, погода була вкрай спекотна. Тому не дивно, що на березі річки було рясно-рясно людей. Серед них — Сашко і Оленка. Мишка не видно — він волів не вилазити з води, що була як сиродій. Оленка сиділа на рушнику.

Сашко з безтурботним виглядом лежав просто на піску, підібгавши під голову руки. То в житті Сашка були чи не найщасливіші хвилини, коли не треба було нікуди поспішати, майбутнє на кілька років, здавалося, було відоме, а поряд була кохана дівчина.

Сашко задивився на легкі хмарки, що ледь помітно сунули над рікою. Звернувся до Оленки:

— А небо стає важкувате, бузкове. Ти помічала, що в різні місяці небо різного кольору?

Оленка наче не почула. Нахилилася і задумливо щось креслила пальчиком на піску.

Потім звернулася до Сашка:

— Моя практика вже закінчилася. Тож вивільнилося кілька днів до початку занять. Мені ще півроку — і на роботу.

Сашко безтурботно відповів:

— Та й я ж почну вчитися, то вже не побайдикуєш. То що, й завтра підемо на річку? В місті зараз жара нестерпна!

Оленка відповіла з легким смутком:

— Залюбки б пішла, та не можу. Батьки забивають кабана, то завтра я їду в село — треба допомогти.

В Сашковій відповіді забриніло розчарування:

— То ми тепер до вересня не побачимось?

— Виходить, що так…

Сашко сів і подивився на Оленку:

— Шкода! А залишитися не можеш? У нас же лише кілька вільних днів залишилося!

Оленка відповіла досить твердо:

— Та ні. Треба їхати. Хоча, — її погляд посвітлішав, — як хочеш, їдьмо зі мною. Заразом і з батьками познайомишся.

Сашко трохи здивовано відповів:

— Як так? Оце просто взяти і приїхати? А ти спитала дозволу?

Оленка посміхнулася:

— Я навіть уявити не можу, що мені гостей заборонять привезти! То їдьмо? Мама таку кров’янку готує! Язика проковтнеш!

Наступного ранку Сашко марно намагався звернути на себе мамину увагу бодай на кілька хвилин.

Напередодні йому так і не вистачило мужності розказати про Оленчину пропозицію, за що він тепер нещадно себе краяв. А сьогодні ще з ранку до мами прийшла тьотя Свєта, вони зачинилися на кухні і вже години зо дві не виходили. А часу до Оленчиного автобусу залишалось обмаль.

На бездоганно чистій кухні Лариса відкоркувала пляшку імпортного вина, виставила кришталеві кухлі і вислухувала гірку сповідь подруги. У тої очі попухли від сліз. Лариса намагалася її заспокоїти:

— То, може, Олексій охолоне та повернеться? Адже скільки років разом! Хоч і без дітей, а все ж сім’я є сім’я.

Свєтка відповіла, не припиняючи рюмсати:

— Та хіба ж я проти? Та він же впертий, як віслюк!

— Він побив тебе?

— Краще б побив.

Прочинилися двері, крізь них несміливо зазирнув Сашко:

— Мам, а можна…

Лариса обрубала сина:

— Зачекай-но п’ять хвилин!

Сашко сказав трохи наполегливіше:

— Та ви з тіткою Свєтою вже дві години розмовляєте!

Лариса відповіла крижаним тоном:

— Я сказала: п’ять хвилин!

Сашко причинив двері.

Лариса звернулася до Свєтки:

— То що там у вас трапилось?

— Кому сказати, не повірять, чим я себе викрила. Повернувся Олексій з рейсу. Вчасно повернувся, очікувано. Все, як годиться: сувеніри, дарунки, шмотки. Я до приїзду хату мало не язиком вилизала, наготувала смачненького. Нагодувала, викупала, біля себе поклала…

— А далі що? Не тягни!

Свєтка розридалася ще сильніше:

— А ранком я спросоння почала його торсати за плече та й кажу: «Сергію, прокидайся, на роботу спізнишся!». Думала, Олексій нічого не второпав. Коли він прокидається, мовчки снідає, мовчки збирає речі і найбуденнішим тоном каже: «Ну, я пішов. Більше не повернусь. Порадуй свого Сергія».

Лариса кинула на подругу трохи зневажливий погляд:

— М-да. Ну й дурепа ти, Свєтка!

Сашко вдруге прочинив двері.

— Мам, будь ласка, на хвилинку!

Лариса з прикрістю звернула таки на нього увагу:

— Ну, що ти хочеш? Тільки швиденько!

— Мене Оленчині батьки запрошують в село. Там будуть кабана забивати. То треба допомогти. Завтра ввечері повернусь. Зате нас кров’яною ковбасою пригостять!

Лариса відповіла поспішно, аби спекатися настирливого сина і залишитися з подругою:

— Добре, добре, їдь!

Та коли Сашко радісно вибіг із кухні, навздогін добавила:

— Тільки Мишка візьми з собою!

Хто б сумнівався, що без нього Сашка нікуди не відпустять.

Так і сталося, що через якусь годину в автобусі, що прямував з Миколаєва в Степове, на подвійному сидінні сиділи Мишко з Оленкою. Мишко зачаровано дивився в вікно з абсолютно щасливим виглядом.

Сашко сидів позаду них з випадковим попутником і часто-густо поглядав на Оленку. Попутник звернувся до Сашка, аби побалакати. Трапляються такі, й не рідко:

— От ніяк не здогадаюсь, хто з вас хто один одному?

Сашко не дуже охоче відповів:

— Отой пузань — мій брат.

Попутник примружився:

— А ота струнка дівчина — наречена?

Сашко з острахом глянув на Оленку, чи не чує вона розмови. Але Оленка жваво розмовляла з Мишком і нічого не чула. Чи начебто не чула.

А Сашкові промайнула думка, що, вже як виникла, не кидала його. Не кидала, коли їх стріли Оленчині батьки — дядько Микола та тьотя Емма. Не кидала, коли надвечір вони сиділи у дворі на галявині, в центрі якої два чоловіки обсмажували в соломі забитого кабана. Не кидала, коли вони з Оленкою, перезирнувшись, непомітно вийшли через хвіртку з двору.

Мишко цього навіть не помітив. Він загубився серед інших дітлахів, що як горобці посідали на паркан з жердин і очікували на ласощі.

Що то були за ласощі! Підсмажені вуха від кабана, хвіст, шкуринки. Просто з полум’я! Через це у багатьох обличчя були замурзані сажею. І в Мишка, звісно, також. Але ніхто не це анітрішки не зважав! Бачила б мама! Та чи зрозуміла би? Але ніде правди діти: Мишко серед замурзаних дітлахів, після цілоденних забав як от ловля на смолу павуків, виливання ховрахів, а потім ще й білування кабана, як ніколи почував себе щасливим!

А Сашко теж почував себе щасливим, ідучи сільською дорогою і тримаючи Оленку за руку. Як зазвичай Мишко. І нарешті думка, що муляла його цілісінький день, набула закінченого вигляду. Він зрозумів, що хоче одружитися з Оленкою.

Підлітки вийшли за село. Сашко порушив мовчанку:

— Гарні у тебе батьки! Гостинні, доброзичливі.

Оленка всміхнулась:

— Та у нас в селі всі такі.

Сашко вдихнув на повні груди:

— Як же добре у вас тут!

— Звісно, що добре, — підтвердила Оленка. — Все своє: і ковбасний цех, і олійниця, і млин. І коней у нас вирощують. Добре селяни живуть…

Мабуть, Сашко мав на увазі дещо інше. Але сперечатися не став.

Оленка вела далі:

— А мій батько тебе розмовами не втомив? Він у нас трохи балакучий.

— Навпаки, дуже цікаво було послухати. І ніяковості не відчувалось. Стріли нас з Мишком, наче все життя знали. Ну а нагодували — досі шлунок тільки-но що не лускається! А вареники які ж смачні! Думав, ще один — і досить. А з’їв ще ледве не десяток!

— Це в селі найперше: нагодувати гостя.

Непомітно спустилася ніч.

Село залишилось десь позаду. Ноги занурювалися в теплий дорожній пил як в перський килим. Дорога бігла й бігла далі, залишаючи обабіч скошені поля.

Збоку дороги було намощено височеньку скирту соломи.

Обидва підлітки одночасно відчули одне й теж саме: вони добряче притомилися.

Сашко зізнався перший:

— Відпочиньмо трохи? Я трохи стомився.

І поліз на скирту, не дочекавшись відповіді. Оленка озвалася трохи глузливо:

— Не звик пішки? Все більш тролейбусом?

— Не пробуджуй в мені спортивну злість! А то на спір підемо до Миколаєва. І хто ще перший втомиться!

Оленка відповіла примирливо:

— Добре, добре! Не підемо в місто. Як же ми тут Мишка залишимо?

— Та він, схоже, тут би залюбки залишився. Давай-но руку, допоможу.

Оленка теж залізла на скирту. Обидва лягли горілиць, дивлячись на небо, що було рясно-рясно всипане зірками. Дзвінко стрекотіли якісь комахи.

Оленка озвалася:

— Небо зоряне. То завтра буде сонячно.

— Поталанило нам з погодою, — погодився Сашко. — А хто це стрекоче? То твої улюблені цикади?

— Е, ні! Ночами чутно коників та цвіркунів. А цикади співають вдень, в спеку.

— А тоді вночі що вони роблять?

— Сплять, мабуть!

Сашко пирхнув:

— Так таки сплять? Цілісінький день співали про кохання — і вночі спокійнісінько пішли спати нарізно? Я б не пішов.

Оленка трохи знітилась від натяку:

— Пустун же ти, Сашко!

Сашко підвівся на ліктях і схилився до Оленки.

— Я не пустую. Я тільки…

— Тільки — що?

Сашко схилився ще нижче.

— Я… Я хотів спитати: ти кохаєш мене?

Оленка відповіла майже пошепки:

— А ти сам не здогадуєшся?

Сашко пильно подивився Оленці в очі, а потім обережно покрив її собою. Шепіт, шурхіт, цілунки. Трохи згодом почувся придушений стогін Сашка і короткий зойк Оленки.

Потому обидва довгенько мовчали, наче боялися, що бодай один звук зруйнує чарівність відкриття.

Тоді ще не було ані Чорнобиля, ані гормональних пігулок, ані їжі бозна з чого. Тож ніщо не заважало Природі сумлінно виконувати свою місію щодо подовження роду: Оленка завагітніла. Тільки про це поки що ніхто не здогадувався.

Сашко поклав голову Оленці на коліна, закрив очі і спитав:

— А що там твій батько розповідав про якийсь німецький скарб?

— То задовга історія.

— Люблю задовгі історії. — Сашко позіхнув. Його вже навертало на сон.

Оленка додала:

— Задовга і засумна…

Книга третя. Безневинно винні

1916–1954

1

Сучасні кінороби застосовують метод «Стоп-рух». Це коли дії, що їх знімають, відбуваються повільно, а побачити їх можна за кілька секунд. Так можна відзняти зростання рослин або ж світанок.

А от якби котрийсь кінороб знімав побут роду Ульманів протягом кількох десятків років, то отримав би спресовану в кілька хвильок історію занепаду родини німців-колоністів.

Про сите життя селяни давно забули.

Від колишньої пишноти всіх колоністських селищ не залишилося і сліду. Кам’яні стіни і огорожі, які раніше так старанно оновлювалися, приходили в непридатність.

Високі солом’яні скирти зникли з селянських дворів. З’явилися довгі корівники і стайні, що належали вже колгоспові, а не окремому селянину. Замість красивих кам’яних будівель стали будувати глиняні «мазанки».

Доля Ульманів не була винятком.

Величезну отару овець забрали відразу після революції. Ще після лютневої, 1917-го, як бути точним.

Коня з упряжжю, возом, плугом, бороною і культиватором забрали в колгосп. Забрали всю орну землю, крім городу. Тож ділянка навкруги дома стала зовсім маленька. Груша тепер росла майже біля паркану.

Неподалік, за огорожею, було закладено фундамент під невеличку хатинку. Закладено сільрадою. Невідомо, для кого.

Землю, вцілілу після переділу 1905 року, родина якийсь там час вважала своєю. Чи могло ж їм спасти на думку, що Ленін своїм декретом скасував приватну власність і націоналізував землю поміщиків та капіталістів, а заразом і землю дрібних землевласників?! Роз’яснювати, що цей декрет позбавляє селян права власності на землю, завбачливо не стали. До самої колективізації. І тільки за колективізації стали заявляти селянам, що земля, виявляється, належить державі! І держава їх землею може розпоряджатися, коли заманеться і як вважає за потрібне!

Не полегшало, коли за Брест-Литовським мирним договором[20] села опинилися під владою німців. На деякий час.

А потім колонії захлюпнув хаос громадянської війни і свавілля численних розбійних зграй, що паслися по колись заможним дворам нащадків переселенців. Хоч живими залишили. Не повирізали, як в інших селах.

Більшовики трохи згодом знову встановили свою владу. І почалося. Всі церковні структури було зруйновано. Ні в одній церкві не проводились богослужіння. Як католики, так і лютерани втратили місця, де б вони могли збиратися разом. Тих пасторів, що залишилися в живих і не встигли покинути країну, було заарештовано. За прояви належності до будь-якої конфесії можна було отримати строк в таборах суворого режиму.

Німці-колоністи вбачали єдиний вихід з такої скрути: тікати з країни!

Тож хвиля емігрантів ставала дедалі потужнішою.

Рання весна розходилася рясним дощем. Від струменів, які навкіс періщили у вікно, на підвіконні утворилася калюжа, що поступово підкрадалася до краю, аби перелитися на підлогу.

В інший час або Фріда або її свекруха навипередки підбігли б до вікна з ганчіркою. Та не сьогодні. Сьогодні вони обидві старанно складали речі до величезних лантухів. Фріда часто-густо сідала відпочити.

В кімнаті крім жінок товкся тільки дворічний Франц. Хлопцю такий гармидер був навіть до вподоби. Він залюбки залазив на височенькі мішки, аби сковзати з них на підлогу.

Рипнули двері. В кімнату зайшов Вольдемар. Мовчки стягнув дощовика, що вода з нього аж струменіла. Мовчки повісив його на цвях біля дверей.

Мовчав.

Вольдемар працював в колгоспі чабаном. Грошей, що їх він отримував на трудодні, ледве вистачало на найнеобхідніше. В колгоспі працювала й мати. А жінка, Фріда, не працювала поки що лише тому, що одного за одним народжувала дітей.

От і тепер вона була при надії, з двома маленькими дітьми. Але родина вирішила не чекати пологів, а виїжджати. Втрачати вже було нічого.

Перша не витримала мовчанки Фріда. З острахом і надією спитала чоловіка:

— Ну, що? Не тягни! Дозволили їхати?

Вольдемар похмуро відповів:

— Ні, не дозволили.

Фріда з відчаєм спитала:

— А ти пояснив, що ще позатой рік наших скільки виїхало? Чому ж нам не можна?!

— Я намагався. Я справді намагався. Але той клятий урядовець навіть не дослухав. Каже, як буду наполягати, запроторять мене в трудовий табір за п’ятдесят четвертою статтею[21]. Якийсь вони там закон ухвалили, що навіть поза межею Радянського Союзу можна людину засудити за дії для послаблення влади робітників і селян.

Фріда аж застогнала від безсилля:

— Та заради Бога! Чим же ми її послабляємо?! Просто хочемо поїхати, де краще живеться простим людям. А тут що? Церкви руйнують, релігію забороняють! Якщо ми хочемо залишатися в своїй вірі, чи це такий гріх? А ми не маємо права бодай вдома помолитися! Дідівську реліквію ховаємо як сатанинські причандали!

Безсилля пролилося рясними сльозами.

До Фріди швиденько підійшла свекруха, притисла її обличчя до своїх грудей і пошепки скоромовкою почала примовляти:

— Тшшшшшш! Тихо, тихо! Навіщо ти про це вголос балакаєш? Ще прийдуть ті, останню пам’ять відберуть!

З бічної кімнати зайшла сестра Франца Емма, що тільки трохи була за нього старша. Звернулася до матері:

— Мамо, я зібрала речі для своєї ляльки. Коли ми рушатимемо у подорож?

Фріда наче й не чула. Тож до Емми звернулася бабуся:

— Бери свої речі — і гайда у подорож до сусідів, попід землею.

Емма радісно зойкнула:

— Це через підвал? Куди ви мені ні в якому разі не дозволяєте ходити?

Бабуся пояснила:

— Так то ж самій! А з кимось із дорослих можна. То що, ходімо?

Взяла онуку за руку, озирнулася на похнюплених сина та невістку:

— Піду поспитаю, як там Юстуси. Вони подавали документи на еміграцію в Німеччину, не в Америку. То, може, у них ліпші новини.

Разом з онукою стара вийшла в двері.

В кімнаті запала мовчанка. Фріда вже не плакала, тільки зітхала.

Вольдемар деякий час постояв, наче не мав чим заспокоїти дружину. А потім потягнувся за дощовиком.

— Нічого не вдіяти, — сказав начебто сам до себе. — То, може, я піду до отари? Там їхня колгоспна кошара протікає. То якось дірки прикрию. Шкода ж овець.

Фріда, що була знесилена плачем, кволо запитала:

— А тобі що до них? Все одно вони вже давно не наші, а колгоспні. А ти досі їх жалієш.

Вольдемар відповів дещо винувато:

— Худоба ж чим винна? Я хоч чабаном коло них лишився. Ще за батька призвичаївся. То я піду?

Жодне лихо не здатне пробитися крізь панцир звички. Фріда, виплакавши чи не всі сльози, почала поратися по господарству.

Вольдемар як зазвичай ходив працювати на колгоспну ферму.

А їхні діти й не знали іншого життя, ніж під гаслами влади рад.

Отак одноманітно пройшло ще десь років десять. Тільки що в черговий раз селу поміняли назву. Замість Петропавлівського тепер воно називалося Степове. Як їм через те стало легше, то нехай. А от вежу на костьолі зруйнували — то вже шкода. Та й до цього нешанобливого ставлення до культових споруд селяни потроху звикли. Звикли не їздити до сусіднього села в кірху, бо вже до 1937 року на Миколаївщині всі будівлі кірх були націоналізовані, всі пастори потрапили в табори і лише лічені одиниці не загинули там.

Але лютеранство не зникло, а навіть зміцнилося. Чим дужче на них тиснула влада, тим більш охоче вони шукали притулок у вірі. Тож і продовжували собі збиратися у приватних будинках. Підпільно.

За звичкою збиралися в будинку Ульманів. Діставали з шухляди Євангеліє. Читали. Читали повільно, як вірші. Тихенько співали гімни. Потому розходилися.

2

У Ульманів нещодавно з’явилися сусіди. В хатинці-мазанці, яка зросла на ділянці, що її давно вже відтяли у законних власників, оселилися батько із сином.

Наразі за парканом, що його вже облишили щовесни лагодити, стояв хлопець десь років п’ятнадцяти. На вигляд статний, вродливий. Відчувалася в ньому якась порода. Тільки що одну брів перетинав потворний шрам.

Якийсь час він мовчки спостерігав за Францем.

Двором пройшла Емма і зникла за дверима льоху. Хлопець провів її захопленим поглядом. Тоді перервав мовчанку і звернувся до Франца:

— Агов, сусіде! Мене звати Федір. А тебе?

— Франц.

— А то твоя сестра?

— Так, — відповів. Та розмову не подовжував.

Але Федір не зупинився:

— Вродлива… Я її давно помітив, ще як тільки ми сюди переїхали.

Франц мовчав.

— А ти чого не хочеш балакати? Як син куркуля, то гидуєш до сина механізатора?

Франц спалахнув:

— Я син чабана. І нічого я не гидую. А ви звідкіля з батьком приїхали?

Федір відповів трохи глузливо:

— З Парижу.

Франц не повірив:

— Таке бовкнеш! Не хочеш — не розказуй. Не дуже й хотілося.

І обернувся аби піти.

— Та не сердься ти! — сказав Федір примирливо. — Я справді пожартував. А хочеш, я візьму батькову мисливську рушницю? Можна буде разом за селом постріляти ґав?

— Ми лютерани. Нікого не вбиваємо. Навіть птахів. І не воюємо. В моїй родині навіть старовинне Євангеліє збереглося.

Федір вигукнув с захватом:

— Брешеш! А показати можеш?

Франц стенув плечима:

— А йди до нас, як не віриш!

Федір перестрибнув через паркан і попрямував за Францем до хати.

Зайшли в бічну кімнату. Колись тут збиралися лютерани помолитися. Кімната була майже порожня, бідненька, але охайна. Стіл, що колись давно слугував за вівтар, порожній.

Попід стіною стояв комод.

Франц висунув найнижчу шухляду. На самому денці, під стосом постільної білизни лежало старезне Євангеліє. Поряд — вівтарний хрест, що поряд з потемнілим від часу деревом шухляди сяяв навіть потьмареною від часу поверхнею.

Франц шанобливо взяв в руки фоліант, що мало не розпадався:

— Ось, дивись яка старовина.

Федір, мигцем глянувши на книгу, показав на хрест:

— А це теж старовинне?

— А як же! Це мої пращури з Німеччини привезли. Бозна коли! — Франц розповідав просто, без хизування…

– І що? Він насправді золотий? Суцільно?

Франц підтвердив:

— Так. Це в давнину такі хрести робили. А згодом лютерани задовольнялися й простим дерев’яним хрестом.

— Який же ти, Франц, щасливий! — Федір явно лестив сусідові. — Такі речі — і просто вдома.

Франц зітхнув:

— Та не зовсім просто. Лежать по шухлядах. Те, що залишилось. Майже все культове начиння у моїх пращурів давно вилучили. Аби ж з якоюсь користю! А то забрали й знищили. Отож тепер ми на видноті нічого не залишаємо.

— А як же це не забрали? Ну… тоді? В революцію? В 1917-му?

— А мої родичі встигли дещо переховати. В катакомбах переховали. А згодом якось все потроху принишкло.

Федір дістав з кишені складний ніж:

— Дивись! Справжній, німецький!

Франц взяв до рук ножа. Відкрив. Закрив. Неохоче повернув власнику.

— Оце так річ! Звідкіля він у тебе?

Федір навмисно оминув питання:

— Хочеш, подарую?

— Та мені нема чим віддячити!

— А ти поводи мене по підземеллях. Ти ж місцевий, маєш знати. Знаєш?

Франц відповів:

— Звісно, знаю. А не злякаєшся? Під землею не всяк витримує.

В цей час з двору зайшла Емма з мискою городини. Увага Федора перемкнулася з брата на сестру:

— А чи не заслати мені сватів до привабливої сусідки?

Емма відрубала:

— Вуса відрости спочатку.

Федір почервонів, насупив брови й ображено прошепотів під носа:

— Нічого, я дочекаюся свого часу!

Франц доброзичливо сказав:

— Та не звертай уваги! Вона у нас така! Гоноровита. То що, підеш зі мною до катакомб?

Обличчя Федора знов набуло зацікавленого вигляду:

— Так! Звісно, так.

Отож наступного дня хлопці лізли одним вузеньким проходом, бо інакшого шляху до колишньої схованки церковних реліквій Франц не знав.

В одному найбільш вузькому місті Франц «заспокоїв» супутника:

— Тут подекуди ходи пообвалювалися, то їх позасипали. Ото ж сюди припинили лазити навіть хлопчаки.

— А раніше лазили?

— А як же! В піратів грали, скарби шукали.

Федір зацікавився:

– І що, знаходили?

— Дрібнички знаходили. Так, поодинокі царські монети, наприклад. А то навіть турецькі. Заіржавілу зброю. Але про величенький скарб я не чув.

Федір не заспокоювався:

— Може, як слід не шукали?

— Ще і як шукали! Адже церковне золото десь то має бути! Як у нас в околі всіх пасторів позаарештовували, то як не допитували — вони не зізналися, де заховано скарб. Шукати шукали. Та де там! Кажуть же, скарб лежить саме там, де його ніхто не шукає.

Федора ця тема, схоже, неабияк зацікавила:

— А як ти запам’ятовуєш, куди йти? Позначки робиш чи кроки рахуєш?

— Е, ні! Як не можеш орієнтуватися під землею, то ніякі позначки не допоможуть. Без позначок можна заблукати практично одразу.

— А все ж таки! Як, наприклад, було б знайти криївку, до якої ти мене ведеш?

Франц без хизування пояснив:

— Та кожен собі сам надумує засіб, як запам’ятати. Я беру свій рік народження, 1926. Парні числа — повертаю праворуч, непарні — ліворуч. Як раз чотири рази трапляється розгалуження.

— А якби було б три розгалуження чи більше?

— Щось інше надумав би.

Федір ніяк не міг вгамуватися.

— А як світло згасне?

— Звісно, як залишається замало свічок, можна і в темряві деякий час йти. Одною рукою тримаєшся стіни, а іншу витягуєш вперед, аби головою не забитися. Але все одно це тільки для того, хто знає підземелля як власну кімнату.

Якийсь час хлопчаки чи то йшли, чи то повзли мовчки. Нарешті вийшли до невеличкої площадки, на якій хоч змогли випростатися. Тунель йшов кудись далі.

Франц сказав:

— Все, прийшли! Це криївка ще з давніх-давен, — показав на невеличку порожнину в стіні. Поряд валялася вапняна брила як раз по розміру порожнини. — Отут мої рідні й переховували церковні скарби. Зараз вже нема чого ховати, тільки Євангеліє та вівтарний хрест і залишилися.

Федір повів украдливо:

— Слухай-но, Франце! А ти бодай не замислювався, чому це ви повинні критися і як цьому зарадити?

— Ти це про що?

— А що було б, аби теперішню владу змінити?

Франц чи не зрозумів:

— Та чого б? Це ж наша влада, народна! Все для людей. Де ж простій людині буде краще?

Федір пирхнув:

— Для людей! Отакої! — Та далі розмову не подовжив. А подумки собі промовив: «Ні, цей нам ніяк не принадиться! Сам же собі суперечить! Тут тобі: забрали всі реліквії, притискають віруючих. І поряд: все для людей. Вміють же Совєти мозки людям виполіскувати!».

3

Друга світова війна до Степового підкралася здалеку. Підкралася повільно, але невідворотно.

Спочатку була Іспанія. Незрозумілі слова: в Іспанії націоналісти вчинили заколот проти республіканців[22]. І ще: диктатор, генерал Франко, інтербригада. Хто там перед ким був винний, на чиєму боці правда? На тому мало хто знався.

Потім були Хасан[23] і Халхін-Гол[24]. То занадто далеко. А от Бессарабія[25] була майже поруч — всього сто сорок кілометрів від Миколаєва.

Потім почали чим швидше вивозити німецьке населення вглиб країни. Але нацистські війська просувалися так швидко, що всіх українських німців вивезти не встигли.

І зрештою війна прийшла просто на поріг.

В серпні 1941-го повз Степове йшли змарнілі червоноармійці. Похмурий вигляд промовляв сам за себе, але місцеві мешканці однаково питали, чи не здадуть солдати село?

Ульмани теж вибігли з хати і вишикувалися понад парканом, спостерігаючи цю сумну ходу.

Вольдемар звернувся до Фріди:

— Що ж воно буде? Що ж буде?! Раненько ми тішились, що нас не встигли до Казахстану відправити, як інших німців. А тепер хто ми? І чужим не свої, і своїм чужі. Софійка он, молодша, й мови нашої як слід не знає.

Фріда сумно відповіла:

— Вже і не знаю, де гірше. Не вірю я, що там, на чужині медом намащено. З корінням же з рідної землі виривали, дозволяли взяти лише п’ятдесят кілограмів на родину. А решта ж кому дісталася?

В цей час Франц непомітно кивнув Еммі, і вони відійшли вбік. Франц нахилився Еммі аж до вуха. Сказав пошепки:

— Емма, скажу тільки тобі. Я піду з валкою червоноармійців.

— Це ще для чого?

Франц рішуче відповів:

— Аби отримати зброю!

Емма перелякано замахала на нього рукою:

— Побійся Бога! Ти розіб’єш серце мамі! Ми ж не повинні воювати!

— Я і не збираюся воювати! Я захищатиму рідну землю! — Порився в кишені, дістав бурштин з цикадою. — Ось, тримай. Тобі вона радше згодиться. Прощавай! Я побіг доганяти останню підводу військових. І бережи Софійку!

Коли почалася Перша світова війна, російські німці думали, що вони опинилися між молотом та ковадлом. Але що воно дійсно означає, вони зрозуміли тільки з початком Другої світової. Знову всі німці стали шпигунами, зрадниками, ворогами народу. Причому ворогами ставали не окремі особистості, а народи цілком — від ще не народжених немовлят до столітніх старих.

Машина НКВС[26] працювала цілодобово, не втомлюючись. Один по одному зникали всі, хто мав бодай домішок німецької крові. Зникали кудись, в невідомість, без права листування. А згодом з’ясовувалося, без права на саме життя. Бо трупи «ворогів» згодом познаходили або в підвалах НКВС, або в каналізаційних трубах. Або не знаходили ніде. Ані мертвими, ані живими.

Німці, які прийшли слідом за червоноармійцями, що відступали, дуже охоче демонстрували трупи замордованих. А натомість, як велику ласку, пропонували їхати працювати в Німеччину.

В хату Ульманів прийшли два німецьких офіцери і поліцай. Він же перекладач. Всі були вдома, окрім Франца. Той так і не повернувся.

Офіцер пафосно повів німецькою:

— Юнаки і дівчата мають щасливу можливість працювати на користь великої Німеччини! На вас чекають гарна праця і добра зарплатня!

Як поліцай переклав промову офіцера, Фріда несміливо відповіла німецькою:

— Та вони ще ж зовсім молоденькі. Старшій ледь виповнилось шістнадцять, а менша взагалі ще дитина!

Офіцер, зачувши свою мову, пожвавився:

— То хто говорить про малих дітей? Вам, фрау, скільки років?

Фріда пополотніла. Відповіла ледь чутно:

— За місяць виповниться тридцять шість.

Офіцер просяяв:

— То велика Німеччина приймає жінок до тридцяти шести років! А чоловіків — аж до сорока п’яти! Тож збирайтеся обидва.

Фріда з відчаєм запитала:

— А як ми відмовимось? У нас же діти!

Усмішка на обличчі німця миттєво зів’яла. Відповів різко:

— Тюремне замкнення дітям, а вам розстріл! І не надумайте тікати і ховатися в степу! Все одно знайдемо і тоді розстріляємо усіх!

Опиратися було марно.

Тож трохи згодом в хаті залишилася Емма за старшу та Софійка.

4

Емма поралася біля груби, а Софійка розставляла посуд. Ладналися вечеряти.

Раптом з двору почулося ревіння мотоциклу. Емма обернулася до дверей… І заклякла від подиву. В дверях стояв Федір у формі румунського офіцера.

Федір, задоволений зробленим ефектом, виголосив:

— Здивована? Не чекала на такий оберт?

Емма промовчала.

Федір вів далі навіть миролюбно:

— Ну, гаразд, гаразд! Зараз я дещо поясню. Може, тоді ти щось зметикуєш.

Сів без запрошення за стіл, глянув на бідненьку їжу.

— А ви не розкошуєте.

— У нас батьків угнали до Німеччини, — Емма нарешті спромоглась відповісти.

— А Франц, де він? — поцікавився Федір.

— Не знаю…

— Втік, напевне! — Самовдоволено сказав Федір. — Ну і бовдур! Та мені до нього байдуже. Я через тебе приїхав, — Федір дістав пакунок, виклав на стіл сир, шматок сала, банку з сардинами. — Ось, це вам.

Емма мало слиною не захлинулася від голоду. Але відказала:

— Нам від зрадника нічого не потрібно.

— Хм, зрадник. То як подивитися. Мій батько — дворянин, білий офіцер. До останнього не вірив, що більшовики — це надовго. Чи не останнім залишив Росію. З молодою дружиною потрапив спочатку в Софію, там народився я, а мати померла. Батько переїхав в Берлін. Казився від безвихіддя. Він військовий. Звик служити Вітчизні. От йому і запропонували послужити. Розвідником. Підучили і закинули разом з малим сином до цього вашого Радянського Союзу. Чекати свого часу. От і діждалися.

— Та ти ж проти свого народу воюєш! На боці ворогів!

Федір підвищив голос, відповів запально:

— Я не проти народу воюю, а проти влади більшовиків! От німці допоможуть нам її повалити, і повернеться монархія! Маєток татові повернуть, на службу візьмуть. А я, між іншим, єдиний спадкоємець.

Емма відповіла презирливо:

— То ти заздалегідь хазяйку підшукуєш? Наші одружуються тільки із своїми.

— Та хто тебе кличе одружуватися? — Федір глянув на годинника, а потім на Софійку. — Накажи сестрі погуляти з годину. Мені вже скоро час вертатися.

Емма відповіла з презирством:

— Ти потвора. Ти навіть не уявляєш, яка ти потвора! Геть з нашої хати! Геть!

Федір примружив очі. Погляд став крижаний.

— Це твоє останнє слово? Дивись. Не пожалкуй!

Вийшов, грюкнувши дверима. Загарчав мотор. Федір уїхав.

Емма сторожко виглянула у вікно. А потім повернулася до столу і почала розбирати продукти, що на них вже давно Софійка накидала оком.

Хто зважиться засудити зголоднілих дівчаток, нехай-но посидить на хлібові й воді. Тижня, вважаю, буде досить.

Кілька днів потому за вікном знов загуркотів мотоцикл. А на додачу ще й вуркіт авто.

В хату до переляканих дівчаток впхнулися двоє румун в офіцерській формі. За їхніми спинами маячив Федір.

Один румун гигикнув до Федора:

— А ти не збрехав! Дівчатка наче ягідки! Що одна, що друга!

Пополотніла Емма перелякано залопотіла:

— У нас майже порожньо! Ось, кілька яєць, забирайте. Курку як спіймаєте, то забирайте теж.

Румуни зареготали такій наївності. А наступна фраза розвіяла надію, що вони воліють тільки розжитися харчами:

— А як таких файних куріпочок спіймаємо, то теж можемо забрати?

Емма підштовхнула перелякану Софійку:

— Тікай! Мерщій тікай! У вікно!

Румуна перекосило від люті. Він щосили дав Еммі ляпасу. На обличчі залишився багряний слід від його долоні.

— Отак ти відповідаєш на чемне звертання? Поїдете з нами до Миколаєва.

— Навіщо? — запитала дівчина приречено.

Румун хтиво зареготав:

— Працювати, в офіцерську їдальню. Вдень — чистити казани. Вночі — ги-ги — чистити офіцерські чоботи. Тільки спочатку їх знімете.

Емма впала на підлогу біля Федора, обхопила його коліна і почала благати:

— Я поїду! Добровільно поїду! Тільки не чіпайте Софійку! Їй же тільки дванадцять! Дитина! Зовсім дитина!

Федір вивільнив чобіт з рук Емми. Зло просичав:

— Раніше мала думати!

А потім звернувся до румунів:

— Забирайте обох!

Тих не довелося двічі запрошувати. Витягли дівчат на двір, силоміць запхали в машину. Гучно гупнули дверцята.

Котрийсь румун відчинив вікно, звернувся до Федора:

— Ти з нами? Дорогою можеш зібрати вершки. Почнеш, з якої захочеш.

— Ні, їдьте. В мене ще справи є.

Як машина рушила і достатньо віддалилася, Федір зайшов в осиротілу хату. Впевнено пройшов в бічну кімнату.

А трохи згодом вийшов, тримаючи щось замотане в ряднину. Неквапно підійшов до мотоцикла, з коляски дістав шкіряну валізу. Невеличку, але добротну, міцну. Тільки тепер розгорнув ряднинку, дістав вівтарний хрест та Євангеліє. Відчинив валізу. Її нутрощі проти сонця виблиснули коштовним камінням, золотим відблиском понівечених золотих коронок, хромом коштовних годинників.

Туди ж додався вівтарний хрест і, після деяких роздумів, Євангеліє.

Тільки після цього Федір сів на мотоцикл, завів мотор. Та поїхав не в місто, а за село. До входу у катакомби.

Авто з румунами і дівчатами між тим направлялося до Миколаєва. Але тільки воно з грунтівки виїхало на трасу, почувся низький гул літака, що за війни впізнавали навіть діти. Так низько літак летить, аби скинути бомби і посіяти смерть.

Румуни майже на ходу повискакували з машини й кинулися врізнобіч. Авто, що зупинилося, слугувало гарною мішенню. Бомба впала просто на неї.

Коли Емма прийшла до тями, вже помітно сутеніло. Емма сіла, струсила з обличчя землю й обережно обдивилася навкруги.

Обидва румуни були мертві. Авто як зупинилося серед дороги, так там і стояло. Тільки впізнати його було важко. Капот зіжмаканий. Сталь обшивки наїжачилася вищиреними зубцями, неприродно вигнутими назовні.

Софійки ніде не було видно.

Емма підвелася, підійшла до машини. Зазирнула всередину.

Там лежав понівечений труп Софійки.

Емма відсахнулась від машини. Впала на землю. Її знудило. Патьоки блювотини побігли по підборіддю, стекли на шию. Емма намагалася затулити рот рукою, то рідота побігла по руці.

Намагаючись чимось втертися, Емма почала нишпорити по кишені в пошуках носовичка.

Знайшла щось тверде. Дістала стиснутий кулак, розтулила, побачила бурштин з цикадою. Знову зомліла.

Мабуть, пролежала вона непритомна більш ніж добу. Бо прокинулася знову на вечір з неабияким голодом. Нічого кругом неї не змінилося. Вона знову підійшла до автівки. Через побите скло простягнула руку і заплющила Софійці очі.

— Пробач, що не поховала по-людськи, — прошепотіла Емма, торкнулася наостанок обличчя сестрички й подалася в бік села.

Збіги в житті трапляються навіть частіше, ніж нам здається.

Саме коли в домі не було нікого, серед ночі повернувся Франц. Дім був порожній: ані батьків, ані сестер.

В хату влучив снаряд. То ж попервах Франц вирішив, що то через бомбардування. Але в бічній кімнаті Франц побачив безлад, що був скоєний людиною.

Шухляду хтось мало що витягнув, ще й випорожнив. На підлозі валялася пожмакана постільна білизна та єдиний аркуш з Євангелія.

Крім рідних, про схованку знав лише Федір.

Францу майнула здогадка, і він через двері підвалу спустився в катакомби, аби вийти подалі від власної хати та ближче до лазу, що його він показав Федору.

Здогадка виявилася вірною. Федір з першого ж разу запам’ятав дорогу до порожньої сховки. Дурнем він не був аж ніяк. Тільки що негідником. Отож він перетворив пустий потайник на свою схованку.

Франц відсунув брилу, занурив руку в порожнину й витягнув валізу. Відчинив. Нутрощі навіть в тьмяному світлі спалахнули міріадами жаринок на гранях коштовностей, якими майже вщент було напхано валізу. Навкіс валізи, через силу вміщуючись, лежав вівтарний хрест. І коло бічної стінки шкіряного нутра валізи — товстенький фоліант. Родинне Євангеліє.

Франц взяв заплічний мішок, забрав з нього власну свитку й переклав туди весь вміст валізи. А замість скарбів поклав ніж, що свого часу отримав від Федора як дарунок.

Потім замурував схованку по-старому і проказав мстиво:

— Ти ж повернешся, покидьок! Через жадібність повернешся. Тож отримуй!

Вузьким лазом він перебрався в інший хід, де взагалі як і бував хто, то дуже давно. Там він і переховав скарб.

Все. В селі залишатися було небезпечно. Тож Франц вибрався найдальшим ходом, аж за селом, і попростував шукати партизан. Тільки де ж їх шукати?

А на ранок до хати прийшла Емма. Спочатку припала до землі за парканом, дослухалась. Вранішню тишу ніщо не порушувало. Тож Емма пройшла двором, відчинила двері і сторожко увійшла всередину.

5

Миколаїв було не впізнати.

Місцевих жителів залишилося небагато, та й ті воліли без потреби не вигулькувати на вулицю. І не тільки під час комендантської години. Але справа навіть була не в тому. Весь Миколаїв наче перерядився.

Окупанти намагалися викоренити все радянське.

Вулицям повернули дореволюційні назви або ж понадавали імена своїх фюрерів. Будівля аероклубу перетворилася на біржу праці. Стіни, паркани зарясніли наказами фашистських правителів на кшталт: смерть за зберігання радіоприймача; смерть за саботаж; смерть за нанесення шкоди армії фюрера. Тому, хто не зареєструється на біржі праці або відмовиться прийняти надану роботу або залишить роботу без дозволу — суворе покарання! Занадто суворе, аби місцеві насмілилися б цим знехтувати.

Франц зайшов до Миколаєва з боку Варварівки[27]. Саме тут, через західну околицю села, в 1941 році проходила межа великого рейху та румунської провінції Трансністрії[28].

На думку новоспечених румунських бонз, це була споконвічно румунська земля. І оскільки в будь-якій нації знаходяться ідеологи належності їхніх прямих пращурів чи не до Адама, задля того щоб обґрунтувати свої панування над іншими народами, такі знайшлися й серед румунів. На їхню думку, оскільки саме тут колись стояли римські легіонери, то межі румунської держави мають сягати далеко на Схід.

Якщо німецькі нацисти витрачали купу грошей і споряджали експедиції в далекий Тибет, щоб виявити там підтвердження проживання арійців[29], то румуни діяли простіше. Вони хотіли знайти історичні докази своєї давньої присутності в Північному Причорномор’ї на Миколаївщині. Безкоштовно. Майже безкоштовно, працею полонених.

Ідею узгодили з губернатором. Потрібно було терміново набрати робітників і починати копати. Найголовніше — знайти залишки людських кісток аби довести належність римських легіонерів до давніх румунських прародичів. З Бухареста навіть приїхав професор-антрополог, аби не проґавити урочисту подію.

Склад загону було сформовано з в’язнів концтаборів. Вважай, смертників. А як декількох не вистачило, то вже взяли, хто трапився.

От в цей загін копачів випадково і потрапив Франц.

Загін працював не дуже завзято, бо часом роботи вимірювався час їхнього життя. Влітку копали, зимою якийсь час перечікували. Та назад до табору їх не відправляли.

Але коли керівникові експедиції почали погрожувати, що закриють проект, а в’язнів відправлять знову до концтабору, почали копати жвавіше, аби наколупати хоч що-небудь.

Кістяків не знайшли. Але знайшли кінські упряжі, металеві обкладки щита, бронзовий навушник шолома. Та воно ж за початком діло становиться.

З’явилася бодай надія, що риють не дарма.

На припах можливої здобичі до місця розкопок своїм мотоциклом примчав Федір.

Хвацько загальмував, мало не підім’явши румунського солдата з числа охоронців. Неспішно виліз. Кинув оком на копачів, що понуро длубалися у багнюці.

І раптом вгледів Франца.

Вони стрілися поглядом одночасно.

Повільна зрадницька посмішка спотворила обличчя Федору. В очах промайнула тріумфуюча ненависть.

— А це хто? — спитав у охоронця, хоча відповідь вже не мала ваги.

Охоронець відповів трохи боязко, з огляду на високе звання прибулого:

— Отой хлопчина? Та не вистачало робітників, то взяли на біржі праці першого-ліпшого. Для роботи в Німеччини він наче замолодий…

Федор не зводив з обличчя Франца глузливого погляду.

— Замолодий, кажеш? А для партизана як? Він же воював проти нас! Можливо, і тут він із якимось завданням!

Франц, що до того намагався не піднімати очей аби не видно було на денці зіниць остраху, після цих слів кинув лопату просто в багнюку і відкрито попрямував до Федора.

— Так, воював! І буду воювати, як виживу! Воювати, хоча наша віра і не дозволяє цього! Воювати, аби вичавити з моєї рідної землі загарбників! А ти? За що воюєш ти? Хто ти? Ти ж шакал, живишся недоїдками від хазяїв і вихваляєшся лише перед слабкішими за тебе! Ти ж був у нас в хаті, коли там залишилися тільки мої безпорадні рідні! Де вони?

Федір, що за час промови кілька разів змінився в обличчі, нарешті знайшов, чим вколоти Франца дошкульніше:

— Там, де їм і місце! Батьки — в Німеччині. А сестри — в румунському борделі!

Франц наче на бетонну браму наразився. Спитав:

— А Софійка? Софійка де?

Федір з садистським задоволенням додав:

— Я ж сказав: сестри! Обидві там.

Франц рвонувся до Федора, але охоронець щосили опустив йому на голову приклад гвинтівки. Франц впав, утратив свідомість і вже не чув, як його осатаніло буцав Федір. І коли на тілі Франца не залишилося живого клаптика, його, як лантух, відтягли до автівки і доправили до комендатури.

Франц, трохи оговтавшись від побоїв, знову опинився на примусових роботах. Але в порівнянні з археологічним загоном це було як небо і земля. В експедиції їх більш-менш добре годували. Обмундирування знову ж таки, житло. А тепер Франц опинився в бараку для військовополонених, що являв собою бетонну кімнату, без меблів, без опалення, хоча надворі була зима. В цю кімнату після виснажливої роботи було напхом напхано стільки людей, що всім одночасно неможливо було сісти. Спали по черзі. А ранком обов’язково хто-небудь не прокидався — здебільше з тих, яким не щастило опинитися в середині людського кому.

Невідомо, скільки витримав би Франц. Аж ось, десь ранньою весною звичний розпорядок дня було порушено: за ними ранком не прийшли конвоїри, аби доправити їх на роботу. А потім з кімнати в кімнату, то перестуком, то пошепки просочилася новина: румуни тікають.

Так, вони дійсно тікали. Тікали безладно, до самого Плоєшті[30]. Як же швидко їм припинять маритися лаври римських легіонерів! Як поспіхом політики зречуться своїх націоналістичних зазіхань! А через три місяці Румунія взагалі вийде з війни.

Не варто скидати все на одну купу. Хто згадує, що під румунами за окупацією було легше. Хто — навпаки, що румуни були більш люті, ніж німці. Мабуть, траплялись усілякі і серед румун.

А коли тікали, то вже не дуже шаленіли. Так, хапали наостанок, що зверху лежало: маленьких свійських тварин, кухонне начиння. Хапали потай, як дрібні злодюжки. А людей вже не чіпали.

Та як помізкувати, хто вони були, звичайні румунські солдати? Ті ж селяни. Навіть бідніші за радянських. Навіть більш голодні й більш обшарпані.

Франц не встиг порадіти з перемоги, бо з визволенням Миколаєва почалась перевірка всіх полонених. І заробити тавро «шпигун», «дезертир», «зрадник» було вельми просто. А якщо ти був ще й «фольксдойче», як Франц, то шансів пройти систему фільтрації й уціліти не було жодного. І Франц відправився в Магадан. Відбувати покарання як зрадник Батьківщини. Тікав від диму впав в огонь. І до кінця життя він так і не знав, що ж сталося із Федором.

Федір був офіцером. За окупації неабияк цим хизувався. А тепер запхав свою пиху подалі і перевдягнувся в форму рядового. Розумів, що накоїв досить, аби місцеві мешканці йому вчинили самосуд. Тож похапцем збирався тікати разом з румунами.

Та жадібність перемогла. По дорозі, якою їхала колона втікачів, він зробив чималенький гак, аби забрати з катакомб жадану валізу. Його відсутності ніхто й не помітив — кожному кортіло вберегти свою голову, а не опікуватися чужою долею.

Федір під’їхав до знайомого байраку. Зупинив мотоцикл. Наламав побільше гілок, аби накидати зверху. Перехрестився «на щастя» і поліз у темряву.

Знайомим ходом добувся до місця.

Начебто нічого не змінилося.

Виколупав брилу — валіза лежала на старому місті. Потягнув на себе…

Тут підозра стиснула серце як кліщами: щось валіза була залегка. Федір рвучку відчинив замок, вгледів на порожньому денці свій же ніж. І чи не звірине ревіння віддалося луною попід зводами катакомб. Федір зрозумів, хто випорожнив валізу з його так ретельно зібраним багатством. В безсилій люті він ударив кулаком по шорсткій вапняної стіні.

Кісточки на пальцях засочилися кров’ю.

6

Як чесно, карне законодавство в Росії перед революцією відповідало подібним законодавствам європейських країн того часу. А саме: як злочин доведено, то злочинця мали на деякий час ізолювати від суспільства, перевиховати, дочекатися каяття і повернути тому ж таки суспільству.

Звісно ж, звичай висилати за інакомислення на околицю імперії існував в дореволюційній Росії. Але мета тоді була яка? Відіслати подалі з очей, а не знищити. Ікона комуністів Володимир Ленін відбував своє найвіддаленіше заслання в Шушенському всього-на-всього три роки. І це за державний злочин! Жив собі державним коштом в добротному кам’яному будинку, ходив на екскурсії по околицях, полював, ласував домашньою сметанкою. Курорт! Не випадково ж його майбутня теща, що приїхала разом з Надією Крупською до нареченого, при першій зустрічі не втрималася від репліки: «Як Вас рознесло!». І вінчатися їм дозволили, хоча обидва були заслані… І весілля гуляли так, що господарі хати заходили попросити втихомиритися… І для молодої дружини друг дітей відразу ж найняв дівчинку-помічницю: управлятися з російською піччю і рогачем Крупська за перебування в засланні так і не навчилася. А от майбутній вождь світового пролетаріату навчився наступного: нема чого панькатися з ворогами, з ними треба діяти нещадно. Яка слушна порада своїм послідовникам!

В березні 1917 Тимчасовий уряд було скасував політичне заслання. Та ненадовго, бо в двадцяті роки його поновила Радянська влада. І тут вже не ізолювали, а винищували цілі верстви населення: духовенство і буржуазію, інтелігенцію, військових, а на черзі були незліченні «вороги народу» і «шпигуни». І в позасудовому порядку, без ніякої прелюдії.

А спецтабори — то взагалі окрема тема. І створили їх геть не для того, аби злодії могли спокутувати свою провину, розкаятися й повернутися до нормального життя. Уряд мав на меті відокремити засуджених від будь-якого спілкування з рідними, із зовнішнім світом, тобто заховати їх за потворним муром із забуття, жаху, брехні і невідомості.

Що там, за тим муром, відбувалося, тільки самі в’язні і знали: мізерна продуктова пайка, важка понад силу робота, відсутність медичного догляду, знущання охоронців. Довго прожити за таких умов вдавалося одиницям. Більшість гинула чи від голоду, чи від хвороб, чи, як було несила терпіти, вкорочували собі віку.

Тільки після смерті Сталіна потроху ці кляті табори почали зникати.

Друга світова вже скінчилась, а Сталін ще був живий. Тоді стане більш зрозуміла розмова двох товаришів у нещасті.

Доля звела обох в Магаданській області, на урановій копальні, що залюбки для робіт використовувала в’язнів таборів НКВС.

В тьмяному світлі знесилені люди в робах і в касках з ліхтарем на лобі видовбували багату на уран породу, що невпинно їх вбивала.

Поряд працювали Франц та звичайний російський парубок із звичайним російським ім’ям: Микола.

Ледве-ледве перекриваючи голосом стукіт кайла та рипіння лебідки, Франц сказав приречено:

— Все, це кінець.

— Припини себе заздалегідь ховати. Зимою, воно, звісно, скрутно. А ось прийде весна, а згодом — літо! — Це Микола намагався підбадьорити товариша.

— Не дотягнути мені до весни. — Франц зайшовся кашлем. Прикрив рота рукавом спецівки. На рукаві залишився згусток темної крові.

— Ти посидь трохи. — Микола будь що намагався допомогти товаришеві. — А я і в твій кошик породи накидаю.

— Припини. Помітять — запроторять до карцеру. А це зимою певна смерть.

На щастя, почувся стукіт у рейку.

Микола сказав з полегшенням:

— Все, кінець зміни. Ходімо-но.

І вони пішли до кліті[31], перелізли через край, стоячки доїхали до верху, аби сяк-так помитися, посьорбати порожню баланду і хоч на деякий час забутися тривожним сном в холодному бараку.

Цього вечора все було, як завжди, окрім сну. Всі в’язні спали. Тільки Франц і Микола сиділи на нижчих нарах, тулячись один до одного й накрившись однією ковдрою.

— Слухай-но, Миколо, — озвався Франц. — Я на цьому світі вже не пожилець.

— Ти це припини! — перебив товариша Микола. — За життя треба чіплятися будь-що. Може, тобі через хворобу термін скоротять або ж амністію об’являть…

— Мені вже несила чекати нагоди. Та й навіть якщо випустять з-за ґрат — я підпаду під указ про постійне поселення. Тобто за межі області ані носом. А то додатковий строк — двадцять років. А хто мене на роботу візьме? Судимого? За п’ятдесят четвертою? В війну хотів потрапити в армію — не взяли за віком. Мені ж тільки п’ятнадцять виповнилося. Подався в партизани. А після війни хто там розбирався? Підпав під окупацію, ще й німець! На двадцять років одразу! — Франц помовчав. — Краще б тоді ж і розстріляли.

Микола хотів щось сказати, та Франц нетерпляче перебив його:

— Зачекай, дай доказати. Поки є сили.

Перевів дихання. Повів далі:

— А в тебе і строк менший, і здоров’я краще. То ти можеш добутися до моєї домівки.

Микола здивувався:

— До твоєї? Чого б це?

— Ти ж казав, рідних в тебе не залишилося — бомба в будинок влучила.

— Так. Але до чого ти ведеш?

— Тож тобі однаково, куди прямувати після звільнення! — Франц не спитав, а сказав ствердно.

— Поки що я сиджу тут поряд. І строк у мене чималенький — десять років, — гірко сказав Микола.

— То ти підпав під загальний гребінець. Чи правий, чи винний — менше ніж десять років не отримаєш. Але ж ти сам казав: може амністія, може ще щось… Так от, в мене на батьківщині заховано скарб. Знайди його. Як хто в селі залишився з моєї родини — поділися. А як ні — бери все собі. Хай хоч комусь він принадиться.

— А ти, часом?… — почав було Микола і на півслові замовк.

— Ти не думай! Я не грабував. То один покидьок заховав, хотів з ним втекти за кордон. А я в нього конфіскував і переховав.

Франц дістав зім’яту коробку з-під цигарок, закашлявся.

Микола сказав співчутливо:

— Ти б не курив так часто.

— Не збираюся. Я тобі тут план намалюю. Тільки слухай уважно — скарб заховано в катакомбах під селом… Я намалюю. Намалюю сірниками, аби виглядало, наче просто коробка брудна. А ти запам’ятай прізвище моїх рідних: Ульмани.

Франц почав слинити по одному сірники і малювати вологою сіркою. Микола озирався по сторонах і слухав не надто уважно.

Франц закінчив і перепитав:

— Все запам’ятав? Ну то тримай. Не загуби. І прощавай.

— Тобто, підеш спати?

Франц усміхнувся якимось своїм думкам:

— Можна і так сказати, — відповів він майже весело і поліз на другий поверх нар.

Якщо й було щось дивне в поведінці друга, звечора Микола нічого не помітив.

А от ранком він все зрозумів. Зрозумів, коли було запізно.

Під час ранкового перегуку в’язнів Франц раптом вибіг із строю і побіг в бік воріт. Побіг не швидко, для годиться. За ним відразу кинулися кілька охоронців, пустивши з повідця оскаженілих вівчарок.

Охоронці й не дуже поспішали. Один навіть сказав:

— Не стріляти! Куди йому дітися? Візьмемо живим. Він же ледь ворушиться.

Франц в цей час спустив штани і глузливо ляснув себе по голому заду:

— А отакої ти мене візьмеш!

Пролунала автоматна черга. Франц упав.

— Навіщо ти його застрелив?! Взяли б живцем — він би у мене довго помирав! Смерті б чекав як порятунку! — обурливо сказав охоронець. Той, що будь що хотів взяти Франца живим.

Другий виправдовувався:

— Та втік би! А так ми свою пайку спирту все одно отримаємо. За пильність.

Охоронці гукнули «бовванів». Це ті в’язні, що долучалися до підсобних робіт. Вони схопили Франца за обидві ноги і волоком потягнули геть з двору. Цупка табірна куртка задерлася аж на голову. Слідом за Францом на білому снігу залишалася яскраво-червона стежка.

Микола опустив голову. Непомітно втер сльозу, що мимоволі набігла. Подумки простився з другом.

7

Як Сталін помер, вирішили більшість в’язнів трудових таборів звільнити. Не через людяність, ні! Комусь спало на думку, що їхнє утримування теж недешевого варте. То хай самі про себе піклуються.

Квітневим ранком начальник табору перед в’язнями пафосно проголосив:

— Радянська влада об’являє амністію і надає вам можливість працювати задля добра Батьківщини. Тож ви тепер вільні. Можете в канцелярії отримати документи і власні речі.

А до себе додав менш облудно:

— Я б усіх вас… з кулемета.

Ото так і трапилося, що трохи згодом вогкими брудними вулицями Магадану йшов Микола: в благенькій ватяній куртці, в потертій вушанці, з напівпорожньою торбиною за плечима, але вільний. Вільний! І молодий же ще! Жити й жити!

Раптом в його щасливі мрії увірвався загрозливий покрик:

— Стій! Стій, кажу!

Це був начальник місцевої міліції — червонопика, завжди напівп’яна тварина. Полюбляв він знущатися над слабшими.

Від того крику Миколі за спиною наче морозом сипнуло. Він не здатен був вимовити й слова. Страх знову опинитися за колючим дротом за кілька днів не випаровується.

Микола зупинився, опустивши очі додолу, аби не виказати себе ненависним поглядом.

Міліціонер сказав з презирством:

— Що, злякався, хробак? Правильно, бійся! Я от тебе пристрелю — і мені нічогісінько не буде! Хто ти є по життю? Пил на дорозі! Гній смердючий! Що в торбі? Золото?

— Власні речі. Звідкіля в мене золото? — тихо відповів Микола, в душі проклинаючи себе за боязкість.

— Випорожнюй торбу!

Микола барився.

Міліціонер заволав розлючено:

— Викидай все на землю, кажу!

Микола розтягнув мотузку і витрухнув все на брудний тротуар. Білизна, шкарпетки, коробка сірників, окраєць хліба.

І потерта коробка з цигарками, на якій ще було видно сірникові позначки.

Міліціонер колупнув чоботом речі, підняв коробку з цигарками. Їх він переклав в свій портсигар, а коробку зіжмакав і жбурнув в бік. Харкнув під ноги й пішов геть.

Микола довгенько стояв, доки прийшов до тями. Та трохи згодом підвів голову, роздивився кругом себе та, не побачивши поблизу нікого з правоохоронців, нарешті вдихнув на повні груди. Потому підняв зіжмакану коробку, поклав до кишені та пішов в бік вокзалу.

Чи не місяць Микола добирався до Миколаївщини. Аби не привертати уваги своїм заяложеним виглядом, намагався оминати великі міста, їхав в об’їзд. Та й поспішати йому було нікуди. Єдина причина, що підганяла його й не давала оселитися в першому-ліпшому селі — бажання виконати останнє прохання Франца: знайти його рідних й розповісти про загибель родича. І про скарб.

Щодо скарбу Микола не дуже щоб вірив. Та не його таємниця — не йому вирішувати. Як хто буде живий, рішив розповісти.

В травні на Миколаївщині вже майже літо. Тож на Миколі була лишень груба сорочка на голе тіло.

Знайти дім Франца виявилося не дуже й легко. Більшість селян приїхали в Степове після війни, за програмою Уряду про заселення спустошених земель. Отож йому показали один-два будинки, де «ще жили німці».

Микола стояв біля паркану і вдивлявся в двір.

Певно, колись там був сад, але тепер трава переросла й зробилася високою, насіялося багато кропиви. Вікна забито дошками.

З підвалу вийшла Емма. Колись чарівна білявочка, наразі виглядала як літня жінка — змарніла, худа, по брова запнута в темну хустку. Попри теплу погоду, вдягнута тепло, наче її повсякчас лихоманило.

Микола помахав рукою, аби привернути до себе увагу:

— Хазяйка, можна води напитися? Сьогодні погода спекотна.

Емма мовчки зайшла в понівечений дім і винесла кухоль з водою. Також мовчки простягла його Миколі.

— А ви й не надто балакуча, — Микола намагався завести розмову.

Емма мовчки обернулася й пішла до хати.

Микола сказав їй у спину:

— Я шукаю родину Ульманів.

Емма зупинилася, наче натрапила на невидиму перешкоду, але не обернулася.

— В мене до них справа, — намагався будь-що утримати розмову Микола.

Емма обернулася, але залишилася стоять де була.

— Ви з НКВС? — спитала безбарвним тоном.

Микола відповів:

— Хіба ж я схожий?

— Ні. Не дуже схожий.

– І на тому дякую. Мені Ульмани потрібні в особистій справі.

Голос у Емми бодай трохи потеплішав:

— Так тут Ульманів чи не півсела… Було. А зараз — самі бачите. Хоча б кілька дворів було заселено не здичавілими собаками.

— Мені потрібна родина Франца Ульмана.

Микола говорив трохи поспішно, аби не втратити волосінь приязні, що виникла між співрозмовниками — тоненьку, як осіннє павутиння. А десь на споді свідомості вже зріла впевненість, що це саме родина Франца.

Емма між тим не поспішала викриватися:

— Хто саме? Франців в селі теж було немало.

Микола відповів, майже напевно знаючи відповідь:

— Вольдемар… Фріда… Емма… Софія… — Помовчав. — Як є хто живий.

Емма спитала — різко, з надривом:

— Ви від нього? Що з ним? Що з Францом? Він живий?

— Ні. — Помовчав. — Мені шкода. А ви — хто?

— Я Емма. Єдина з родини, що вижила. Тільки для чого? Для кого? Вся рідня загинула. Софійка загинула у мене на очах. Ще в 1941-му. А батьки… — Важко зітхнула. — Їх в Німеччину забрали. А не так давно я отримала листа: їдемо! Додому їдемо.

Емма відвернулася і змахнула сльозу.

— Тільки додому вони не потрапили. Ще на вокзалі їх арештували, відправили в фільтраційний табір.

— То, може й повернуться. З табору теж повертаються.

— Та яке там! Ні, не повернуться. Їх відразу розстріляли. НКВС-ники розстріляли. Як зрадників… Була бодай маленька надія побачити брата — і та не здійснилась.

— Та хіба молода дівчина живе тільки мрією побачити свою родину?

Емма відповіла сумно:

— Ви про що? Як про одруження, то це не про мене. На нас, німців, дивляться як на фашистів. Вночі виходити боюсь — хтось не втримається і заб’є. Так це свої ж. А чужі й поготів. — Знову помовчала. — А ви де стрілися з Францем? Як він помер?

— Це двома словами не розповіси. Може, хоч на трішки в хату зайду?

Емма бодай трохи пожвавішала:

— Заходьте. Тільки хати немає — стіни одні. Бомба влучила. Живу у підвалі.

Вона підійшла до паркану, відчинила хвіртку й на крок відступила. Запрошувала війти.

Спочатку Микола вирішив залишитись на день-два. Аби встигнути розповісти що знав про Франца. Потім цей термін подовжився, доки він мав переробити сяку-таку чоловічу роботу.

І от приводів залишатися й надалі вже не залишилося. А від’їжджати не хотілося. І запрошення залишитися він не дочекався.

Микола несамовито рубав дрова, наче хотів на них вимістити безсилу злість на себе через те, що за цей час так і не знайшов підхід до хазяйки.

Емма вийшла з хати. Вихлюпнула брудну воду з цеберка. Сказала безбарвно:

— Припиняй. Я вже накрила. Ходімо їсти.

Микола накинув сорочку на спітнілий тулуб. Зайшов до хати. Глянув на стелю — стріху він залатав, тож тепер можна було жити в самій хаті. В стіні біля дверей понабивав цвяхи. Тепер на одному висіла його торба, на іншому — куртка, ще з табору. Тільки старанно полатана і випрана.

На столі була небагата страва, що там було в той час у селян.

Микола сів за стіл, почав їсти. За роботою, звісно, зголоднів. Емма сіла поряд, але до їжі навіть не торкнулася.

— Чом не їси? — спитав Микола з повним ротом.

— Та хай потім, як вже сама залишусь.

— Не дочекаєшся, як піду?

Емма промовчала, наче й не чула.

Микола доїв останній кусень, підвівся. Попрямував до дверей.

— Ну, що ж. Прощавай. Подаси мої речі?

Емма зняла з цвяхів торбу і куртку. Але замість подати притиснула до себе, обличчям занурилася в тканину. А потім поклала речі Миколи на своє ліжко.

Микола, з острахом, чи вірно він зрозумів дії Емми, несміливо запитав:

— То я можу залишитись?

Емма ледь помітно хитнула головою.

— То чого ж ти весь цей час мовчала?! Всю душу з мене висотала!

Емма відповіла запально:

— Я стільки набідувалася через те, що німкеня. Не хотіла, аби й тебе спецпризначенці переслідували за знайомство зі мною. Не хотіла брати гріх на душу!

Микола взяв кохану на руки, міцно обійняв і почав цілувати. Цілував спрагло, відчайдушно. З усією жагою довго стримуваного бажання.

— Теж мені, гріх! — прошепотів, на мить відірвавшись від її уст.

А потім скинув речі на підлогу і поклав Емму на ліжко.

8

Чи доводилося вам бувати на згарищі, а потім повернуться туди ж після кількох місяців? Молода соковита трава позатягувала чорні лисини, зухвалий чагарник обігнав у зрості невеликі деревця, а обгорілі гілки оплела польова берізка і випустила величезні яскраві квіти, гостинно приваблюючи комах. А ще через деякий час згарище вже важко буде знайти.

Щось подібне відбулося й із Степовим. Війна забулася. Голод скінчився. Хто вижив, той вижив.

Уряд зметикував, що самі собою спустошені землі не відродяться, тож чи то примусом, чи то обіцянками до Степового наїхало багацько переселенців із західної та центральної України. Балакучі і працьовиті, вони швидко заприятелювали з місцевими. Охоче вчилися у них, та й самі дещо вміли.

Якось весною чи не всім селом ходили до одної хати дивитися на диво — попід парканом одна хазяєчка з Чернігова понавирощувала тюльпанів. Краса! Такого ще тут не бачили. А у других хазяїв зацвіла вишня. А треті почали розводити виноград.

Чи не щастя? Може ж негаразди скінчилися врешті решт?

Тільки селяни завжди під Богом ходять.

Якось вночі почалася така гроза, що навіть самі літні такої не пам’ятають.

Нічна гроза — вона найнебезпечніша. Доки прокинуться, доки зрозуміють що до чого, поки встигнуть худобу з двору прибрати…

Ото так і трапилося.

Парило ще звечора. Та тільки вночі воно почалося. Безперервно блимали блискавки. Грім наздоганяв їх грохотом, що аж в вухах закладало. В деяких хатах повилітали шибки.

Уперіщив дощ. Повітря враз похолоднішало. Пара, що накопичилася в повітрі, склеїлася в град. Та на який! Це були не кульки, хай навіть величенькі, а видовжені й гострі як голки крижані стріли.

Набравши з вишини неабиякої швидкості, вони ставали небезпечною зброєю: потрощили городину, травмували свійських тварин.

Тварини з переляку мекали, скавчали, мукали. Дощ не припинявся. Земля вже не всотувала вологу. Тож ґрунт перетворився на суцільну багнюку. Коріння не витримували ваги дерев. Через те вони одне по одному падали, падали, наче олівці, що їх струшував якийсь бешкетник. Вода лилася до байраку, що перетинав все село, несучи із собою віти, сміття, щурів — живих і мертвих, що захлинулися.

В одному дворі хазяї до сливи цепом припнули бика. Ранком, як хазяї вийшли у двір — ані сливи, ані бика.

Зрештою хлопчаки примчали з новиною: знайшовся і бик, і слива. Їх замулило в байраку. Слива застрягла там, наче якір. А бідолашна тварина опинилася в земляному полоні чи не наполовину. Але залишилася жива. Тільки що жалібно мукала.

Чоловіки і хлопчаки зі всього села схопили хто яке вгледів знаряддя й побігли відкопувати тварину, а жінки позбігалися дивитися.

Емма була при надії. Чекати первістка вже було недовго. То ж вона вирішила нікуди не йти, трошки вдома відпочити.

Коли це попід вікнами пробігли хлопці, що завжди бувають першими вісниками і гарних, і поганих новин. Наразі вони щосили волали:

— Скарб! Скарб знайшли! Ура!!!

Емма визирнула у вікно.

Хлопчаки десь забігли. Більше не вулиці не було нікого. Село наче вимерло. Не було ані душі.

Почекавши ще трохи, Емма таки пішла з хати.

Байрак був схожий на мурашник, що його колупнули лопатою. Тут було чи не все село — хто копав, хто спостерігав.

Бика вже витягли, хоча для цього прийшлося добряче зануритися вглиб земляного урвища. І коли всі разом потягнули деревину, земля зсунулася й відкрила підземний хід.

В вогкій стіні тьмяно виблискував кут старовинної скрині.

Це було воно, церковне золото.

Скарб забрали до відділку. Чверть вартості мав отримати той, хто той скарб знайшов. А хто знайшов? Копали ж всі! З кожного двору хоч хто-небудь був! Отож згодом і поділили між усіма.

Микола прийшов додому. Був чимось дуже схвильований.

Емма відразу помітила. Запитала:

— Що з тобою? Щось трапилося?

Микола охоче відповів, наче очікував запитання:

— Пам’ятаєш, я коробку з-під цигарок привіз? Там ще був план намальовано. Де заховано скарб!

Емма тільки що не заволала:

— Припини! Коли ти вже заспокоїшся з тим скарбом?

— Так ось, знайшли ж!

— То тим паче! Блискавка двічі в одне дерево не влучить!

Микола все не заспокоювався:

— А де вона? Та коробка?

Емма відповіла стомлено:

— Та не знаю. Десь на горищі, може. Разом з іншим мотлохом. Якщо ще збереглась.

Микола обернувся йти до горища, але Емма в цей час протяжно застогнала.

— Зачекай-но. Зачекай трошки. Щось мені зле.

Микола повернувся до дружини.

— Це воно? Тобі уже час? — спитав з турботою.

Емма кволо посміхнулася.

— Мабуть, воно!

Микола заметушився.

— Так треба щось робити! В лікарню йти. Чи мені закласти підводу?

Емму перейми вже відпустили, тож вона досить бадьоро відповіла:

— Та пішки дійдемо. Потроху-потроху, та й дійдемо. Воно не так раптово трапляється — дає час підготуватися.

Десь через добу Микола вже стояв під вікном лікарні, перегукувався з дружиною і будь що хотів почути, що дочка — викапаний батько.

Трохи згодом клунок з немовлям принесли в хату. Час було якось дочку назвати.

Микола запропонував перший:

— Як хочеш, назвемо на честь твоєї мами, Фрідою.

Емма зітхнула.

— Дякую, рідний. Але ж ти сам все розумієш. А як звали твою маму?

— Та Олена. Звичне російське ім’я.

— То хай буде звичне російське ім’я, — сказала Емма і нахилилася над дочкою. — Оленко! Оленочко! Агу!

І розплакалася.

Книга четверта. Як билинка в полі

1967–1982

1

— Як це: «одружуюсь»?! — Лариса Едуардівна оскаженіло ялозила гарячою праскою по сніжно білому простирадлу, наче хотіла разом із зморшками на білизні начисто вигладити із пам’яті слова сина. — Ти що, з дубу впав? Такий молодий! А навчання?

— Піду на заочне…

— Та тебе ж відразу в армію запроторять! На заочному ж броня не дійсна!

— Я ж і сам хотів відслужити на флоті. Чи ти забула?

— А житимете де?

— Ну, у нас же три кімнати…

— Ото вже твоя лярва налаштувалася з нами оселитися! Дзуськи! Вона що, завагітніла?

— Мамо, не смій! Чому одразу «завагітніла»? Ми просто кохаємо одне одного і хочемо жити разом до кінця життя. Хоча б спробуй зрозуміти мене!

— Я дуже добре тебе розумію! Ти подорослішав, а тут хижа селючка трапилась, підпустила до себе і вчепилася мертвою хваткою!

— Мамо!!! Благаю, замовкни! Бо сама ж будеш шкодувати за свої слова! Нумо, дочекаємось тата з рейсу і тоді повернемося до цієї розмови.

Лариса Едуардівна й справді замовкла. Але не на прохання сина. Вона почала подумки комбінувати, як їй до повернення чоловіка назавжди розлучити сина з його пасією.

Вітя обере сторону сина. Він нічого не казав, але чи вона його не вивчила за стільки років? Дівча йому подобалося. І що там може подобатися? Пласка, худюща! Чи в неї глисти? З селючки трапиться!

Днів зо два Лариса Едуардівна мізкувала і сяк, і так, доки не дійшла думки, що вона робить це заради щастя сина. І що він сам буде їй дякувати згодом. А чоловіку вона якось пояснить, не вперше.

Коли рішення визріло, подумки вона тріумфувала: «Хотів армію? Буде тобі армія! Хотів на підводного човна? Буде тобі підводний човен!».

Пропливла до кабінету, зняла слухавку з нового-новісінького чеського телефонного апарату, напам’ять набрала знайомий номер і кришталевим янгольським голосочком защебетала:

— Петро Семенович, добридень! Як ся маєте? І в нас все добре, Вітюша у рейсі, Ви ж знаєте… Та в мене малесеньке проханнячко, то чи не допоможете? Моєму лобуряці вісімнадцять, має йти в армію…

— Так, так, так, розумію. Що, зробити десь ближче до домівки?

— Ні! — На кілька хвильок Ляля не дотрималась ролі і сказала занадто поспішно. — Якнайдалі. І на підводного човна.

На другому кінці проводу запала мовчанка. Трохи згодом пролунало:

— Це ваше спільне рішення? Віктор знає?

— Ну звісно ж, знає! Чи ми перший день знайомі? Як Ви могли подумати інше?

От через те, що родина високому посадовцеві була відома, він як раз інше і подумав. Але згадалася доля самого Віктора, що армія змінила йому життя просто на сто вісімдесят градусів, згадалися його нарікання, що жінка дуже вже пестить дітей.

То, можливо, і правда в родині вирішили виховати справжнього чоловіка? Отож десь через тиждень в поштовій скрині Сашко з подивом знайшов повістку на осінній набор до армії.

Позаду залишилась медична комісія. До відправки залишилося два дні. Напередодні мали завітати родичі і знайомі — проводи до армії були зайвим приводом пишно погуляти. Щодо Оленки мати була невблаганна: хто вона, аби проводжати Сашка разом з родичами? От витримає вона чотири роки, вірно дочекається… Подумки ж Лариса Едуардівна думала, що сам Сашко за чотири роки геть забуде свою так звану наречену. Ще скільки в нього буде таких дівчат! А краще — не таких, а більш гідних.

Отож з Оленкою Сашко прощався на звичному місті набережної. Мишко товкся поряд.

Лариса збагнула, що незабаром залишиться без чергової няньки, тож не збиралася втрачати останню можливість перекласти догляд на чужі плечі.

Сашко намагався пояснити, чому навіть в останній день вони не зможуть побачитися:

— Мама влаштовує проводи. Тата не буде — він у рейсі. А будуть деякі татові друзі,тьотя Свєта, мої співучні по школі…

Оленка не дослухала:

— Я навіть не питаю, чи можна мені прийти проводити тебе.

Сашко ніяково пояснив:

— Я намагався запевнити маму. Але вона каже, що це негарно — неодруженій дівчині проводжати хлопця.

— А проводжати в ролі нареченої? Що тут такого, скажи? Всі так роблять!

Сашко будь що хотів виправдати матір:

— Не ображайся, вона ж як краще хоче! Щоб люди не осудили.

— Я тільки це і чую: що скажуть люди! А що скаже власний син їй, здається, байдуже!

Оленка вже не могла стримати сліз.

— Хоч ти зрозумій! Не потрібні мені ваші гулянки! Я просто хочу наостанок якнайбільше побути с тобою! Перед розлукою! Ти вирвешся до мене хоч на хвилинку?

Сашко відповів непевно:

— Та мамка ж на всю ніч гостей запросила. Потім — в таксі і на вокзал. Всі разом.

Оленка глибоко зітхнула. Сказала скептично:

— Зрозуміло.

Сашко помовчав. А потім повів далі. Але це вже був інший Сашко. Наче за ці кілька днів він неабияк подорослішав. І, попри перспективу розлуки з коханою, видавався спокійним і впевненим у собі.

— Так навіть краще. Відслужу армію, то мені вже виповниться двадцять два роки. Піду працювати, оселимося в гуртожитку, станемо на квартирний облік. Інститут заочно можна закінчити. Скільки людей так роблять! Разом все можна подолати. Тільки… Ти мене дочекаєшся? Це ж чотири роки!

— Сашко, ти геть дурний чи як? — з очей у Оленки сльози полилися ще рясніше.

Мишко, чи розумів, чи ні, що воно до чого, теж тер кулаками заплакану мармизу.

— А листи писатимеш? — запитав Сашко.

— Кожного дня! І ти пиши. Розумію — в тебе ж час не завжди буде. То хоча б по два слова. Бо я ж тут збожеволію!

2

Невдовзі в квартирі Сашка відбувалися гучні проводи майбутнього моряка.

Посеред кімнати стояв довгий стіл з наїдками. В голові столу сидів Сашко, підстрижений «під нуль». За столом по обидві сторони — гості, вже добряче напідпитку. Крім Сашка. Сашко сидів похмурий і тверезий.

Серед гостей траплялись чоловіки в морській формі. Після добрячої порції спиртного, та з наїдками, що Лариса не поскупилася наготувати, настрій у всіх був навіть піднесений. Хтось за столом намагався затягнути пісню. Лунали тости за справжнього чоловіка, за майбутнього моряка, за гідного послідовника свого батька.

Коли напівсонні гості порозходилися по різних кутках, аби за розмовами або й сном дочекатися ранку, Лариса разом із Свєткою прибрали зі столу й усамітнилися на кухні.

Лариса старанно перемивала посуд, аби не марнувати часу, а заразом розпитувала подругу:

— Ну то що Олексій, не повернувся?

— Ні, пішов в рейс, навіть не попрощався.

— А де ж він тепер мешкає? Куди речі відвіз?

— Та в нього й речей — тільки невелика валіза: форма зимова, форма літня, тільник, білизна — ото й усе. Своє все забрав, до порваних шкарпеток. А спільне все залишив.

— То, може, й повернеться?

— Ні, я його знаю. Це кінець.

Лариса поспитала з легким презирством:

— Ну, а той твій, через кого весь цей цирк?

— Та то такий лантух! Як сказала йому, що Олексій про все дізнався — й дорогу забув. Відразу підібгав хвоста. Господи, де була моя голова?!

Свєтка розплакалася.

Лариса не втрималася аби не штрикнути подругу:

— А я тобі казала! Ну все, все. Досить рюмсати. Може, згодом все якось владнається.

— З боку воно легко радити. Як кажуть, чужу біду на воді розведу. От у тебе сина забрали — теж невелика радість. Ти що, не змогла якось владнати?

— Порівняла! І не збиралася. Це ж обов’язок перед Батьківщиною. Служитиме у флоті, на кордоні! Почесно й цікаво!

У Свєтки сльози наче враз просохли:

— Лорка! Я ж тебе скільки років знаю! Ти хоч мені про обов’язок перед Батьківщиною не наспівуй. Що, Сашко з дівчиною посварився? Щось я її серед гостей не бачу!

— Яка ще дівчина? — зло відрубала Лариса. — Згадала! Ну, зустрівся з нею раз-другий. А вона, як узнала, що чекати треба аж чотири роки, і ім’я його забула. То й добре — повернеться мій Сашко з армії, кращу знайде.

— Знайде чи ти йому знайдеш?

Лариса витримала паузу. Потому відповіла:

— Ходімо до гостей, забарилися вже.

Вже жеврів світанок, коли під вікном засурмили таксі. П’яненькі гості повиходили на двір, почали вмощуватися в салон двох автівок.

Сашко відвів убік Мишка.

— Ти пам’ятаєш, де Оленчин гуртожиток?

— Питаєш!

Сашко почав поспіхом інструктувати брата:

— Ми зараз всі поїдемо на вокзал, а ти побіжи до Оленки, віддай їй мого листа. Гаразд?

— Гаразд!

— Тільки мамі…- почав було Сашко.

Та Мишко навіть не дослухав:

— Та що ж я, маленький?

Сашко чуло обійняв брата:

— Ні, ти тепер залишаєшся за старшого. І Оленку захищатимеш замість мене. Домовились?

Мишко як зміг втягнув живота і молодечо відповів:

— Слухаюсь, капітане!

Надалі він залишився як не охоронцем, то хоча б зв’язковим між закоханими. Бо мати Сашка й чути про наречену сина не хотіла.

3

Хто з дівчат чекав хлопця з армії, має пам’ятати, що все життя у них точиться від листа до листа.

Вже з перших же тижнів запам’ятовуєш розклад роботи листоноші. З нетерпінням перебуваєш вихідний, зате у понеділок можеш отримати не один, а декілька листів. А коли листів кілька діб нема — то такого краще не зазнавати.

Оленка писала Сашкові кожного дня. Конверти обирала «авіа», аби швидше домчали до коханого. А натомість отримувала непоказні, без марки конверти з печаткою військової частини. І які ж вони були жадані й очікувані!

Якось Оленка принесла до бібліотеки цілий стос листів, аби зачитати найцікавіші новини від Сашка.

Марта Артурівна сказала доброзичливо:

— Навіщо діставати листа? Ти ж їх, мабуть, до останньої літери завчила?

— Та вони ж його рукою написані! То я наче торкаюсь Сашка!

— Зрозуміло. Що то значить: закохані.

Оленка була ладна розмовляти про кохання цілодобово:

— Марта Артурівна! А ви кохали в своєму житті?

— А як же? Звісно, кохала! — Очі старенької бібліотекарки затягнуло мрійливим серпанком.

— Ви чомусь ніколи не розповідали про коханого. Він… загинув на фронті?

— На фронті. Тільки з другого боку фронту.

Оленка пополотніла:

— Невже він… запроданець?

Марта Артурівна журливо відказала:

— Ні, він підпільник. А я була його дружина — спочатку за легендою, а потім закохалися одне в одного. Я ж німкеня, то фашисти мені довіряли. Я в кошику й документи підпільникам носила, і зброю. Косу розпушу, зверху кошика пляшку горілки виставлю — і через піст. Вони горілку хапають. «Шнапс, шнапс!» волають. А далі й не дивляться. Так на пару з чоловіком і боролися проти «нового порядку». Тільки ж ми списків не залишали. Ото ж після війни до таборів потрапили й винні, й невинні.

— То він в таборі помер?

— Ні, його розстріляли фашисти після доносу одного покидька. Був тут один — Федір Громов. Вродливий, гад. Тільки що шрам прямо через ліву брів трохи його псував.

Оленка замислилася:

— Дивно. І мама розказувала про якогось запроданця з понівеченим обличчям. То ви так більше нікого й не покохали?

— Не до того було. Як чоловік загинув, нікому стало підтвердити, що я працювала на підпільників. Ми суворо дотримувалися конспірації: знати тільки одну особу з підпільного ланцюжка. Командний склад міг знати декількох осіб. Отож бо як в 1944-му Миколаїв звільнили, я потрапила на десять років в трудовий табір. Відбула з них дев’ять, а в 1953-му оголосили амністію.

— Шкода. Вибачте, що нагадала.

Марта Артурівна примружилась:

— Облиш. Я ж не намарно в війну попрацювала — задля таких, як ти. А все інше… Відболіло вже. Та й згодом розібралися, реабілітували. Тільки часу не повернеш. Ну, то що ж твій Сашко тобі пише?

Оленка охоче відповіла:

— Пише, а як же! Пише, що потрапив в учбовий загін тихоокеанського флоту. Там готують молодших зв’язківців для кораблів і підводних човнів. Вчиться гарно, відмінник бойової і політичної. А ще йому надали форму. Він мені фотографію вислав. Хочете подивитися? Такий красень!

Оленка почала нишпорити в сумочці. Раптом у неї виник позив блювоти. Вона не стрималась і виблювала на підлогу.

— О, вибачте! — Сказала ніяково. — Що це зі мною? Зараз я все приберу! Зараз!

Прожогом збігала за ганчіркою і почала витирати підлогу.

Та Марта Артурівна вивільнила її руки, взяла обидві долоні у свої і пильно подивилася їй в очі.

— Оленка, ти що, вагітна?

Оленка відповіла невимушено:

— Та ні! Таке скажете.

— Так! — Голос Марти Артурівни став рішучій. — А ну, сідай і розповідай! Було?

Оленка зашарілася:

— Було. Один раз було.

— Коли?

Оленка сказала тепер вже перелякано:

— В серпні. В самому кінці серпня.

— Зрозуміло. Слухай, дитинко. Спочатку ти йдеш у лікарню. Потім їдеш додому і розповідаєш все мамі. А потім — пишеш листа своєму Сашкові.

Оленка відповіла геть спантеличено:

— О, Господи! Та як же я таке напишу в листі? Що він про мене подумає? А раптом це помилка? Ні, хай вже потім.

— То як знаєш. А от в лікарню — якнайшвидше!

Лікарка лише підтвердила здогадку старенької бібліотекарки:

— Строк — чотирнадцять тижнів. Аборт робити запізно.

Оленка відповіла тихо, але твердо:

— Я й не збиралася. Народжуватиму.

— А чого ж так пізно на облік прийшла вставати? Така молодесенька! Мало які ускладнення можуть бути? Ще на дитину вплине. Надалі відвідини до лікаря не пропускайте.

Оленка відповіла серйозно:

— Не пропускатиму. Нізащо не пропускатиму.

4

Лютий на Далекому Сході не такий лютий, як січень, але мороз все ж таки щипав курсантів за відкриті вуха.

На плацу перед казармою в рівне каре вишукалися моряки-учні. Командир учбового загону під час чергового розводу саме зачитував наказ:

— …Направити для доукомплектування атомного підводного човна К-129[32] з числа відмінників бойової і політичної підготовки учнів за такими спеціальностями…

І далі йшов перелік курсантів, серед яких був й Сашко.

Як він складав свої речі до валізи, його оточили товариші по службі, що жваво обговорювали талан Сашка:

— Поталанило! Після рейсу на підводному човні можна розраховувати на позачергову відпустку.

Сашко відгукнувся задоволено:

— Я б не відмовився.

— А що, є до кого їхати? Дівчина чекає?

Хтось з кутка казарми випередив Сашка:

— Та чекає, чекає. Ти бачив в нього стос листів? На пів-валізи!

Хтось з курсантів ляснув Сашка по плечу:

— Прощавай, друзяко!

Сашко виправив друга:

— Чом «прощавай»? До зустрічі! — і залишив казарму.

Десь через два тижні потому в далекому Миколаєві в своїй затишній квартирі на імпортному дивані перед телевізором сиділа Лариса.

Єдиний існуючий тоді канал показував на честь Восьмого березня перший випуск «13 стільців». Лариса дивилась на екран, та на дотепні ремарки ведучого не реагувала. Обличчя мала скривджене, невдоволене.

Нарешті буркнула до себе, відповідаючи на свої ж невтішні думки:

— На Віктора не дивуюсь, що забув вчасно поздоровити з Восьмим березня. Він ніколи не був романтиком. І вже, мабуть, не стане. Але ж Сашко! Він же завжди так зворушливо поздоровляв мене із святом! Ще змалечку. Квіти малював, малюнки на дошці випалював! А цього разу — навіть листівку забув прислати. Цій, своїй, либонь, не забув!

Саме в цей час лунає трель телефону.

Ларисі настрій вмить поліпшується.

— Це Сашко! — вигукує вона розчулено. — Розумнику мій! Згадав!

Похапцем хапає слухавку:

— Слухаю, любий!

В телефоні запала мовчанка.

Мовчанка затягнулася.

А потім пролунав голос. Голос знайомий, але геть не радісний:

— Лариса, це я. Привіт.

Лариса, пізнавши знайомого військового, трохи зніяковіла:

— А, це ти… Вибач, я чекала на дзвінок сина. Має подзвонити, аби поздоровити.

В слухавці мовчанка. Згодом:

— Віктор вдома?

Лариса відповіла трохи роздратовано:

— Та ні, в рейсі. Як завжди.

Знову мовчанка. А потім з напругою:

— Лариса, не хочу тебе передчасно лякати, але в мене бентежні відомості. Я по своїм каналам довідався, що підводний човен, що Сашко на ньому вийшов на патрулювання, зник.

— Як це: зник?!

— Не подає сигналів.

— А має подавати?

— Ти завчасно не хвилюйся. Можливо, є якесь пояснення. Апаратура зламалася абощо. А як Віктор повернеться — хай відразу мені зателефонує. Ах, мало не забувся! Поздоровляю тебе із святом!

— Поздоровив уже! — відповіла Лариса й спересердя кинула слухавку. Потім знову зняла. Набрала номер Свєтки. Без привітання рубонула:

– Їдь до мене. Якнайшвидше їдь! — і розридалася.

Відтоді час для Лариси почав тягнутися, наче гумовий.

А що ж тоді казати про Оленку? Вона, як дізналася, що з Сашком могло щось трапитись, не дні рахувала — години. На роботу не ходила — була в до-пологовій відпустці. Але в бібліотеку приходила. Аби побалакати з Мартою Артурівною.

І цього разу зайшла. Бо більше побалакати й не було з ким.

Марта Артурівна кивнула на чималеньке черевце:

— Тобі ж, мабуть, стояти важко. То сідай-но.

Оленка відказала засмучено:

— Стояти не важко. Не думати — важко.

— Що, так і нема ніяких новин? Може, батьки що-небудь знають?

— Ні, теж нічого. Мишко до мене прибігає часто-густо. То розповів би.

Оленка на тих словах не втрималася, почала плакати.

Марта Артурівна встала з-за столу, підійшла до Оленки, пригорнула її голівку до себе:

— Ну годі, годі! Не хвилюйся, тобі не можна.

— Не можу не хвилюватися. А без Сашка мені до себе байдуже!

Марта Артурівна трохи відсторонилася, взяла її обличчя в свої долоні і вагомо промовила:

— Е, ні, любесенька! Не байдуже — ти цим зашкодиш дитині. Ти тепер за двох відповідаєш. Як там не вийде, а Сашко житиме в своїй дитині.

Оленка з розпачем сказала:

— Сашко навіть не знав про дитину! Я все зволікала, зволікала. Не наважувалася розповісти.

— То вже як є. А тепер заспокойся. Хоч трохи заспокойся. Гаразд? Може, все владнається. Поки напевне не відомо гіршого, надія не повинна вмирати!

Мало, які дива на світі бувають! Ми ж і не знаємо усього. От як, наприклад, про партизан під час війни. Може, їхнього човна десь переховують. Ремонтують або що. Всяк може бути! То ж заспокойся! Домовились?

5

Багато морських міст по всій земній кулі мають пам’ятники дружинам моряків: Одеса і Галаксіді, Архангельськ і Барселона, Мурманськ і Осло…

Навряд чи цей факт так уже тішить шанолюбство жінок. Не потрібна їм бронзова статуя! Аби чоловік повернувся живим! І в цьому остраху за коханого жінки проводять все життя.

Що ж тоді казати про тих нещасних, яким не дісталися не тільки останки загиблого чоловіка, а й навіть пам’ять про нього?!

Такому навмисному забуттю був відданий екіпаж підводного човна К-129.

Субмарина стала жертвою шалених перегонів між Америкою і Радянським Союзом в намаганні виробити все більш руйнівну зброю. І в цій гонитві дев’яносто вісім членів екіпажу були так, просто неминучими втратами.

Звісно, човен шукали. Шукали протягом сімдесяти трьох діб. А як не знайшли, то зробили вигляд, що такого й не було взагалі!

В квартирі Сашка зібралась вся родина. Настрій був гірший, ніж на похоронах. У Лариси обличчя аж набрякло від сліз. Свєтка сиділа поряд. Мовчки сиділа. Чим тут можна зарадити?

Крім родини в кімнаті був сторонній в морській формі. Схоже, він щойно прийшов і тихенько розпитував Віктора:

— Так що? Це вже незаперечно?

— Мабуть, що так. Хоча вони написали якось цинічно: визнати померлим. Наче він невідомо де і як помер.

— Ти ж розумієш: не все й не всім можна казати.

— Від того якось не легшає, — гірко відповів Віктор.

В цей час Мишко тихенько вислизнув з кімнати. Клацнув замок на дверях. Ніхто навіть не звернув уваги.

А Мишко щодуху біг знайомим маршрутом до знайомого гуртожитку. Він не тільки хотів першим сповістити Оленку про страшну новину. Ще він хотів просто побалакати. Побалакати з людиною, що на цей час здавалася йому більш рідною, ніж всі члени власної родини.

Година була пізня, тож двері в гуртожиток були зачинені.

Мишко навперемінно тис на дзвоник і тарабанив у двері. Тис і тарабанив. Тарабанив доти, доки йому таки не відкрила заспана чергова. Мишка пізнала, але неабияк здивувалася:

— Тихіше ти! І чого його гамселити проти ночі?

Мишко захекано відповів:

— Мені потрібна Оленка! Терміново!

Чергова відповіла:

— Так забрали її! До пологового будинку забрали. Ще відучора!

Мишко обернувся і стрімголов скотився сходами вниз.

На той час Оленка вже відпочивала після пологів.

Позаду залишилися години болючих переймів, побоювання лікарів, метушня акушерок. І в той час, коли пошуки підводного човну К-129 офіційно було припинено, в родильній залі роздався досить гучний крик немовляти.

Акушерка урочисто об’явила Оленці:

— У тебе хлопчик! Три з половиною кіло важить! Чоловік зустрічатиме?

Оленка відповіла ледь чутно:

— Ні, він… Він в армії.

— То нічого. Приїде — а хлопча вже бігає.

Оленка відвернулася до стіни. Роздалися ридання, радше виття. Виття низьке, безнадійне. Виття не дівоче — удовине.

Коли Оленка з сином вийшли з лікарні, на тротуарі біля входу були мама з татом і Мишко.

Мати сказала:

— Ну що, тепер ти до нас назавжди?

— Ні, тільки на час відпустки. І повернусь у місто. А то Сашко повернеться додому, а мене немає.

Мати кахикнула:

— Так ти ж казала…

Оленка перервала на півслові, сказала крижаним тоном:

— Його мертвим ніхто не бачив. Ніхто. Я чекатиму. Може, їхнього човна в нейтральні води винесло. Може, в полон взяли. Чи на невідомий острів винесло. Та мало що могло трапитися?!

Блажен, хто вірує, — такому тепло жити.

Оленка, аби урвати прикру розмову, трохи випередила батьків. Її наздогнав Мишко.

— Оленко, а дай-но глянути на небожа.

Оленка зупинилася і відгорнула краєчок пелюшки.

Мишко зачаровано задивився на немовля.

— Який кумедний! А назвеш як?

Оленка охоче підтримала розмову:

— Вже назвала. Це у нас Вовчик. А знаєш, який він розумний? Коли на руках у сторонніх — ані мур-мур! А як я його беру, одразу голос прорізається. А йому ж лишень тиждень!

Мишко питає сторожко:

— А мамі можна сказати?

Оленка враз насупилася:

— Ні! Ні, я сама. Трохи згодом.

Мишко, здається, зітхнув навіть з полегшенням:

— А приходити до тебе можна? Погратися з малим.

От тепер голос Оленки потеплішав:

— Можна, тільки через два місяці, коли декретна відпустка скінчиться.

— А що воно таке?

— Ну, просто відпустка. Я трохи у батьків поживу, а потім повернуся.

— Тільки швидше повертайся! — І Мишко щодуху побіг додому.

6

Як Оленка повернулася від батьків, вирішила, нарешті, сходити до Сашкової мами показати онука.

Вовчик щось трохи комизився. А що осіннє повітря вже посвіжішало, Оленка побоювалася, аби він не застудився. То ж як її не лякала зустріч, вона пришвидшила ходу і рішуче зайшла до під’їзду.

Перед дверима зупинилася. Відхекалась. Боязко надавила на кнопку дзвоника. Відсмикнула пальця.

Вовчик наче відчув настрій мамки, бо перестав комизитись, притихнув.

За хвильку двері відчинилися. Лариса від несподіванки оніміла. Трохи відступила вбік. Оленку пустила. Але далі порогу не запросила.

Спросила різко:

— Навіщо прийшла?

Оленка може й очікувала на таку реакцію, але вороття вже не було:

— Ось… Хочу Вас познайомити з онуком… Вовою звуть.

І вона відгорнула куточок пелюшки. Малий саме в цей час посміхнувся.

Лариса відповіла крижаним голосом:

– І в тебе вистачає нахабства з’явитися до вбитої горем матері, зіграти на її почуттях і притулитися до заможної родини зі своїм байстрюком?

Оленці наче сили з’явилися. Вона будь-що хотіла переконати Ларису в правоті. Не заради себе — заради сина, заради Сашка, та й заради Сашкової матері й Вовчикової бабусі, кінець кінцем.

— Ларисо Георгіївно! Ви ж тільки гляньте на нього! Це ж викапаний Сашко!

Лариса гримнула:

— Геть звідсіля! Іди, не доводь до гріха. Я не триматиму на тебе зла за твою брехню. Але якщо ти знову заявишся…

І з гуркотом зачинила двері.

Оленка ледь встигла відсахнутися, аби дитина не забилася.

Наступного дня приїхала мама. І як вона завжди відчувала, що дочці зле? Розглянулася по кімнаті. Як там можна впорядкувати маленьку кімнату в гуртожитку? Але порядок був ідеальний. Дитячі речі старанно випрасувані, поскладені. На видноті тільки дитячі іграшки. На поличці — фото Сашка в морській формі.

Оленка сиділа за столом з мамою. Очі сухі: сліз вже не було.

Емма бідкалася:

– І як же ти тут сама? Кімната малесенька, не обернутися!

Оленка відрубала — відчувалося, що розмова виникає не вперше:

— Маленька, зате окрема! І не виженуть, доки черга на квартиру не надійде.

— Це скільки ж чекати? Років сто? Повертайся додому, га? Там же і молочко, і фрукти, і свіже повітря… І за онуком я доглядатиму. І працювати, як хочеш, можеш піти до бібліотеки чи то в школу, чи в Будинок культури.

Оленка озвалася рішуче:

— Мамо, не вмовляй. Не примушуй мене відмовляти тобі. Я буду тут. Чекатиму Сашка.

Емма погодилася:

— Та добре, добре. То хоч приїзди якомога частіше. На літо дитину залишай. Гаразд? — А сама нишком зиркнула на дочку. Бідолашна дитина! Таке пережити в такому віці!

— Це ще зарано обіцяти! А от як Вовчик від материнської цицьки відлучиться, тоді…

Емма підхопила розмову:

— Господи, час як плине! Я очима кліпнути не встигла — а вже моя дочка розмовляє про відлучення від грудного молока.

Оленка примостила сина до грудей, задивилася з ніжністю:

— А що ж? І ми швидко виростемо. Ач, які ми вже дорослі?

Чужі діти ростуть швидко.

Начебто нічого не змінилося: та ж охайна кімната, той же стіл, така ж випрасувана білизна. Тільки що замість дитячих іграшок де тільки видно іграшкові кораблі.

Вовчик саме сидів за столом і з апетитом снідав. Оленці доводиться підсипати йому ще й ще.

Хтось постукав у двері.

Оленка відчинила — на порозі стояв Мишко. Заввишки був чи не на голову вищий за Оленку. А завтовшки — майже рази в два. Виріс! Тоненький дитячий голос часом переходив в хрипкий басок. Верхню губу вкрив чорний пух.

Оленка радісно запросила:

— Заходь, заходь! Снідатимеш з Вовчиком? У нас гарбузова каша. Смачна! А ще є варення з райських яблук.

Мишко охоче сів і з неабияким апетитом почав їсти. Щодо їжі вони з Вовчиком могли позмагатися. Кожен в своїй віковій категорії, звісно.

Мишко з напханим ротом сказав:

— А ти вже чула, що Сашкового човна знайшли? Американці знайшли. Половину витягли. Там кілька загиблих матросів було. А друга половина відламалася.

— Я чула тільки, що американці випадково натрапили на якийсь затонулий підводний човен. Так?

Мишко відповів значуще:

— Ага, випадково! Та вони навмисно там орали море, аби першими знайти залишки атомного човна і першими добутися до секретних документів. Та їм не пощастило — під час ремонту капітан попросив перенести шифро-піст і таким чином подовжити свою каюту. Він був велетнем. Тож документи залишилися в тій, другій половині.

Оленка сказала недовірливо:

— А ти звідкіля все це знаєш, розумнику?

Мишко гордовито пояснив:

— Підслухав розмову батьків.

– І не соромно тобі підслуховувати?

— Соромно, соромно! А тепер ми збираємось їхати на Камчатку, в село моряків-підводників Рибачий. Батьки хочуть хоч так попрощатися з Сашком, квіти кинути в море. Поїдеш з нами?

— Сам же знаєш, що ні…

— А сама поїдеш?

— Чом сама?! З Вовчиком.

Мишко доїв. Підвівся, аби йти.

— До побачення. — Сказав, а сам стоїть. Відчувається, що йому затишно тут. Більш затишно, ніж у батьківській ідеально впорядкованій квартирі. — Як приїдемо — я до вас зайду, розповім, що й до чого.

Мишко вийшов. Оленко повільно зачинила двері.

Вовчик, що досі маламурив гарбузову кашу, спитав у мами:

— А хто це був?

Олена розкуйовдила синову чуба і теплим голосом сказала:

— Це твій дядько Мишко. Сподобався?

— Трохи він загладкий.

— Та хіба то така вже вада?

— Як я тікатиму, він мене не здожене.

— Чого б ти від нього тікав, дуже мені цікаво?

— Та я б несерйозно! А так, понарошку…

Оленка, щось надумавши, каже сину:

— А хочеш, ми поїдемо потягом далеко-далеко? Аж на півострів Камчатка? Там твій тато служив.

Вовчик аж зліз зі стільця і почав стрибати від захвату:

— Хочу, хочу! А коли?

7

Звісно, в Радянському Союзі було що подивитися. А як же! Під спільним дахом великого могутнього були і суто слов’янські Україна й Білорусія; і мусульманський Узбекистан; і Кавказ із надміру ревнивими хлопцями і знаменитою кавказькою гостинністю; і прибалтійські республіки, яких, як не намагалися, не змогли обкарнати під загальний радянський гребінець.

Все воно так. Але за наявності такого розмаїття у радянської людини не було найголовнішого: права вибору. Права обирати для відвідання будь-яку країну за своїм смаком.

А той смак теж формувався дещо своєрідно. В свідомості радянської людини на довгі роки закарбувалося: Радянський Союз — єдиний на планеті… Та ні, у Всесвіті! Отож, єдине у Всесвіті безпечне місце. А за його межами, як за парканом в «Граді приреченому»[33] — або пустеля, або болото, або скажені з павіанами.

Теоретично їздити за кордон не заборонялося. А насправді це була ще та морока. Бо навіть задля країн соціалістичного табору потенційному туристові так мозки компостували усілякими довідками-характеристиками-співбесідами, що звичайні люди воліли їздити відпочивати в Крим. Та й вартість квитків всередині Союзу була більш-менш невелика. Це правда. То ж з України до Владивостока можна було добутися за якусь там дещицю протягом тижня. Якщо часу не шкода.

Оленка з Вовчиком потягом добулась до Пермі. А звідти вже літаком. Бо дуже вже довго їхати! А відпустка у бібліотекарки була надто куца.

І ось задовгий шлях позаду.

Аби ж Оленка була в іншому настрої, звернула б увагу, яка ж тут краса! Сопки, вулкани, краби з клешнями з метр, без перебільшення! Тиша, повітря чисте-чистісіньке! Народ приязний. Багато сімей моряків або ж рибалок.

Але Оленка була наче у напівсонні нічого кругом себе не помічала…

Вони приїхали в селище Рибачий.

Було досить холодно. Оленка і Вовчик зупинились перед гранітною меморіальною плитою, на якій вибито імена загиблих моряків з підводного човна К-129.

Вовчик почав читати:

— Під-вод-ни-кам ти-хо-о-ке-ан-цям… Мат-рос… Мат-рос… Мат-рос… Міч-ман… Мамо, а що таке «мічман»?

Оленка не відповіла. Дивилась на плиту широко розчахненими очима. Наче незряча. По щоках котилися сльози. Оленка їх навіть не втирала.

Досі Оленка жила надією, що невідомо чим живилась, що була тендітна, як осіннє павутиння, але втримувала Оленку над прірвою відчаю. А тепер рештки тієї примарної надії було надійно поховано під гранітною плитою, на якій було вибито ім’я її Сашка.

Після поїздки на Далекий Схід Оленку наче хто підмінив. Найперше вона почепила на світлину Сашка чорну смужку. Наче самій собі силувалася нагадати: все, кінець надії! Похапцем звільнилася з роботи. Потому чим швидше почала збиратися до батьків. Тобто, робила все, аби бути подалі від місця, де вона була щаслива так недовго, що туга з минулим мала з часом зжерти світлі спогади.

Наразі в кімнаті було троє — Оленка, Мишко і Вовчик. Ніколи такого безладу не було. Кругом лантухи, коробки, стосики книг, які Оленка перемотала мотузкою. Найбільш цей гармидер подобався Вовчику.

А Мишко був серйозний, замислений.

Врешті решт він озвався до Оленки:

— То, може залишитесь?

— Треба їхати, батьки старенькі, хворіють.

Мишко зітхнув:

— Шкода! Я б до вас приходив, з Вовчиком ходив гуляти.

— Та він вже дорослий, на той рік в школу. Сам гуляє. А ти вчись гарненько. Не сором брата. Надумав вже, куди підеш після школи?

Мишко відповів без ентузіазму:

— Мама хоче, аби я пішов на доктора.

Оленка хмикнула трохи скептично:

— Он як! А ти сам хочеш?

— Ні! Я вигляду крові боюся!

Оленка заспокоїла:

— Може, з часом звикнеш.

З вулиці почувся сигнал вантажівки. Оленка визирнула у вікно.

— Ото вже за нами. Час їхати.

Мишко відвернувся і захлюпав носом.

Оленка присоромила:

— Отакої! Це що за новина? А ну, капітане, припиніть розводити сирість!

Мишко відповів крізь сльози:

— Слухаю, адмірале!

8

До Олени в двір прийшла сусідка. В руках чомусь тримала купку одягу. Оленка глянула запитально. Сусідка не забарилась пояснити:

— Ти не знаєш, з якого дива в моїй кукурудзі Вовчик розвісив свою одіж? Дивись, це ж його труси, його футболка! Ось, сьомий номер на спині!

Олена приречено зітхнула, взяла одіж, запевнила:

— Давай-но сюди. Прийде додому — побалакаю, що це за чергова витівка у мого гульвіси.

Згодом у вікно Олена побачила сина. Йшов тихим шагом, не біг, не підстрибував, бо в нього нещодавно з ноги зняли гіпс.

Зайшов до хати і отетеріло втупився на стіл.

На ньому лежала його спортивна форма.

Олена сказала не те що б сердито — стомлено:

— Не поясниш мені, що це таке?

— Та форма. Спортивна.

— Це я й так бачу. А, скажи-но, що вона робила у сусідській кукурудзі?

— Так ти ж не саджала цього року кукурудзу!

— Це має мені що-небудь пояснити?

— У хлопців був чемпіонат з футболу…

— Добре. То й що?

— А я ж центральний нападник у команді…

— То й що з того? Не тягни!

— Без мене хлопці б продули…

У Олени майнула здогадка:

— Тільки не кажи, що ти пішов грати! В тебе ж ще кістка на нозі не зміцніла!

— Я добряче забинтував! І мені не було боляче! Ані трішечки!

Олені не було сил сперечатися. Вона відчинила двері аби йти на двір. Вовчик наостанок вигукнув:

— А форму я виправ! Вона чиста!

Як Олена з сином переїхали до Степового, Вовчик миттєво вписався в місцеву спільноту дітлахів.

В Миколаєві де його було гратися? Довгий коридор в гуртожитку, куди, хто мав, випускав своїх дітей. Не розігнатися! А на вулицю батьки не випускали.

Інша справа тут, в селі!

Для малого Вовчика сам двір був цілий всесвіт. Тут було ціле підземно царство — підвал. Тут була власна ділянка з городиною, яку можна було їсти прямо з землі. З краю ділянки, біля самого паркану росла груша. Не просто груша, а груша-патріарх, що кроною затуляла чи не півнеба. Вона мало що досі рясно родила, а ще й давала притулок і птахам, і дрібній живності, і комахам. А що Вовчик майже відразу знайшов собі друзів серед однолітків, то вони, бувало, цілий день сиділи на тій груші. Надумували якісь ігри. Або шукали гусінь й приколювали її шипом до дерева, наче списом. Або, як був сезон, об’їдалися тими грушами, доки шлунок не вимагав спуститися й бігти до вбиральні.

А згодом горизонти для Вовчика розширилися до розмірів всього села. І трохи до околиць. І розваги додалися. Де були ігри, а де й якась користь.

В сезон Вовчик по всіх ярах та байраках збирав терен, шипшину, бузину. Ще з хлопцями виливали ховрахів. Не тільки для забави. Був в селі шкіряник, що вичиняв хлопцям ховрашкові шкуринки. А тоді їх можна було здати. Якась копійчина.

Олена непомітно для самої себе перестала звертати увагу на виховання сина. Не через лінощі, ні! Через хворобу батька.

Чи то далася взнаки робота на уранових копальнях, чи то прокинулася якась дрімаюча ракова клітина, аби ж знати!

Спочатку Микола почав все частіше скаржитися на проблеми зі шлунком. Навіть колись там в лікарню звернувся. Зробив, що порадили: попив якісь ліки, травичку. Дієту сяку-таку витримував. А воно все гірше й гірше.

І коли вже лікарі направили його до області, було запізно. В нього виявили рак шлунку.

Смерть менш болісна ніж її очікування. Отож і родичам найважче не глядіти хворого, а чекати. Чекати неминучого кінця і спостерігати за стражданням близької людини, що її біль можна лише тимчасово вгамувати потужними ліками.

Микола став як скелет. Намагався ходити, та тільки-но підводився, через кілька кроків падав. Падав з гуркотом, важко. Наче оберемок хмизу. Їсти хотів, та не міг ковтнути більше за горобця.

Олена, як не була на роботі, заміняла маму біля ліжка батька. Та під час хвороби чоловіка змарніла. А коли його не стало, провела труну на кладовище, а на ранок вже не прокинулась.

Олена залишилась сама. Тобто, з Вовчиком.

Він був занадто вигадливим на свої роки. І з того вигадування постійно траплялися якісь казуси. Не завжди щоб невинні.

Якось він дав Олені сірникову коробку і наказав притулити до вуха. Олена не без побоювання підкорилася. Там чутно було якесь шарудіння, писк. «Що воно таке? Джміль, чи що?» — «Мамо! Та це ж радіоприймач! Сам зібрав!».

А іншим разом Олену викликали до школи. Викликала навіть не класна керівниця, директорка. Дисципліну вона завела в школі, як в армії, якщо не кращу. Кілька поколінь учнів, які вже давно самі стали батьками й привели своїх дітей до своєї школи, так і не припинили побоюватися опинитися у кабінеті директорки.

Директорка мигнула на Олену осудливим поглядом і без передмови сказала як відрубала:

— Ваш син у лікарні!

Оленка ще не встигла оговтатися від такої оптимістичної новини, як на додаток почула:

— Сам же й винний! Дякувати Богові, що інші школярі не постраждали.

І розповіла. В кабінеті хімії перед самісіньким уроком Вовчик запропонував випробувати на вибуховість карбід кремнію. Тих, хто побоювався, він запевнив, що речовини візьме зовсім трішки.

Сказано — зроблено. Взяли пробірку, насипали дрібку речовини, хлюпнули води. І почали чекати. А воно нічого! А коли сполука почала загрозливо сичати, в кабінет увійшла вчителька.

Вовчик закрив пробірку рукою. А потім несамовито закричав.

Директорка провадила далі своїм незмінним менторським тоном:

— Воно не дивно! Аби ж був батько, аби повчив уму-розуму! А так…

Оленка кинула погляд на директорку: та хоч зрозуміла, що влучила в найдошкульніше місце? Чи навмисно так зробила?

9

Оленка поралася у дворі. Біля хвіртки назовні стояв Только, місцевий Дон Жуан і за сумісництвом вантажник з продмагу. Стояв довго, терпляче. Переминався з ноги на ногу. В руках тримав кульок, згорнутий з цупкого паперу.

Оленка, коли зрозуміла, що то він не випадково паркан підпирає, нарешті озвалася:

— Добридень. А ти на кого чатуєш? Навіщо прийшов?

Только як міг галантно сказав:

— Ось, приніс найвродливішій дівчині на селі найсмачніші цукерки. «Мишко клишоногий»! Шоколадні! Тільки-но в сільмаг привезли!

Оленка неабияк здивувалася:

— Ото більше нема кого пригощати? В селі ж повно неодружених дівчат!

Только підхопив:

— Дійсно, повно! Але ж куди серце лежить, туди й око біжить.

— Від кого найменше чекала уваги, так то від тебе! То вже заходь, як прийшов, — зіронізувала Оленка, та у двір запросила.

Только зайшов, окинув оком подвір’я, наче з-за паркану не було видно, і з місця в кар’єр повів:

— Може, в суботу сходимо в палац культури на новий фільм? Там привезли американську комедію, «Тутсі». Кажуть, нарегочешся досхочу.

— Дякую. Та мені зазвичай ніколи. Стільки роботи! І в хаті, й у дворі! Але все одно дякую!

Только запопадливо запропонував:

— Так я і допомогти можу! З руками вродився і силою Бог не обійшов.

— Ох, Только, Только! І чого ж ти до мене підлабузнюєшся? Ніяк не зрозумію.

— Що ж тут незрозумілого? Закохався. Так як щодо фільму?

Олена відмовила.

А перед сном розпустила косу, роздягнулася й довго дивилася на себе в дзеркало. Потім ковзнула поглядом кругом себе. На стіні висів збільшений портрет Сашка.

Олена наче засоромилась його погляду, накинула щось на себе й скоромовкою проказала:

— Пробач, рідний! Що це зі мною? Мана якась. Не потрібний мені ніхто крім тебе!

Отут вона трохи хитрувала перед собою.

Только подобався жінкам. Олена не була винятком, хоча і знала, що він відбував покарання, попивав. Та подумки знаходила йому вибачення: важке дитинство, батько загинув на війні.

Далеко в своїх думках Олена не заходила. Та коли Только став таки до них вчащати, її відмовки ставали все менш переконливими.

Чи було б так, аби вона бодай раз підслухала розмову Толька з незнайомцем?

От і зараз за селом, заховавшись за кущами, сиділи просто на землі Только і Федір.

Федір вичитував Толька:

– І скільки ж я маю чекати? Ти ж погодився! Гроші взяв! То ж відпрацьовуй! В чому річ? Бачу ж, на дівок у тебе око набите!

— Та хіба ж на таких! В неї ж жодної жаринки немає! Куди простіше, коли дівчина сама підіграє тобі!

— Не починай бідкатися! Будь-яку можна звабити. А цю селючку й поготів. Одиначка, бідна як церковна миша.

— Сам спробуй, як такий розумний! — спересердя вигукнув Только.

Погляд Федора став важкий. Сказав тоном, від якого, здавалося, листя покрилися памороззю, а пташки впали на землю як мертві:

— Даю тобі тиждень. Як не добудешся до підвалу — повернеш всі гроші. З відсотками.

Якось за вечерею Вовчик звернувся до мами:

— Мамо, і навіщо ти цього гульвісу до нас підпускаєш?

Олена почервонила, але сину відповіла суворо:

— Як це: «підпускаю»? Інколи робить чоловічу роботу, майже задарма. Обідає хіба що. І стільки вже переробив по хаті. І льох хоче підчистити. То хіба це погано? У нас же нема кому чоловічу роботу робити!

Вовчик обурився:

— Як це нема? А я!

Оленка підтвердила примирливо:

— Добре, добре! Ти багато мені допомагаєш! А як виростеш — будь що зможеш полагодити. А поки що…

Вовчик перебив:

— Мамо, та він же бабій!

Оленка аж знітилася від несподіванки:

— А тобі це як відомо?

— По селу подейкують.

— Ото й не плескай язиком, як сам не знаєш!

Оленка не доїла, засмучена вийшла на двір. І не через те, що сказав Вовчик, а через те, що саме це їй спадало на думку й самій. Тільки вона будь-що намагалася відгонити цю думку.

Вовчик же ніяк не вгамовувався:

— А як узнаю напевно, ти його припиниш до нас пускати? Ну скажи, припиниш?

Відтоді Вовчик почав слідкувати за Тольком. Він й близько не здогадувався, куди приведе його оте слідкування!

Федір в черговий раз приїхав до села. Стрілися з Тольком на березі, подалі від чужих очей. Й не завважили, що за ними з-за кущів та високої трави спостерігав Вовчик.

Федір передав Толькові пачку радянських червонців:

— Це тобі преміальні. Добряче вправився. А казав, буде несила.

Толькова пика майже сяяла від задоволення:

— Вона вже погодилась, аби я їй підвал підремонтував.

Федір продовжував поблажливо:

— Молодець, молодець! То й добре. — Дістав і простягнув Толькові прямокутну коробку і щось схоже на металеву швабру з телескопічним руків’ям. — Візьми, це металошукач. Він тобі допоможе.

Только боязко, аби не розбити, взяв прилад до рук:

— Що воно за звір?

— Німець винайшов. Тільки що запатентував в Америці. От дивись.

Дістав з карману складний ніж і поклав його в траву. Відкрив коробку, надягнув навушники на Толька і заходився водити «шваброю» по траві над ножем.

Только мало не підскочив:

— Щось там пищить, аж вуха закладає!

Федір засміявся:

— Це через те, що надто близько. А ти ж в землі шукатимеш, то звук тихіший буде. Тільки як знайдеш — все до єдиної цяцьки — мені. Бо під землею знайду!

Только все ще не розумів:

— Та навіщо мені цей клопіт? Ти ж мені по закінченню чималеньку суму пообіцяв. З мене досить.

— То дивись мені! — В голосі Федора забриніла сталь. — Ну, по чарочці — і розбіглися. Аби нас разом ніхто не побачив.

Вовчик, що чув усю розмову, як вуж позадкував з кущів. Як вже відповз далеченько, то випростався і почав стрибати аби розім’яти м’язи. З обличчя не сходив розгублений вигляд.

Врешті він потряс головою як від ґедзя. Сказав до себе:

— Що ж це я побачив? Що? Нічого не розумію!

Наступні кілька днів Только провів у підвалі. Про людське око виніс нагору старі діжки. Укріпив, підремонтував. Далі наносив кілька цеглин — наче там десь треба стіну підперти.

Але насправді він методично обшукував металошукачем всі стіни приміщення. Досі безрезультатно.

Чергового разу під час безплідних пошуків Только пробурмотів сам до себе:

— Щось мені ця гра в скарбошукачів починає набридати. Як і сьогодні нічого не знайду, що тій вдовиці брехати? Вона, звісно, наївна, але геть не дурнувата!

Спересердя Только підніс металошукач до стелі. Випадково. Зовсім випадково. Датчик почав помітно пискати.

Только збуджено пробурмотів:

— Ось воно, є! Нарешті!

Почав гарячково копати над своєю головою.

Спочатку лишень сипалася земля. Потім показалося вузлувате коріння дерева.

Только не зупинявся, все копав, копав.

Раптом просто на голову Толька впала величезна груда землі разом із старою грушою. Серед землі — залишки іржавої лопати. Це скільки ж років вона там пролежала?!

Земля засипала Толька, потрапляючи за комір, в кишені, в роззявленого рота, в чоботи, утворюючи кругом ніг пухкі купки. І, нарешті, коли геть приглушила його відчайдушний крик про допомогу, засипала його повністю.

10

За столом одного з кабінетів районного відділку міліції сидів дільничний. Напроти нього — Олена.

Дільничний недовірливо перепитав Олену:

— То, може, хлопець навигадував та вигадки вам і розповів? Приревнував мати до стороннього чоловіка. Таке часто трапляється.

— Звісно, буває. Але ж Только помер! То навіщо ж Вовчикові тепер вигадувати?

Дільничний погодився:

— Воно то так. І металошукач був явно іноземного виробництва. Гаразд, хай зайде.

Вова зайшов. Зайшов сміливо, з гідністю.

Дільничний звернувся до нього:

— А ти певен, що той незнайомець балакав російською мовою, без акценту?

— З акцентом. Тільки з нашим, українським.

— А описати його зможеш?

— Високий, стрункий. Одягнутий в іноземний одяг. Над лівим оком — помітний шрам.

Дільничний задумливо сказав наче сам до себе:

— Співпадає… Тільки ж за документами він — іноземець. Турист.

Вовчик не витримав і перебив запально:

— Шпигун він, а не турист!

Дільничний заспокоїв:

— Добре, добре! Розберемося! Дякую вам обом. До побачення!

Дільничний встав і по черзі потиснув руку Олені і Вові.

А тільки-но за ними зачинилися двері, набрав напам’ять знайомий номер. Слухавку підняли в Миколаєві.

І невдовзі в кабінеті Миколаївської міліції зібралися міліціонери в формі та слідчий в цивільному. На когось чекали. А поки неквапно розмовляли:

— Ну, як все пройшло? Він не опирався?

— Де там не опирався! Опирався! Погрожував звернутися то до консула, то до Брежнєва, то до міжнародного суду. З переляку забував, якою мовою треба розмовляти: чи румунською, чи ламаною російською.

Зайшли ще два міліціонери. Попід руки ввели Федора. Поставили біля стіни.

Потім зайшли ще кілька чоловіків віком десь як і Федір.

Слідом запросили двох понятих.

Останньою зайшла Марта Артурівна.

Слідчий звернувся до неї:

— Ви не поспішайте, уважно придивіться. Це точно він?

Марта Артурівна сказала ствердно:

— Він, поза сумнівом. Другий зліва. Федір. Федір Громов.

— А за документами він — Тодор Томов. Румун. Іноземець. Затримали як проходив кордон. Квиток був до Бухаресту. Тільки до Бухаресту він не доїхав. Обурювався! Погрожував міжнародним скандалом! Доки не зрозумів, що сперечатися безглуздо. Тож почав каятись, аби хоч трохи свою долю пом’якшити.

Марта Артурівна погойдала сивою головою:

— Пом’якшити! А скільки ж людей через нього на шибеницю потрапили! — Помовчала. — А його стратять?

— Суд вирішуватиме!

Слідчий звернувся до присутніх:

— Всі вільні, крім другого зліва. Поняті, підпишіть протокол.

11

Був єдиний шлях спрямувати невгамовну прудкість Вови у мирне русло — доправити його до якогось військового закладу. Щодо роду військ сумнівів не було ані у матері, ані у сина: тільки морфлот.

Отож Вова добував останнє літо вдома.

Олену трохи лякало майбутнє. І так все життя сама. Але сама з сином! А залишитися взагалі одною — це дещо інше.

Вова, звісно, відчував настрій матері. Тож намагався наостанок зробити якомога більше по дому.

З якимось своїми ідеями він подався на горище.

Олена, дочувши метушню і гуркіт, голосно вигукнула:

— О, Господи! Що ти там забув серед того мотлоху?

Вовчик відповів:

— Тут десь була ціла купа журналів «Юний технік».

— Та були. І що з того?

— Мам, мені треба! Я дещо хочу наостанок для тебе зробити!

Далі вже було нічого не почути через шурхіт стосу журналів.

А потім запала тиша. На деякий час.

Потім в кімнату зайшов Вова. В павутинні, припалий пилом. І вигляд мав такий, наче там, на горищі, стрівся з приводом. В руках тримав кілька журналів. І пожовклу від часу коробку від цигарок.

Оленка незлобиво насварилася:

— На кого ти схожий? Йди помий руки та сідаймо їсти.

Вова показав на коробку. Спитав багатозначно:

— А це що таке?

— Це план для пошуку скарбів, що тато привіз з табору від твого дядька Франца.

Вовчик радісно зойкнув:

— Так це ж дійсно план!

Олена чи не заволала:

— О, Господи! Хоч ти не починай! Батько все життя марив цим скарбом — і ти туди ж!

— А що означають цифри: 12 — 1952?

— Облиш!!! Прошу, облиш! Це дата, коли загинув мій дядько — саме у грудні 1952. Облиш!

Вова більше не питав матір. Він став мовчазний, дратівливий, часто бурмотів щось собі під ніс. Якась нова примха заволоділа його уявою. Врешті він сказав собі:

— Навіщо ж він це записав! Це ж має щось означати! Має!

Олена помічала, що син щось надумав, та воліла за краще його не чіпати.

Кілька разів Вова лазив у підвал. За якимось разом сказав до себе: «З боку двору ця здогадка ні до чого не привела. Там глухий кут. Спробую з боку річки. Раптом поталанить? Якщо припустити, що парні числа — це поворот вправо, непарні — вліво… Спробую!»

Вова пішов за село, до єдиного входу в катакомби з боку байраку.

Вхід був зарослий високим бур’яном, бо як кілька ходів пообвалювалися, більшість порожнин позасипали, аби дітлахи не лазили. То ті потроху й справді припинили лізти під землю.

Вова дістав клубок тонкої мотузки, аби в прямому сенсі слугувала йому за нитку Аріадни. Кінець міцно-міцно прив’язав до куща. Підійшов до входу — і відсахнувся.

З темноти просто на нього виповзла величезна гадюка, вивернулася неприродною вісімкою, показавши блякле черево, і знову заповзла в темряву.

Вова враз заціпенів. Чоло вкрив холодний піт. Ноги наче прикипіли до землі.

Але потроху хлопець оговтався. Сказав сам до себе: «Добре, що я високі чоботи взув. Якось не кортить зустрітися з гадюкою ще раз. Може, кинути все це та повернутися? Та ні! Все одно піду. Вже йду!».

З острахом постукав палкою по землі. Постояв. Іще й іще постукав. А потім повільно пішов тунелем, пошепки не припиняючи рахувати: ліворуч — праворуч; ліворуч — ліворуч…

Коли Вова повернувся, Олена поралася на кухні.

Вова сказав, звертаючись до мамчиної спини:

— Мам, тільки ти не хвилюйся…

Олена рвучко повернулася й опустилася на табурет:

— Господи! Що ти ще вигадав?

— Я не вигадав. Я просто знайшов скарб.

— Та припини ти вже з тими скарбами!

Вовчик вивільнив місце на столі, підмостив рушник. Потім вивернув на нього вміст напівзотлілої торби.

На рушник посипалися коштовності, понівечені зубні коронки, годинники. Вівтарний хрест. Наостанок — Євангеліє, в якому листи від часу і вологи збились докупи.

А трохи згодом в залі Палацу культури голці ніде було впасти. Все село прийшло подивитися на щасливицю. На сцені була Олена, Вова, кілька чоловіків із сільради.

Голова сільради сказав урочисто:

— Наша працівниця, бібліотекарка Палацу культури, передала знайдений скарб державі. Тепер коштовний вівтарний хрест відбув у Києво-Печерську лавру, до золотої комори України. До недавніх пір такі коштовності відправляли тільки в Москву та Ленінград. Олена Миколаївна частку від скарбу подарувала колгоспу, а на решту правління нашого колгоспу дозволило їй поза чергою купити телевізор «Сигнал».

Зал вибухнув оплесками. За часів радянської влади будь-які заходи завершувалися оплесками.

Епілог

Олена з сином вийшли на зупинку автобуса — Вова мав їхати в Миколаїв складати іспити в «морехідку». Тут таки набралася купка людей, які збиралися їхати цим же рейсом. Жінки жваво обговорювали місцеві новини.

Автобус, що мав от-от прийти, зазвичай випускав зі свого нутра прибулих з міста — з торбами, авоськами, клунками. Потім розвертався і набирав нових пасажирів для зворотного рейсу.

Олена пригладила синові чуба, поправила комірець, а потім дістала з сумки маленьку іконку і намагалася покласти синові у кишеню. Вова пручався:

— Мамо, ти ж знаєш — я не забобонний. Скільки тобі казати: не існує ані Бога, ані чорта! Це ж науковий факт.

— Та хай не існує, — примирливо сказала Олена, ховаючи іконку назад в сумочку. — Але ж треба хоч в що-небудь вірити. Коли людина несамовито вірить, то це їй додає сили жити!

Олена сумно посміхнулась якимось своїм думкам.

В цей час підійшов автобус і випустив прибулих. Вони розпорошувалися у різних напрямках, поспішаючи по своїх домівках.

Олена підгонила сина: швидше, швидше, займеш місце якомога зручніше — їхати до Миколаєва не дуже то й близенько. Непомітно перехрестила синові спину (хоча б не помітив!). Двері зачинились. Автобус рушив.

Олена ще якийсь час дивилася вслід. А потім зітхнула і обернулася, аби йти додому.

Та цієї миті світ для неї наче закляк.

Під дахом народженої невідомим архітектором радянської доби типової зупинки залишилася одна-єдина постать. Олена придивилася… Стрункий засмаглий моряк із валізкою в руці. Олена ковзнула поглядом по обличчю: викапаний Сашко… Такий, яким він міг би бути, аби ото зараз повернувся… Може, якимось дивом… Та ні, не може бути! Це мара, міраж, привид…

Та «привид» несміливо ступив один-два кроки назустріч. Хруснув гравій.

— Я Мишко… — сказав «привид». — Брат Сашка… Не впізнала?

Пізнати його й справді було важко. Колись вайлуватий, незграбний, із звисаючим поверх штанів черевцем, хлопець витягнувся і змужнів. Кітель на широких плечах сидів як влитий. Відпрасовані брюки обтягували м’язисті ікри. Біла парадна сорочка застебнута на всі ґудзики.

Не дочекавшись відповіді, Мишко провадив далі:

— А то був Вовчик?

Олена все ще стояла нерухомо, наче зачарована.

— Власне, я привіз йому дарунок… Морську зірку… Щойно повернувся з рейсу…

Мишко потягнувся аби витягнути з кишені дарунок, та рука на півдорозі безсило опустилася.

А Мишко, немов виполонивши себе від заціпеніння, вже чітким голосом вимовив:

— Взагалі-то я приїхав сказати, що не можу тебе забути. З першої ж нашої зустрічі. Ще з того разу, як ти подарувала мені цикаду в бурштині. Я її зберіг…

І замовк, наче очікував на вирок.

А цикади саме в цей час так несамовито розспівалися, що відлуння співу плинуло аж за милю. Звук був такий чистий, наче вони добували його не черевцем, а підняли своїми тоненькими лапками крихітні, майже непомітні золоті литаври і самозабутньо виконували переконливу фугу кохання.

Це співали самці. Співали й співали. А Мишко мовчав і мовчав. Але всі вони воліли сказати одне й те ж саме: «Кохана, скільки ж років я чекав на тебе! Йди-но вже до мене, бо жити без своєї половинки просто несила!».

Олена так і не зрушила з місця. І тільки дивилась, дивилась, дивилась…

Примітки

1

Вестфальський мир, що завершив Тридцятилітню війну 1618–1648, об'єднує дві мирні угоди, які укладено 24 жовтня 1648 р. у містах Вестфалії — Мюнстері і Оснабюке. Рішення Вестфальського миру стосувалися територіальних змін, релігійних відносин і політичного устрою Священної Римської імперії.

2

Тогочасним переселенцям зачитувалася інструкція, згідно з якою вони повинні були правильно поводитись в дорозі. Передбачалося суворе виконання всіх вказівок супроводжуючого. Це в основному були солдати або молодші офіцери.

3

Початок червоної степової (до 1941 року «червоної німецької») породи корів поклала німецька червона худоба, яка з численними організованими переселенцями з Німеччини поширювалася півднем України

4

Катерина II Олексіївна Велика (уроджена Софія Августа Фредеріка Ангальт-Цербстська, німецька принцеса) — імператриця всеросійська з 1762 по 1796 роки.

5

…Одразу після вступу на престол… — Катерина II прийшла до влади 28 червня 1762 року в ході палацового перевороту, поваливши з престолу її непопулярного чоловіка Петра III.

6

Павло І — російський імператор з 1796 по 1801 рік. Син Петра ІІІ і Катерини ІІ. Після смерті першої дружини Гессен-Дармштадською принцеси Вільгельміни був одружений з принцесою Софією Доротеєю Вюртенберзькою (у православ'ї — Марія Федорівна).

7

Олександр І Павлович — Російський імператор з 1801 року. Старший син імператора Павла I та Марії Федорівни, онук Катерини ІІ.

8

Вюртемберг — історична область на південному заході Німеччини.

9

З початком Першої світової війни перейменовано на Березань.

10

Вид солодкої випічки.

11

Препарати, спрямовані на боротьбу з комахами-шкідниками.

12

За Законом від 4 (16) червня 1871 р. колоністи перейменовувалися в «поселян-власників» і підкорялися загальній адміністрації. З 1 січня 1874 р. на них поширена і загальна військова повинність.

13

Найвищий Маніфест про удосконалення державного порядку (Жовтневий маніфест) — законодавчий акт Верховної Влади Російської імперії, оприлюднений 17 (30) жовтня 1905. Був розроблений Сергієм Вітте за дорученням Імператора Миколи II у зв'язку з безперервною «смутою».

14

Існує гіпотеза, що за розпорядженням Сталіна при проектуванні московського метро використовувалася астрологічна карта Якова Брюса — полководця Петра I, якого в народі вважали алхіміком і звали Московським Нострадамусом.

15

Британська рок-група з Ліверпуля; заснована в 1960 році; складалася з чотирьох музикантів.

16

Державний інститут театрального мистецтва, м. Москва

17

Любов Петрівна Орлова (1902–1975) — радянська актриса театру і кіно, піаністка, співачка, танцівниця. Лауреат двох Сталінських премій першого ступеня (1941, 1950). Народна артистка СРСР (1950).

18

Лінкор — скор. від «лінійний корабель» — військовий корабель, що у XX столітті використовувався для знищення кораблів супротивника.

19

Барка — річкове вантажне несамохідне плоскодонне дерев'яне судно полегшеної конструкції без керма.

20

Мирна угода між Українською Народною Республікою з одного боку та Німецькою імперією, Австро-Угорською імперією, Османською імперією і Болгарським царством з другого, підписаний 27 січня 1918 року у Бересті; перший мирний договір у Першій світовій війні 1914–1918 років. Став наслідком одного з етапів переговорів у Брест-Литовську, загальним підсумком яких був вихід більшовицької Росії з Першої світової війни.

21

Стаття 54 Кримінального кодексу УРСР (1927 і 1934) — стаття, що передбачала відповідальність за «контрреволюційну діяльність», «зраду батьківщини».

22

Громадянська війна в Іспанії (липень 1936 — березень 1939). Конфлікт між Другою Іспанською Республікою в особі іспанського уряду Народного фронту і опозиційної їй іспанської військово-націоналістичної диктатурою під проводом генерала Франсіско Франко, в результаті якого була ліквідована Іспанська республіка і повалено республіканський уряд, користувалося підтримкою СРСР.

23

Бої на озері Хасан (29 липня 1938 — 11 серпня 1938) виникли із-за взаємних претензій СРСР і залежної від Японії держави Маньчжоу-го на одну і ту ж прикордонну територію.

24

Неоголошений локальний збройний конфлікт, що тривав з весни по осінь 1939 року у ріки Халхін-Гол на території Монголії недалеко від кордону з Маньчжоу-го між СРСР, МНР з одного боку і Японською імперією і Маньчжоу-го з іншого.

25

Бессарабсько-Буковинський похід (28 червня — 3 липня 1940) — військова операція, яка була проведена Червоною армією з метою примусової передачі Румунією Бессарабії та Північної Буковини (раніше захоплених Румунією в УНР) до складу СРСР.

26

Народний комісаріат внутрішніх справ СРСР- центральний орган державного управління СРСР по боротьбі зі злочинністю та підтримання громадського порядку, в 1934–1943 роках — також і по забезпеченню державної безпеки.

27

Мікрорайон Миколаєва, до 1965 р. — смт Варварівка

28

Адміністративно-територіальна одиниця, утворена румунськими властями на території частини окупованих Вінницької, Одеської, Миколаївської областей Української РСР і лівобережної частини Молдавської РСР під час Другої світової війни. Столиця. Утворена у відповідності з німецько-румунською угодою, підписаною в Бендерах 30 серпня 1941 року; ліквідована радянськими військами в 1944 році.

29

Арійці або арійська раса — лженауковий термін, висунутий в середині XIX століття авторами расових теорій. Широко використовувався німецькими націонал-соціалістами.

30

Плоєшті — місто на півдні Румунії.

31

Кліть шахтна — транспортна кабіна, призначена для підйому по шахтному стовбуру (похилому або вертикальному) вагонеток з корисним копалинам (породою) або спуску-підйому людей, обладнання та ін.

32

К-129 — радянський дизель-електричний підводний човен. Основне озброєння — ракетний комплекс з трьома балістичними ракетами. Входив до складу Тихоокеанського флоту СРСР.

33

«Град обреченный» — роман братів Стругацьких 1972 року.Є одним з найбільш філософських творів авторів.

Content

Тетяна Тіховська
Чому дзвенять цикади

Пролог

Книга перша. Край обіцяний 1809–1915

Книга друга. Іду своїм курсом 1953–1967

Книга третя. Безневинно винні 1916–1954

Книга четверта. Як билинка в полі 1967–1982

Епілог

Примітки