Неля Шейко-Медведєва

Сліпучі катастрофи

Пентадрама жінки

«Дуже боляче, коли тебе не люблять, сказала вона, від цього людина стає злою. Покажіть йому, що ви його любите! Спробуйте! Будь ласка!»

Юстейн Гордер. Дочка циркача

«Життя навчило мене чекати, що буде далі. Скільки всього відбувалося рік за роком, інколи з однієї години до другої! В очікуванні слова КІНЕЦЬ інколи таке могло навідбуватися, хороше й погане, наче хороше, а потім усе заплутувалося… Як тут розібратися? Доводилося чекати, що буде далі…»

Тоніно Бенаквіста. Малавіта

Композиція із засушених квітів

Бабине… Найпишніше, найщедріше… літо після літечка… Милуюся ним з вікна, запитую себе: — А дідове коли? Після бабиного? — і зітхаю: — Нема для діда спеціального літа, за яким розпочинається осінь, а за нею зима. Нема й ніколи не було! Лише баби бредуть і бредуть листопадами, лише вони змагаються зі стужею та віхолами. А для дідів нема ні осені, ні зими, а є лише весна і літо. Дід і до ста років літній, до могили жених.

Прикро, що чоловіки великодушно причинили своїм перевесницям окрайчик літа, наче межу провели, до якої вони провадитимуть їх, а далі… Прямуйте самі, а ми повернемося в своє літечко, а то й весну, щоб знову обсіятися — раптом щось зійде, а там — смерть з косою…

А може, ми самі поклали ту межу? Самі вигадали собі це останнє, невимовно гарне літечко?

Клени за вікном, наче вогненні гейзери, а каштан уже побурів, посмутнів… Знехотя ловить зашкарублими лапами білі павутинки, що мов прочахлі промені сонця, котре ще освідчується землі в коханні, проте без шалу, як чоловік вірній дружині на золотому весіллі. Меланхолійно перебирає разом з притомленим вітерцем перші опалі листки, так, наче розкладає якийсь пасьянс, або ж вибирає з-поміж них найкрупніші, найпривабливіші для композиції, задум якої відомий лише йому.

Вологе, коротко підстрижене волосся Євгенії також палахкотить, бо вчора їй спало на думку, що негоже ходити з інеєм на скронях такої розкішної осені, яка ще триватиме й триватиме, і вона купила собі тюбик фарби «червоне золото». А ще хотілося їй подивувати Адася, щоб той сказав: «Ти — як лисиця-вогнівка», — й міцно обійняв її.

Адась ще в п’ятницю подався з приятелями на дачу — невелику, зате стильну, спроектовану Гнатом Любенком, молодим архітектором і давнім другом, під вікнами якої буйно квітують жовтогарячі жоржини впереміш з дрібненькими хризантемами, котрі тіль-тіль розплющують очка. А Євгенія зосталася в Києві, щоб пофарбуватися і вимудрувати на понеділок композицію з засушених квітів на виставку, котру затіяла Андріяна — її гуру з ікебани, редакторка популярного журналу «Золота пора» (для пань елегантного віку) й найближча подруга.

«Адась уже повернувся з рибалки й готує юшку. Коли вона доспіє, гості віднесуть казанок в альтанку, оповиту диким, вже пурпуровим виноградом і розіллють його «шедевр» в глиняні полумиски. Адась визнає лише керамічний посуд від народних майстрів. Шинку, сьомгу, огірки-помідори вони вже покраяли, горілку вийняли з морозильника й причастилися «по маленькій». Ярослав Курчик, заступник Адася, підкидає в мангал зволожені скіпки, щоб шашлик не смажився, а вудився. Ярема Барановський, сидячи неподалеку на ослоні з різьбленими ніжками, з глибокодумним виглядом смокче люльку, а Любенко співає йому: «Ой, під вишнею, під черешнею стояв старий з молодою як із ягідкою», — бо Ярема навесні одружився втретє з дівчиною, молодшою за нього на тридцять років.

Любенко був одружений лише раз, навіть повінчаний у Володимирівському соборі, але невдовзі його повело до інших жінок, і зараз він живе чи не з шостою… колись казали «коханкою», а тепер «цивільною дружиною». Любенків батько-генерал хвалився, що під час війни мав аж три ППЖ — «походно-польові жінки», яких провіз з собою від Москви до Берліна. Якби не помер десять років тому після травневого параду Хрещатиком, то, напевно, втішився б, що синок його переплюнув. Курчик також курчий син — схибнувся на артистках, дарма, що голова як переспілий кабак,» — думається жінці. За пашпортом вона Євгенія, але відтоді, як Курчик розтлумачив гостям, що Євгенія і Єва — це, по суті, одне і те ж ім’я і вигукнув: «Щастя Адамові і Єві!» — всі кличуть її Євою. Лише Адась називає Женчиком.

Адась осуджує приятелів, називає їх жертвами сексуальної контрреволюції, проте любить бувати з ними на природі («путні рибалки, люди з гумором»).

«Чаркуватимуться до обіду, потім спочиватимуть: гості в спальнях, що на другому поверсі, Адась — на першому. Хропітимуть, допоки Марина Миколаївна, що доглядає за дачею, не покличе їх на підвечірок (курка-гриль, деруни, карасі в сметані, гриби, тушені з овочами) й роз’їдуться, коли споночіє. Отже, я маю купу часу!» — підбадьорила себе Євгенія, обережно розкладаючи на кухонному столі привезені їй учора квіти — мак, волошки, блакитний ірис з пуп’янком, тюльпани — жовтий і червоний, запаковані кожний окремо в целофанові футляри, та розкішну білу лілею. Майстерно засушені, вони лише почасти втратили барви й запах, були крухішими, вразливішими за живі квіти, й можливо, саме тому здавалися більш витонченими, благородними й заслуговували, щоб їх прикріпили до полотна й зарамцювали…

Замолоду Євгенія любила лише живі квіти й завжди знаходила собі клаптик землі (під вікнами батьківської оселі, в палісадниках перед багатоповерхівками, на подвір’ї клініки, де працювала операційною сестрою) і з насолодою висівала їх, доглядала за ними, а коли доводилося полишати їх, тужила за своїми «дітлахами», бо вважала квіти найчудовішими і найбеззахиснішими витворами природи, й зрізала їх неохоче, у виняткових випадках: на день народженні Адася та на річницю їхнього весілля, подумки називаючи це «жертвопринесенням домашнім божествам». Жалкувала, що вони приречені зів’янути, але без пересади. До лиха, про яке вона заборонила собі згадувати, а я мушу згадати, бо воно ледве не вимикнуло її з життя.

Чотири роки тому, також восени, занедужав її дядько, котрий, подарувавши їй свою квартиру, купив будиночок у селищі аж біля Трускавця. І вона, доручивши чоловікові Ярчика, — єдиного тринадцятирічного сина, поїхала до нього. Й затрималася, бо з дядьком стався інсульт. Але Адась за роботою не вберіг хлопця. Скориставшись відсутністю батька, той запросив до себе кількох хлопців-наркоманів, з якими познайомився на вулиці. Вони спочатку «ширнули» його, а потім, уже неадекватному, згодували ще декілька «коліс», вичистили квартиру й утекли. А він помер від передозування. Сам-один, без батька й матері. А невдовзі залишив світ і дядько. Втративши водночас двох дорогих їй людей, Євгенія порізала собі вени. Лікарі порятували її, задурманили уколами й піґулками, й, увівши в транс, заборонили згадувати і про лихо, і про спробу самогубства. Й вона начебто призабула все. Аж поки чоловік не приніс букет червоних троянд (ще з крапельками роси), і їй воленс-неволенс довелося споглядати процес їхнього помирання.

«Чи страшно їм, коли ніж торкається стебла? Чи помирають вони з болем, як люди, проклинаючи того, хто їх підтяв, чи засинають тихо, безболісно, як після анестезії? Чи є у них душі, а якщо є, то куди подіваються: розвіюються вкупі з запахом чи повертаються в райські кущі?» — роздумувала Євгенія, аж поки не ототожнила себе зі зрізаними красунями й замість того, щоб одужувати, почала (цілком свідомо) в’янути разом з ними. Й замалим не схибнулася: вимагала в медсестри, щоб та засушила її між сторінками грубої книги або ж ошпарила її стебло кип’ятком, щоб хутчій зів’янути й нічого не відчувати.

Добре, що лікар здогадався, що спричинило її марення, й виніс з палати букет, з якого вже скапували пелюстки, схожі на закипілу кров, і заборонив Адасеві дарувати їй зрізані квіти, тим паче червоні.

Адась не повірив, що причиною погіршення її здоров’я були троянди, а не кепське лікування, проте приніс їй того ж дня кущик ніжно-рожевих альпійських фіалок у зеленому, життєрадісному кашпо. Милуючись ними — доглянутими, нагодованими, оточеними численними пуп’янками, вона почала підправлятися. І, полишаючи лікарню, взяла фіалку з собою. Дибаючи до Адася, який чекав її в прийомному покої, вона подумки дякувала їм за те, що вони не очамріли від запаху ліків і хлорки, не почорніли від її розпачу, а спили, не похлинувшись, якусь дещицю його, розбавивши морок, що обліг її душу, барвами світанку, й тепер якось можна жити… З Адасем, який біжить до неї, щоб сховати запазуш, наче найдорожчу коштовність, яка дивом випала з кощавої руки всесвітньої злодійки.

Домівка зустріла її напруженим мовчанням, як свекруха колишню невістку, котрої не сподівалася, і якимись незнайомими, ворожими їй запахами — запахами чужого гнізда. Щоб позбутися їх, вона щоранку пекла півсотні пиріжків з малиною, чорницею, яблуками. Кілька залишала Адасеві, котрий також пахнув їй чужиною, а решту несла до Володимирського собору й роздавала жебракам. Коли ті запитували, за кого мають молитися, вона відказувала: «За всіх, що зів’яли дочасно», — й, не заходячи в храм, поверталася додому.

Дорогою їй здавалося, що тілом вона зосталася під церквою з прошаками, а душею відходить усе далі й далі від себе, у той кращий світ, де наймиліші вже стужилися за нею…

І рвалася на службу, в знамениту хірургічну клініку, де впродовж десять років працювала операційною сестрою… Але повернення не принесло їй утіхи, бо після хвороби вона зробилася надміру співчутливою до чужих страждань, а вигляд крові викликав нудоту й сльози. Відтак лікарі порадили їй на деякий час забути про роботу й податися у якийсь путній санаторій. Але Євгенія, незважаючи на вмовляння Адася, нікуди не поїхала: боялася, що незнайомі, неприємні запахи назавше витіснять з квартири її дух.

Відпровадивши чоловіка на службу (на той час він уже очолював концерн «Зело України»), вона до обіду пекла для прошаків і готувала Адасеві різні смаколики, а потім, приклавшись до чарки, аж до повернення чоловіка лежала в ліжку й уявляла собі, як душа її легко й безболісно позбувається тіла й лине… туди, де їй належить бути. Й напевне, спилася б, якби не Андріяна…

Євгенія познайомилася з нею на виставці квітів, які проводив концерн Адася в парку, що на дніпровських схилах. Вона першою підійшла до неї:

— Андріяна Рясна — художниця, журналістка, — жестом підкликала молодика з кінокамерою і вручила Євгенії мікрофон. — Коротке інтерв’ю для київських новин та журналу «Золота пора». Які квіти наймиліші вам, гарній жінці в розквіті життя?

— Живі. В горщиках, — зашарівшись, промимрила Євгенія.

— Мені також! — дружелюбно й підбадьорливо посміхнулася Андріяна. — Чи подобається вам цьогорічна виставка?

— Ні! — випалила Євгенія.

— Чому?

— Тут забагато зрізаних квітів.

— Правда ваша. Але будемо сподіватися, що вже нині, після закриття виставки, організатори роздарують їх відвідувачам.

— Еге! — мляво згодилася Євгенія, і обвівши поглядом різнобарвне море, з сумом додала: — Жаль, що це не врятує їх від передчасної смерті.

Андріяна зміряла її уважним поглядом:

— Еге ж! Проте погодьтеся, що вона прекрасна. Як там у класика: «Не рыдай так безумно над ним. Хорошо умереть молодым!» Впродовж трьох днів тисячі людей втішалися ними. Хіба це не чудово?

— Чудово, — невпевнено згодилася Євгенія. — Проте, як на мене, тут бракує польових квітів. Клаптика весняного лугу.

— Ви маєте смак! — похвалила її Андріяна і запропонувала записатися на курси ікебани, які вона провадить у клубі, організованому журналом.

— Мені б хотілося, але так склалося, що… я не зможу працювати зі зрізаними квітами, — призналася Євгенія.

— Вам шкода їх?

Євгенія притакливо схитнула головою.

— Мені також, — сказала Андріяна. — Але… не біда. Приходьте! Я навчу вас створювати композиції з засушених квітів, які не відчувають болю і вже не помруть.

Євгенія прийшла. Й зачарувалася не так мистецтвом поєднання засушених квітів, як жіночкою, котра не лише так неочікувано простягла їй руку допомоги й запровадила у коло поціновувачів прекрасного, але й відкрила в ній творчі, мистецькі нахили, про існування яких вона не підозрювала. Прикипіла до неї, молодшої, енергійної, авторитетної, як молюск до днища океанського лайнера, й поволі, непомітно для себе, але неухильно позбуваючись своїх страхів як смерті, так і життя, простувала курсом, який визначила їй Андріяна: опановувала охоче, ба, навіть із захватом розмаїті основи майстерності й творила композиції не так для себе, як для своєї наставниці, для численних виставок, які та організовувала як у модних клубах і салонах, так і в офісах приватних фірм, театрах, установах і навчальних закладах. Не за плату, звісна річ, а за вдячну посмішку Андріяни, яку полюбила ще й за те, що вона завжди була щирою, представляла її колегам на як свою ученицю, а як подругу і, що найважливіше, не лізла їй в душу, не розпитувала про подружнє життя, на відміну від інших жінок, не розповідала про власний «інтим», а ділилася з нею виключно творчими й бізнесовими справами.

«Чоловіка вона не має, постійного коханця також», — дійшла висновку Євгенія, спостерігаючи за бурхливим, насиченим життям Андріяни. Й попри добру, захопливну заздрість трохи поспівчувала вродливій, успішній подрузі, бо що б там не теревенили емансипантки, жінка без чоловіка — що човен без весла.

— Євочко! — Андріяна з першого ж дня знайомства кликала її Євочкою, хоча вона назвалася їй Євгенією. — Твої композиції оригінальні, майстерні, проте надто виважені, раціональні. А я хочу, щоб цього разу ти вповні виявила свої зачаєні емоції і заразила ними глядачів! — заявила їй у четвер подруга.

— Засушені квіти, як на мене, спонукають передусім до роздумів по сутність буття, — несміливо заперечила Євгенія.

— Це так! Але зараз я сподіваюся від тебе яскравого почуття, тому що виставка називається «Спалах кохання» і відкривається в розпал золотої осені. Що таке засушена квітка? Це наче красуня після сороківки. Вона вже не розквітне, проте ще може певний час милувати око й навіть приваблювати до себе не товстих ледачих джмелів та жуків-гнойовиків, а юних, палких шукачів кохання. Центром твоєї композиції має бути біла лілея. Вона, подібно Білосніжці, вже не жива, але й не вповні мертва. Її пелюстки ще здригаються від дотиків життя — грубого, соковитого, палкого. Але воно вже не хвилює, не бентежить її, здається їй, піджовклій, чужим, примерхлим, а то й безбарвним, подібно людині, котра, старіючи, не відчуває цього й думає, що блякне не вона, а світ довкола неї. Тут можна фантазувати й фантазувати! Але повернемося до нашої лілеї. Вона дрімає на межі життя і смерті, нічого не відчуваючи, нічого не сподіваючись. Аж раптом прилітає метелик — крупний, барвистий красень! Сідає на одну з її пелюсток — теплий, захеканий, торкається її своїми вусиками, обпалює своєю пристрастю. Красуня прокидається, і напівживий, притрушений іржею, оповитий туманом світ знову бачиться їй живим, сліпучим і жаданим!

Щоб підтвердити це, оточи її живими, яскравими квітами. Ні, краще соковитими кетягами калини, горобини, пурпуром дикого винограду. І перевий усе це червоною, тонкою, як цівка крові, стрічкою. До понеділка усе це трохи присохне, підлиняє. Крім стрічки, що поєднує живе з напівживим і не дає розпастися цим двом реальностям. І це буде сприйматися як спогад про останній спалах почувань, як їхній спільний сон про кохання. Ну, як тобі мій задум?

— Ой, не знаю, — зітхнула Євгенія. — Він на загал цікавий, проте… ти… Ти ж сама вчила мене, що не слід поєднувати живе з неживим, тому що…

— Євочко! — перебила її Андріяна. — Виставка відбудеться в арт-центрі, а там, як ти знаєш, не просто ігнорують правила і стереотипи — там їх топчуть! Я хочу, щоб ти вкінець потоптала свою невпевненість і спалахнула!

— Спробую, — зітхнула Євгенія і телефоном замовила Адасеві необхідні рослини: одна з його співробітниць, кандидат біологічних наук Зоя Жиленко, знаючи про вподобання дружини шефа, майстерно засушувала їй найрозкішніші квіти й усіляке зілля.

Повертаючись додому, зайшла в подарунковий магазин. Вибрала там на роль коханця лілеї екзотичного синьо-фіолетового метелика, ув’язненого в зашкленій рамці, й, замилувавшись ним, забула придбати «цівку крові», покликану поєднати те, що не поєднувалося, принаймні, в її уяві.

«Якби моя воля, я укомпонувала б виключно сухі лугові квіти й долучила б до них декілька будяків. Найвищого увінчала б бедриком, що вже заснув, під павутинним серпанком. І назвала б композицію «Мріючи про весну» або «В очікуванні весни»», — подумала Євгенія і знехотя відсунула на край стола засушені будяки й чебрець…

Адась не схвалював її захоплення «муміями» і називав усі її композиції «мементо морі», тому що не любив пам’ятати про смерть, сахався всього, що в’януло й опадало. Він уже давно підфарбовував свою, вже не буйну, чуприну, двічі на рік обстежувався в кращих лікарів столиці, щопонеділка відвідував фітнес-салон, щосереди ходив на плавання, не палив, не зловживав спиртним. Відтак виглядав як американець з солідним рахунком, котрий сподівається жити до ста років.

Євгенія донедавна не вельми журилася своїм здоров’ям, дбала хіба що про зовнішній вигляд, щоб подобатися Адасеві, бо колись їй бракувало часу, а тепер… можливо, й справді спалаху почувань…

Учинивши тісто для пончиків, вона вибрала з двох лілей крупнішу, величнішу, з двома пуп’янками, й згадала слова Андріяни: «Засушена квітка — це жінка післі сороківки». А що є найдорожчим для такої жінки? Авжеж, душевний спокій. Отже, рамка має бути овальною.

Принесла зі свого кабінетика, який вона називала майстернею, а чоловік «пантеоном» (бо на всіх стінах висіли її композиції) полотно в овальній коричневій рамці й поклала на нього лілею. Подумала, що пелюстки її скидаються на папірус і вже нічого не відчувають, нічого не пам’ятають, окрім, можливо, жорстокої руки, що підтяла її, та двійко «діток», котрі також нічого не відчувають і не сподіваються ні метелика, ні бедрика. Проте вийняла з рамки екзотичного красеня й поклала його на лілею. Обвела чудну пару калиною (вгорі), горобиною (внизу), стьожками дикого винограду (такого багряного, що страшно було діткнутися до нього) — й застогнала від розчарування: чуда не сталося! Навпаки, нещасна лілея загубилася серед цього різнобарв’я і наче померла вдруге, а метелик, що мав розбудити її, добрав фіолету і виглядав живішим за живого!

— Це не спалах кохання, а похорони Білосніжки, яку оплакують гноми, — прошепотіла Євгенія, і їй захотілося якнайшвидше винести благородну «мумію» з барвистого кола, врятувати її, вже впокорену, впокоєну, від наруги метелика, який не своєю волею припав до неї.

Аж тут веселенько кукурікнув телефон. Адась.

— Женчику, я повернуся через години дві-три. З другом. Він обожнює пончики. Я також! Приготуй нам пару десятків. Цілую! — випалив скоромовкою і вимкнувся.

«Що з ним? — здивувалася Євгенія. — Голос втомлений і наче переляканий. Не сказав, для якого друга я маю в неділю готувати пончики. Причому не попрохав, а наказав, наче служниці! Мабуть, перегрівся на сонці».

Поглянула ще раз на композицію і подумала: «На словах це виглядало якщо не привабливо, то принаймні розумно. Дивно, що Андріяна, талановита художниця, не зуміла передбачити смерть білої красуні. Що ж робити? Оточити пару дрібними квітами, блідішими за лілею, чи поєднати її з метеликом «цівкою крові», як того вимагала Андріяна?»

Й аж тепер пригадала, що забула купити стрічку. Пішла в «майстерню», оглянула шухляди, сподіваючись відшукати серед акуратно розкладених речей вогнистий клубочок — стрічку чи волічку. Але нічого не знайшла й вирішила зазирнути в шухляди чоловічого стола (Адась любить засовувати туди всілякий непотріб, який, на його думку, може згодом знадобитися). Почимчикувала в кабінет Адася.

На відміну від інших дружин, вона ніколи не «ревізувала» гаманець чоловіка, не обшукувала його кишені, не копирсалася в шухлядах його стола в надії знайти там «ліві» гроші чи докази зради. Твердо дотримувалася настанови матері, щасливої в подружньому житті: «Якщо кохаєш чоловіка, за жодних придибеньок не ображай його підозрами», і вповні довіряла Адасеві, чим він не раз похвалявся перед своїми приятелями, котрих повсякчас «шмонали» дружини.

У кабінеті приємно пахло чистим, напарфумленим чоловічим тілом, димком кубинської сигари, а також солідними, щедро ілюстрованими книгами з садівництва-квітникарства, які Адась збирав впродовж багатьох років. На письмовому столі, як завжди впереміш, копичилися журнали, брошури, папки, ділові папери, конверти з вітальними поштівками й запрошеннями, а також коробка з-під дорогих плавок і краватка, заплямована вином. Удома Адась був не дуже охайним, але Євгенія ніколи не шпетила його за це, мовчки прибирала розкидані речі. Більше того, їй навіть подобалося, що Адась не занудливий педант, який переймається абищицями й дошкуляє жінці за те, що вона поклала щось не туди, де йому хочеться, чи не так випрасувала сорочку, а справжній мужчина, що планує грандіозні, далекосяжні плани перетворення України спершу на другу Голландію, а згодом на центр європейського зільництва.

Євгенія переклала коробку на канапу, машинально понюхала Адасеву краватку. Любила обнюхувати його сорочки й краватки перед чисткою й пранням, бо вони завжди пахли їй вітром і скошеним сіном. Можливо, тому, що познайомилася вона з ним у вітряний день, коли він косив сіно в лузі. Поклала й краватку на канапу, посортувала й акуратно поскладала папки й папери, що лежали на столі, й відсунула праву верхню шухляду, де чоловік зазвичай зберігав свої коштовності — золоті запонки, декілька каблучок-печаток, колекцію срібних монет, орден «За заслуги» третього ступеня — й несамохіть охнула: на всьому цьому, упакованому в рівновеликі добрі футляри, лежав чималий стос доларів — тисяч п’ятдесят, не менше.

— Отакої! — зчудувалася жінка. — Вчора я просила в нього гроші на осінні пів-черевики, а він мені відмовив. Сказав, щоб дочекалася авансу. Мабуть, це не його долари, а когось із приятелів, яких обшуковують дружини.

Поряд з грошима лежала наполовину використана упаковка «Віагри». Останнім часом Адась скаржився, що втрачає не лише чоловічу снагу, але й хіть. «Клімакс, серденько, клімакс, — співчутливо сказала вона. — Мусиш потерпіти, з часом це минеться». Але йому, вочевидь, не хотілося терпіти, і він, наслухавшись реклами, вирішив «стимулювати» себе. Та «Віагра», судячи з усього, йому не допомогла.

Не так давно, коли він не відреагував на її пестощі, вона прямо запитала його:

— Не хочеш мене чи й інших також?

— Нікого не хочу! — сказав він.

— Навіть тих дівчат, які красуються голими в чоловічих журналах?

— Тих у першу чергу. Вони для мене не жінки, а вилизані картинки.

Вона подумала тоді: «З одного боку, прикро, що Адась втрачає охоту, а з другого добре, що нарешті можна не боятися інших жінок».

В нижній шухлядці лежали запасні ключі від квартири, офісу, дачі, клясер з рідкісними марками, корок від шампанського, закучерявлена золотиста стрічка, якими прикрашають букети, й білий конверт — не підписаний, не заклеєний, в якому знаходилися якісь папери з набраним на комп’ютері текстом.

«Мабуть, угода або бухгалтерський звіт», — подумала Євгенія й хотіла було зачинити шухляду, але погляд її вихопив з тексту два слова: «Ліліт» і «дружина Адама».

Вона вийняла перший листок, в правому верхньому кутку якого була цифра «два», й прочитала:

…після ночі, якої я повік не забуду, ти сказав мені, що залишаєш мене назавжди, бо я Ліліт. Я запитала: «Хто це?» Ти відказав: «Перша дружина Адама. Дияволиця».

Я не відчувала в собі нічого диявольського, крім пристрасті, але вона не смерділа сіркою, а була наче сонячна злива. Я образилася на тебе до найглибшого мороку жіночої душі, де клубочаться змії та розмножуються скорпіони, бо не сподівалася після п’яти років вірного кохання такого сумнівного компліменту, а тим паче безпідставного розриву. Проте опанувала собою, і після того, як ти, хряпнувши дверима, розчинився в нічному мороці, я замість того, щоб, умившись сльозами, випити трунок, відкрила Біблію, а також томик мого улюбленого Борхеса (у якому він описує різні інфернальні сили), й під ранок, проаналізувавши історію стосунків Адама і Єви, дійшла висновку, що вона містить у собі чимало загадкового, не витлумаченого, вірніше, витлумаченого лише почасти, однобічно. І вирішила нагадати тобі те, що ти, вочевидь, і без мене знаєш. Хоча навряд, бо мені легше уявити собі, що ти (такий солідний, такий раціональний) ловиш сачком сонячних зайчиків, ніж читаєш Старий Заповіт.

«Це уривок з якогось роману, — вирішила Євгенія. — Але навіщо він Адасеві? Мабуть, він відксерив його, бо в ньому йдеться про біблейського тезку». І зручно умостившись у м’якому кріслі, продовжила читання.

I. Творець

Дуже дивно, як на мене, викладена історія створення людей. «І Бог на свій образ людину створив, на образ Божий її він створив, як чоловіка та жінку створив їх. І поблагословив їх Бог і сказав Бог до них: «Плодіться й розмножуйтеся і наповнюйте землю»».

Зверни увагу на те, що спершу йдеться про людину (однина), а потім сказано «їх» (множина), з чого випливає, що для Творця Адам не є чимось окремішнім, чимось кращим за Єву. Тільки в парі вони є людною, тільки разом — образом Божим, його рівновеликими, рівнозначними частинами. Чи на так?

А далі чомусь подається інша історія, за якою Бог спершу створив людину з пороху земного і, назвавши цю людину Адамом, доручив їй доглядати рай у Едемі. Тут Адам виступає повноцінною людиною, яка вміщає у собі й чоловічу, і жіночу іпостась Творця, його самовартісною подобою. І лише згодом, коли ця богоподібна істота засумувала, Творець дійшов висновку, що «недобре бути чоловікові самотнім. (На цей раз йдеться вже не про вселюдину, а про особу чоловічої статі в стані депресії). І спав на Адама міцний сон — і заснув він. Тоді взяв Творець одне з ребер його і перетворив його на жінку і привів до Адама».

Чудно, правда, що Всемудрий, Всепомисливий попервах створює лише одну особу, без пари, і лише згодом, після того, як та вже наділила іменами всю звірину і засумувала, витворює їй пару. Взагалі-то істота, створена за образом і подобою Творця, не повинна сумувати, бо ж справжній Творець не сумує, перебуваючи сам з собою — ніколи йому. Але менше з тим. Хай як, але витворив йому поміч з ребра, побачивши яку, Адам, замість того, щоб здивуватися і запитати «Хто це, Отче?», вдоволено констатує: «Ось тепер вона кість від кості моєї і тіло від тіла мого». Об цю неадекватну реакцію, об це дивне «тепер» і спіткнувся розум людський, і запитав себе: «А до тепер хто був? Якась інша жінка — рівнозначна, рівновелика, також створена з пороху земного»?

Але це не єдиний камінець спотикання. Є ще й інші.

«Вона чоловіковою буде зватися», — каже Творець, тобто належатиме чоловікові як власність? А далі: «Покине тому чоловік свого батька і матір і пристане до жінки своєї — стануть вони одним тілом». Де логіка, дорогенький? Якщо жінка є чоловіковою, значить, це вона мала би полишити свою родину й пристати до чоловіка, а не чоловік — її пан — до неї. Чи не так?

Підсумовую: у мене склалося враження, що ці дві версії створені різними співтворцями Отця: друга, в якій ідеться про ребро, — Адамом, а перша — жінкою. Не Євою, ні! А Ліліт — рівноправною парою Адама, яку його нащадки прозвали «дияволицею». Чому? За що?

Якби я була письменницею, то написала б розкішну еротичну повість про особливості любовного трикутника в саду, що знаходився в Едемі в той час, коли Едем перебував не на небі, а на землі. Але я, на жаль, не письменниця, а полишена жінка, яка намагається вияснити причини райської драми, щоб збагнути причину своєї. Відтак, писатиму коротко, без прикрас про найпосутніше…

«Хто це настрочив? Не письменниця… Полишена кимось жінка, — подумала Євгенія й обнюхала послання. Воно пахло засушеним зелом — чебрецем і м’ятою, як руки Андріяни. — Невже це вона? Не може бути! Адась не раз висміював її за маніакальне бажання вийти заміж за… Та за будь-кого! Швидше всього, цю дурню написала одна з коханок Любенка, а Адась узяв почитати», — вирішила Євгенія і взяла наступний аркуш.

ІІ. Єва

Що відчував Адам, поставши з пороху земного чи перетворившись, завдяки Божому подихові, з примата на чоловіка, я не знаю. Можу хіба припустити, що гордість і самозамилування (найпосутніші почування «сильної» статі). Зате знаю напевно, вірніше, відчуваю всім єством, що праматір моя народжувалася в муках і що муки ті були не так тілесними, як душевними.

Спершу вона побачила сліпуче світло, що оповивало всю її плоть і не просто пестило її, а наче шліфувало: щось відбирало в неї, а щось причиняло їй. Дотики світла були, з одного боку, приємними, лоскітливими, а з другого — дратували її, оскільки вона не сумнівалася, що тіло її є досконалим і не потребує жодної корекції, а будь-яка спроба щось змінити в ньому є насильництвом над нею, богоподібною істотою.

Далі — відчула себе не те щоб мізерною, проте меншою і легшою, ніж до втручання світла, а відтак — беззахиснішою.

«Світло — це Творець!» — врешті-решт здогадалася вона, бо саме таким бачив Його чоловік, який доброхіть чи несамохіть уділив їй частку себе, й злякалася його ляком — благоговійним, запобігливим, і усвідомила, що Він — Отець, якому не слід перечити. Проте все її єство жадало, аби Він учинив її такою, якою вона була перед тим, і відступив від неї.

— Єва! Єва! — нарозспів промовило Світло й сліпучим променем торкнулося її чола — не то поцілувало його, не то поставило на ньому жарку печать.

— Є-ва? Що таке Є-ва? — несміливо запитала вона якимось не своїм, писклявим голосом.

— Єва — це життя, — пояснило Світло. — Ти — Єва! — І його негучний голос сягнув кожної клітини її змалілого тіла, але збурив у ній не радість, а протест:

— Я Адам! — вигукнула вона. — Твій син улюблений!

— Єва! — лагідно шумнуло Світло й немовби провело по її довгому, довшому, ніж колись волоссю золотим гребінцем, і воно стало м’якшим, шовковистішим.

Цей порух Світла збентежив її, з очей полилося щось гаряче, схоже на зігріту сонцем воду, — й вона, змахнувши його з обличчя, запитала:

— Господи! Чому ти називаєш мене чужим іменем? Чому не впізнаєш?

— Це твої ім’я! — м’яко, але переконливо промовило Світло.

— Ні, ні! — палко запротестувала вона, забувши, що Йому не можна перечити. — Я — Адам! Адам! — і в її свідомості напрочуд яскраво відтворилося-вирізьбилося, як вона — Адам, нарікає невеличку білокрилу істоту «голубом», в’юнку, шерхату — «ящіркою», а більшеньке створіння з великими вологими очицями, яке щойно вислизнуло з лона матері на теплий моріжок, — «ланню». І постала перед нею якась істота, схожа на неї — Адама, але темніша шкірою. Вона взяла ту «лань» на руки й поцілувала її.

І чомусь захотілося їй вихопити звірку з рук неприємної з’яви, але видиво зникло…

— Оце Адам! — промовило Світло, й вона побачила перед собою… себе.

— Це я! Я! — загукала вона і спробувала підвестися, але не змогла, бо памороки впали на очі. А отямившись, відчула, як той, кого Світло нарекло її іменем, підводить її, вдоволено проказуючи її ж таки голосом: «Оце тепер вона кість від кості і тіло від тіла мого!»

— Воно не твоє, а моє! — розпачливо простогнала вона і припала до нього — свого, милого, сподіваючись злитися з ним, повернутися в нього.

— Не липни! — верескнув чоловік у її тілі й почав відривати її від себе, але вона щомоці хапалася за нього, вигукуючи: «Моє! Моє!»

Згодом, довідавшись, що сталося, вона довго голосила, й коли він називав її Євою, шаліючи, рвала на собі не своє, задовге волосся: «Ні! Ні!» Тоді чоловік повів її до плеса, де колись вони, будучи одним тілом, милувалися собою, і став поруч. Розглядаючи свій відбиток, вона мало-помалу усвідомила, що Творець учинив її подібною до істоти, що привиділася їй у напівсні, й з горя мало не вдавилася руками, бо Адамове тіло було їй рідним, привабливим, а своє — чужим, неприємним.

— Вгамуйся, якщо хочеш бути моєю! — гримнув на неї чоловік, і вона примовкла. Покірно попленталася за ним у затишну, вже обжиту Адамову печеру, хоча й не зрозуміла, чому має бути його, а не своєю.

— Отець заповів нам плодитися і розмножуватися! — виголосив він їй там і показав, що вона має робити, аби сповнити заповідь.

З часом вона майже примирилася з тим, що ніколи вповні не ввійде в його тіло, лише вряди-годи, коли він сам того забажає, може мати його в собі. Тішилася, якщо Адам уходив у неї і дарував їй повну, радісну єдність з ним. А без цього почувала себе нещасною, самотньою, так, мовби все ще була не самовартісною особою, а ребром, яке вилущили з нього й кинули на поживу звірам. Відтак намагалася повсякчас бути при ньому й виконувала будь-яку роботу, котру він загадував, навіть найважчу, аби не відриватися від нього і милуватися його досконалим м’язистим тілом. Повсякчас горнулася до нього й прохала підтвердження, що подобається йому й такою — обтяженою зайвим м’якушем, задовгим волоссям і позбавленою кореня.

Але чоловік, замість того, щоб признатися їй, що її каліцтво не смутить його, відбувався коротким «Еге ж!», або ж, боляче вщипнувши за груди, відштовхував її: «Виполи краще он той бур’ян» чи «Труси груші, бо граки клюють». А під вечір, якщо перебував у доброму гуморі, розтлумачував їй, як старший і досвідченіший, закони Едему, переконував, що вона має захоплюватися не лише його досконалим, божистим тілом, але й душею, тобто, повсякчас угадувати його настрій і перейматися не так своїми, дрібничковими, нікчемними, як його, незрівнянно мудрішими й величнішими пориваннями. А вона не розуміла, чого він домагається від неї, оскільки й без того все вгадувала, всім переймалася. І якщо чоловік сварив її, гнівалася не так на нього, як на себе за те, що несамохіть зіпсувала йому настрій, і припадала до роботи, бо Адам не кпив з неї і не шпетив її лише тоді, коли вона трудилася обіч нього, а з її чола скапував рясний піт. Казав: «Молодчага!» — і заохотливо ляскав шкарубкою рукою по її засмаглій, вологій спині. В такі хвилини вона почувала себе рівною йому, другим Адамом, і старалася ще дужче.

Коли ж на землю спадали сутінки, чоловік, постогнуючи від утоми, лягав на моріжок перед печерою й, підклавши під голову тверду, наче з каменю витесану руку, кидав: «Я голодний!» Вона притьмом бігла в печеру, виносила звідтам найсоковитіші, найсмачніші фрукти, які приберегла для нього, краяла їх камінним ножем (завжди тупим!), клала шматочки йому в рот, витирала листком подорожника сік, що точився з кутиків його вуст, і масувала йому груди, намагаючись угадати, чи думає він про неї, а якщо думає, то як? І чекала, чекала від нього якогось чудовного слова, незвичайного вчинку, а надто злучення з ним, яке ніколи не урветься, яке поєднає їх назавше.

Але дочекалася…

Про це я розповім згодом, коли ти вислухаєш Адама…

«Кумедна байка! Склала її, як на мене, не дуже приваблива жінка, яка вганяє за показними чоловіками, а ті, трохи побавившись з нею, зникають у мороці, — урвавши читання, подумала Євгенія. — Добре, що я не зазнала цього, що в мене все склалося, як у гарній пісні».

Й несамохіть почала розповідати невдатній незнайомці сюжет своєї «пісні».

Я приїхала в Колоброди погостювати в бабусі, й пішли ми з Оленкою Гладущиковою в луг погуляти. А там Адась (зграбний, засмаглий, в одних шортах) косив траву разом з бригадою косарів і раз за разом позирав на нас.

«Це моя доля!» — одразу вгадала я і запитала подружку:

— Хто це?

— Адам. Наш новий агроном. Син Маньки Луцишиної, що замешкує біля цукрового заводу.

— Тієї, яку прозивають Шелихвісткою?

— Ага. Але тепер її величають Марією Василівною задля синка, за яким гинуть усі дівчата, — відповіла Оленка, і мені так запекло, наче ті дівчата змовилися відбити в мене мого коханого, вінчаного чоловіка.

— Ти також? — насмішкувато поцікавилася я в Оленки.

— Вже ні, — буркнула вона.

— Чому?

— Бо в матінку вдався. Баламутить усіх, а візьме якусь багачку з міста.

Адась здогадався, що ми балакаємо про нього. Покинув косити й підійшов до нас.

— Дівчатка! Сонце пражить, а я без кепки. Сплетіть-то мені вінок. Яка перша сплете, моєю буде!

— З ромашок чи дзвіночків, — зашарівшись, спитала Оленка.

— З ромашок, — відказав Адась, дивлячись на мене.

Оленка тут же метнулася до ромашок, а я, відійшовши від нього, почала неквапливо зривати дзвіночки, дарма що серце кричало в грудях, як птаха перед грозою.

Адась вирішив, що я не зачарувалася ним, і запитав:

— А ти чия?

— Онука Ганни Прокопець, — сухо відказала я і почимчикувала додому.

Під вечір заявилася Оленка. Похвалилася, що Адасеві дуже сподобався її вінок, і він пообіцяв їй прийти на танці. Я подалася з Оленкою в клуб. Він уже був там. Вальсував з якоюсь дівчиною. Потім запросив разок Оленку (за вінок), а далі танцював лише зі мною. Провів додому і, замість «дякую за приємний вечір» покликав мене заміж. І я згодилася…

Всі люди відмовляли мене. Бабуся не хотіла родичатися з «гультіпашною» Манькою. Батько з матір’ю (вони вже п’ять років жили в Москві, гарно заробляли там) сподівалися, що я, закінчивши медучилище, приїду до них, вже й роботу мені підшукали. Дядько, Юрій Макарович, бездітний удівець, у якого я замешкувала і який дуже любив мене, хотів, щоб цього літа я вступила до медінституту, куди він уже вторував мені стежку. А я, усупереч їм, розписалася з Адасем у Колобродівській сільраді й замешкала з ним у Маньчиній мазанці, такій ветхій, що я повсякчас боялася, що якогось дня вітер здує з неї дах і розчахне її навпіл. Тамтешні наречені чудувалися, що я залишила місто й пішла в невістки до Маньки, й водночас заздрили мені, споглядаючи, як Адась упадає біля мене. А я почувала себе найщасливішою в світі, позирала на них, відкинутих Адасем, з погордою і робила все, щоб прихорошити наше гніздо.

Свекруха (справді ледача й гуляща) не кривдила мене: побоювалася дядька, який у той час був головою райради. Проте повсякчас сварилася з Адасем, бо він забороняв їй приводити хахалів, а вона однак їх приводила, й коли син протестував, кричала: «Це моя хата!» — і показувала йому на двері.

— Ну, годі! Треба втікати в Москву, — якось після чергової сварки випалив Адась, і ми б, напевно, поїхали, якби не дядько, якому я потелефонувала, щоб попрощатися.

— Не пущу! — категорично заявив він, і вже наступного дня перевіз нас у свою двокімнатну квартиру в центрі міста. Прилаштував мене медсестрою у фізкабінет, домігся для Адася посади в районному управлінні сільського господарства і з часом полюбив його як сина за те, що він кохав мене щиро й вірно, — похвалилася Євгенія незнайомій «писарці» й почала читати далі.

ІІІ. Адам

Чесно кажучи, я волів би розмножуватися якимось іншим, не тварним способом, бо той, яким мені доводиться слугувати Отцеві, є, як на мене, принизливим для богоподібної істоти. А жіноче лепетання, яке супроводжує його, заважає мені усвідомлювати це як служіння й перетворює сакральний акт на звичайну злучку.

З Євою все відбувається трохи достойніше, ніж з Ліліт, бо Єва хоч і не зразу, але зрозуміла, що вона лише олтар, на який я складаю Сущому жертвопринесення сімені, і не подає голосу, а Ліліт — колька їй у бік — повсякчас придумувала безглузді слова, як ото «кохання», «ніжність», «самозабуття», «екстаз» і пантеличила мене ними у найвідповідальнішу мить.

Я не раз у нервах прохав її:

— Поясни мені зрозумілою мовою значення бодай одного з тих слів, якими ти повсякчас нівелюєш сакральну суть нашої близькості, скажімо, «кохання». Отець повелів нам плодитися і наповнювати собою землю, а не «кохатися». Твоє «кохатися» означає, як на мене, «байдикувати, витрачати наше дорогоцінне існування не на пізнання світу й Господа, а на самовичерпування, що, як на мене, є великим гріхом, марнотою марнот.

На це вона, вішаючись мені на шию, воркотіла, як кішка:

— Коханий, чим жвавіше ми вичерпуємо воду з криниці, тим хутчій вона прибуває!

— А «самозабуття»? Що це, як не втрата свого божистого «я» й уподібнення тваринам?

— Ну то й що! Поглянь, які вони милі, як наполегливо слугують одне одному, домагаючись екстазу, — відказувала вона.

— А що таке «ніжність»? — втрачаючи терпець, допитувався я. — Що?!

— Це те, що ти відчуєш, коли покохаєш мене всім серцем.

Словом, вона так і не зуміла переконливо довести мені, що вигадані нею слова означають якісь реалії нашого співіснування, хоча й уважала себе мудрою, навіть мудрішою за мене. І це ще не все.

Я в поті чола порав Сад, а вона, розлігшись у затінку, розповідала мені, що я маю відчувати, коли входжу в неї, а що, коли виходжу, якими дивовижними видіннями мусить супроводжуватися процес виверження сімені! Але не плодоносила, бо думала під час богослужіння про свої фантасмагорії, а не про те, як виснажений довгим перебігом сперматозоїд бере приступом яйцеклітину. Я не раз пояснював їй, що вона зобов’язана думати виключно про цей дивовижний мент, який провокує вибух, подібний тому, з якого постав Усесвіт. Коли цей вибух (супроводжуваний спалахом, рівним спалахові тисячі сонць) стрясає моє тіло, я почуваю себе мошкою, що потрапила в жерло вулкана, й водночас могутнім полководцем, який одним пострілом свого кореня випускає з напівбуття в буття істинне багатомільйонну армію бравих вояків і спрямовує її на штурм далекої, майже недосяжної, ще не заплідненої Божим подихом зорі.

Казав: «Якби нам з тобою вдалося змоделювати подібний вибух за межами наших тіл, ми могли б, подібно Творцеві, творити планети!»

— А навіщо? — флегматично запитувала вона й вилизувала мені обличчя, наче корова теля, а то й дозволяла собі торкатися священного кореня, і не просто торкатися, а бавитися ним (коли я, натомившись, дрімав), наче виліпленим з глини свистунцем, і називати його принизливими назвиськами: «безрогим равликом», «приборканим пітончиком».

Їй страх як подобалося глузувати з найсвятіших речей, висміювати найпіднесеніші слова та вчинки. В той час, коли я відпочивав, зморений битвою за примноження життя, вона, замість того, щоб скласти пісню-хвалу моїй завзятості, прилігши біля мене, з піною на вустах доказувала мені, що жодний з моїх «млявих», «ледачих» «бігунців» не зумів сягнути її «зорі».

— Як знаєш? — не розплющуючи віч, запитував я.

— Я відчуваю це! — зверхньо відказувала вона й закликала мене до повторного штурму, а коли я відмовлявся, називала мене бевзем (а це що таке?) і, хтиво пританцьовуючи, йшла бавитися зі звірами — тиграми, левами, носорогами.

Я не раз учив її, що не слід так вигинатися, бо хоч ми в Едемі й одні, звірі також мають очі і, напевно, чудуються, навіщо ми щодень вичерпуємо свою силу:

— Чинячи так, ми подаємо їм поганий приклад. Вони ж паруються лише в певний час, винятково заради запліднення, а ти не хочеш плодоносити, бо для тебе священнодійство є лише пустою щоденною забавою.

Вона заперечувала це:

— Я хочу, але твоїм «бігунцям» бракує енергії кохання.

— Чому ж самки тварин вагітніють і без твоєї ефемерної «енергії»?

— А тому, чоловіче, що створити тварину — це одна річ, а людину — зовсім інша. Бог творив нас, царів плотського світу, кохаючи, і ми також маємо творити собі подібних з коханням, бо тільки воно обертає шмат плоті на людину. А ти не кохаєш мене навіть так, як лев кохає левицю! — відбивалася вона і бралася знову і знову вчити мене «коханню».

Я терпів її надокучливі «ніжності» (винятково заради здійсненні Отчої волі) доти, допоки не здогадався, що вона чинить це не з метою успішного запліднення, а в надії підвередити моє здоров’я, вивищитися наді мною, позаяк, навчаючи мене «коханню», вона нічим не поступається, нічого не витрачає, а навпаки, раз за разом привласнює найціннішу, найвойовничішу частку моєї плоті, а я, нічого не здобуваючи, втрачаю армію за армією! Втрачаю охоту до праці, а відтак — повагу Отця! А вона, отримуючи моє, стає дедалі дужчою, заповзятішою і, що особливо прикро — мудрішає!

Але допоки я прозрів, збігло чимало часу! Не рік і не два я, спустошений її «коханням», відлежувався під яблунею, а вона, співаючи, порала Сад і ласкою та лестощами відлучала від мене звірів і приручала їх собі, внаслідок чого вони перестали коритися мені і почали слугувати лише їй. Причому охоче, з радістю, і врешті-решт визнали її одноосібною царицею.

Аж тоді я заволав до Бога:

— Отче! Ліліт повстала проти мене, а відтак, і проти Тебе! Замість спільного, так би мовити демократичного правування Садом установила Матріархат!

Отець хотів нас помирити, але вона навідріз відмовилася злягатися зі мною без «кохання» і «ніжності», а також ділитися зі мною прирученими тваринами й запрохала в Нього, щоб Він дозволив їй перебратися зі своїми улюбленцями на закрайки Саду. Отець довго відмовляв її, але… Мабуть, Він витворив її з іншої глини, ніж мене: для мене взяв теплу, сповнену світла, а для неї — з-під розлогого куща, куди ніколи не зазирає сонце — чорну (бо вона темніша за мене і шкірою, й волоссям), масну і завжди вологу. Тому ми й не змогли порозумітися. Він відлучив її від мене, і всі звірі і птахи залишили мене і подалися слідом за нею. І я не просто занудьгував, а впав у депресію. Поламав усі знаряддя праці й (о, сором!) почав шукати шлях у пекло…

Добре, що вдругорядь Отець вибрав якісніший матеріал — моє ребро, вже освячене Його благословенним подихом. Я чув, як він розкривав мені груди, але не крикнув, не зойкнув, бо сказав собі: «Він виймає не ребро, а стрілу, яку ввігнала в мене владолюбна, непоступлива жона!»

Єва, на загал, подобається мені дужче за Ліліт вже тому, що з усіх сил намагається вподібнитися мені, вважає мене наступником Отця в Саду, побоюється звірів, не вимагає, щоб я без нагальної потреби вимітував з себе дорогоцінне сім’я і, що найважливіше, не знає тих безглуздих слів, які навигадувала Ліліт, щоб затуплювати мені розум, ущерблювати мою чоловічу гідність.

Коли вона заздрісно зорить на мій корінь, я почуваю себе наймогутнішою, найвартіснішою істотою, і сім’я моє несамохіть проливається на землю. Я впевнений, що ця чиста пожертва є особливо приємною Отцеві — дарма, що вона не сприяє примноженню людства, зате удобрює ґрунт Саду.

Словом, Єва є справді моєю, чоловіковою, але… Якщо по правді, мене інколи дратує її поступливість, догідливість, тобто властива реброві безмозкість, а також її маніакальне бажання сховатися в моїх грудях, прилягти до мого серця. І я вибухаю гнівом… від страху, що з часом вона вподібниться Ліліт. Приміром, учора вона несподівано лизнула мені щоку (точнісінько, як та), і я, щоб відбити в неї охоту до лизання, покарав її і правицею, і словом: ляснув по щоці і гукнув: «Геть від мене, дурепо!» Й вона, замість того, щоб відстояти себе, затулила долонею щоку й кудись покірно почалапала.

Якийсь час я насолоджувався самотою, а потім мені спало на думку, що дурна жінка може з горя забрести аж на околицю Саду і змовитися проти мене з Ліліт. Я загукав: «Єво! Я голодний!» Вона одразу ж повернулася й, не зронивши ні слова, почала годувати мене. Під’ївши, я охоче сповнив свій подружній обов’язок і поклав собі не бити й не проганяти її, щоб Отцеві не довелося виймати з мене ще одне ребро, а то й частину мозку чи печінки…»

— Годі! — долинув до мене зоддалеку твій вигук. Ти сердишся, що я зобразила першого чоловіка таким йолопом? І даремно! Не забувай, що він — юним-юне, неотесане створіння, котре ще не усвідомлює свого призначення, що між ним і тобою пролягають тисячоліття розмаїтих випробувань, і не ототожнюй себе з ним, не запитуй себе: «Навіщо вона морочить мене?» — Невдовзі зрозумієш, якщо, звісно, захочеш зрозуміти.

Я вже заклеїла Адамові рот фіговим листком і виводжу на кін Єву…

— Жодна з коханок Любенка не здатна таке вимудрувати. Він волочиться виключно за студентками й пустими, глупими молодичками — чим глупіша, тим миліша. Й котрась з Курчикових артисток також — цих цікавить лише його гаманець і зв’язки. І Зоя Шиленко не змогла б. Вона хоча й закохана в Адася, але помірно, без надії на взаємність, тому що Адась… не такий, щоб… — подумала Євгенія і несамохіть пригадала сварку дядька з Адасем.

Було це… давненько вже, коли дядька перевели в область, першим заступником голови обладміністрації, й вони перебралися разом з ним. Вона в той час підрощувала синочка, а чоловік, стараннями дядька, очолив відділ в облуправлінні сільського господарства і отримав двокімнатну квартиру. Все було начебто, гаразд, аж раптом під вечір заявився дядько — вона ще ніколи не бачила його таким лютим — і напався на Адася: «Марш на балкон, Маньчин сину! Будемо балакати!»

Про що вони балакали, зачинившись на балконі, Євгенія так і не дізналася, бо пересиділа халепу з малим, в дитячому покоїку. Чула лише, як дідько, виходячи, процідив:

— Ще раз почую щось таке — опинишся там, де був!

Адась сказав їй, що дядько шпетив його за конфлікт з начальником управління, і вона поквапилася повірити йому. Вже хоча б тому, що чоловіки невдовзі підмирилися, й дядько, посівши посаду заступника міністра, не лише перевів Адася в столицю, але й допоміг йому створити концерн, яким той нині успішно керував. Проте, дядькове «Маньчин сину!» не раз жалило їй серце і збуджувало підозри, що дядько відшмагав Адася не за сварку з начальником, а за щось інше, набагато прикріше…

«Мабуть, дядькові донесли, що Адась кокетував з якоюсь співробітницею. Він сам не опускався до службових романів і співробітникам не дозволяв «романсувати» на службі. Але це було давно. Зараз Адася цікавить лише концерн», — заспокоїла себе Євгенія і знову почала читати.

IV. Єва

…Цієї ночі я була Євою і водночас Адамом. Лежала — зморена, з зів’ялим коренем під тією яблунею, що росте біля печери. До мене тулилася якась жінка — смаглява, пружна, гаряча, мов полоз, що перегрівся на сонці. Вона торкнулася мого кореня і поцілувала мене так, що я мало не зомліла від огиди, бо вона була неприємною мені. Проте мій корінь настовбурчився, і вона, спостерігши це, почала наповзати на мене. Я сказала йому: «Ляж, бо я сплю!» Але корінь не підкорився мені. Я збагнула, що він, найвартісніша частина мого тіла, збунтувався проти мене, бо хоче належати їй — і з силою відтрутила її.

— Який ти тупий! — презирливо просичала жінка і пішла кудись, похитуючи широкими, майже такими як мої, стегнами. Я хотіла заснути, але не змогла, бо всі мої м’язи стужавіли, а корінь зробився твердим, як камінь. І потяг мене за собою! Я підхопилася й помчала за тією жінкою, люта, як голодна левиця! Ні, як десять левиць! Стрибнула їй на спину, повалила долі й увігнала в неї корінь, наче крем’яний ніж у яблуко. Я товкла її, кусала й щипала доти, допоки небо не спалахнуло і не скрутилося в сувій, а сім’я — військо моє — не вирушило здобувати зорю, яку вона ховала в собі й завзято боронила від мене.

Жінка одразу ж підвелася, пригладила довге (довше, ніж моє), чорне, наче крило ворона, волосся, зневажливо вирекла: «Ти не людина, й ніколи не станеш людиною!» — і подалася, накульгуючи, до струмка. А я заплакала з горя, що моє сім’я дісталося їй, ненависній, а не моєму Садові, що вона хлюпається в струмку, а я лежу, безсила, наче змія, що скинула шкіру, і заблагала Отця, щоб той спопелив її, а мені повернув силу і владу над коренем, бо доглядати Сад хоча й почесна, проте важка робота. А крім цього Саду, на землі є ще багато інших Садів. Я здобуду їх і впораю, якщо жінка не висотуватиме мене! Я кричала Йому:

«Отче! Вона жадає, щоб усі звірі вистрибували довкола неї! Всі плазуни плазували за нею! Всі птахи кружляли над її головою, а дерева й квіти викоренили себе, щоб бути їй свитою! Коли я признався їй, що хочу здобути всі Твої Сади, вона розсміялася: «Спершу здобудь мене!» Зглянься наді мною! Оберни її на глину!»

Вранці я розповіла про це Адамові. Він збентежився:

— Це був сон про моє, вірніше, наше минуле. Забудь його!

— Забуду, якщо ти скажеш мені, хто ця жінка і що вчинив з нею Отець!

— Це Ліліт, — знехотя признався він. — Жінка, витворена з пороху земного, котра замалим не погубила мене. Тепер вона замешкує на закрайках Саду.

— Одна?

— Ні! З найдужчими звірами, з найхимернішими плазунами й птахами. Вони підлягають лише їй, а мене ненавидять, бо вважають, що це я скривдив її, а не вона мене.

— Ти навідувався до неї? — несміливо запитала я і вперше відчула, що маю серце — велике й колюче, як кактус.

Адам заперечно труснув головою:

— Ні! Я ненавиджу її! Крім того, Отець, створивши тебе, поклав межу між нами і нею. Той з нас, хто перекрочить її, вже не зможе повернутися…

Він уперше розмовляв зі мною, як з рівнею, і я, зрадівши, дозволила собі пригорнутися до нього й запевнила його, що ніколи, хай би що, не перекрочу ту межу.

— Не ходи туди, — попрохав він, — бо вона… суща дияволиця. Може вроїти тобі будь-що.

Я розсміялася:

— Ти забув, що я постала з твого ребра й ненавиджу те, що ненавидиш ти?

Й того ж дня, по обіді, коли він заснув, побігла на загумінки Саду, щоб не у сні, а наяв побачити дивну жінку, котра доброхіть відпала від Адама. Бігла й чудувалася, що мені не соромно обманювати Адама, що чим далі я відбігаю від нього, тим менше боюся звірів, гадів, а також його — гнівливого, важкого на руку.

«Спи, чоловіче! Спи до мого повернення», — подумки наказувала я йому, відважно, ба, навіть суворо, так, наче була Адамом, що квапиться до своєї Єви, а він — відлученою жоною. В мене гейби виросли крила — великі, проте легкі, як у бабки, і я дісталася господи Ліліт швидше, ніж сподівалася. Й замалим не перелетіла межу — ланцюжок червоних, як калинова крівця, іскорок, що перебігали то справа наліво, то зліва направо.

За ними стелилася пустельна, поросла різнотрав’ям рівнина. Там під могутнім баобабом сиділа, спершись на велетенського лева, жінка, котру я бачила уві сні. Крупний тигр, лежачи перед нею, вилизував їй п’ятки, розмаїті звірі, великі й малі, оточували її і так мирно й благоговійно зорили на неї, наче споглядання своєї повелительки замінювало їм не лише розваги, але і їжу. На гілках баобаба виспівували пташині хори, а кондор, що зависнув над її головою, затіняв їй потужними крилами сонце.

Лев помітив мене першим і рикнув так, що луна його роздратованого рику, вдарившись об мої груди, мало не збила мене з ніг.

— Цить, любий! — торкнувшись рукою його гриви, ласкавенько мовила Ліліт. — Це ж та… з ребра! — й озвалася до мене: — Я знала, що ти скучиш за мною і прийдеш. Рано чи пізно…

Вона хоча й була схожою на мене, проте виглядала дужчою і величнішою. Мала менші груди й нижчий голос — такий м’який, лоскітливий і звабливий, що мені захотілося переплигнути межу й присісти біля неї. Але я згадала пересторогу Адама й відступила назад, промимривши:

— Я не знаю тебе…

— Тіло знає, — відказала Ліліт і, підвівшись, попрямувала до мене. — Чому тупцюєш? Ходи до нас. Мої звірі кохатимуть тебе так само, як і мене. Тобі буде веселіше з нами, ніж з Адамом, бо він не вміє кохати, ба, навіть не розуміє значення найпосутніших, найчарівніших, життєтворчих слів. Не вміє цілувати, пестити, жаліти. З ним ти завжди будеш голодною серцем, приниженою, а то й битою, бо він — раб, який уміє лише порати землю, славити Отця і хизуватися своїм коренем. Там, на своїй половині, він — цар, але без царства, бо всі волелюбні звірі втекли від нього — самовпевненого, грубого, заздрісного. Його терплять лише кроти, хробаки, горобці, собаки й павуки, а ще рослини, які він доглядає. Завзято, проте без серця, без ласки. Його улюблені вирази — «священний обов’язок», «не переч мені», «хочу їсти», чи не так? Нині його царство — це ти, покірна, прислужлива, терпляча. Чоловік усвідомлює це і, лютуючи, мріє про завоювання інших Садів, про панування над усім світом, бо він хоча й подібний до людини, але ще не людина, а хижак, який вважає, що його обов’язок — загарбувати й поневолювати…

Ти щороку приводитимеш йому діток, зачатих без кохання, трудитимешся нарівні з ним, а то й більше, й сичатимеш від болю, коли він пригинатиме тебе до землі — кулаком та лайкою, але не повстанеш, не випростаєшся. Казатимеш собі: «Так має бути, бо я чоловікова, я з ребра!» І якогось дня побачиш у плесі не себе, а бридку згорбатілу істоту. Озирнешся: «Де мої діти?» — і заридаєш, згадавши, що вони або полягли, завойовуючи Адамові нові Сади, або порають їх далеко від тебе. Запитаєш: «Де чоловік мій?» — а він буде тут, біля мене. Не віриш? Дарма. Бо мої звірі вже не раз бачили його там, де стоїш ти…

Ліліт вишіптувала мені все це ласкаво й настирливо, мов хвиля берегові, а я полум’яніла жагою вчинити те, що вчинила уві сні, хоча й усвідомлювала, що це не моя жага, а чоловіка, що мене пориває до неї пам’ять ребра, а я — Єва — маю плюнути їй під ноги й затуливши руками вуха, поквапитися до Адама. Проте слухала її, наче голос ангельських труб, і навіть подумки згоджувалася з нею, допоки вона не вирекла:

— Переступи межу! Прийди до мене назавше! Я вмію кохати й тебе навчу коханню! Ми запануємо тут удвох, а той захланний недоумок нехай випрошує собі іншу жінку й у парі з нею завойовує інші Сади.

Пропозиція Ліліт була розумною і звабливою, але я не вхопилася за неї, бо відчула, що не хочу назавше втрачати Адама, не хочу відступати його ні їй, ні якійсь іншій жінці, тому що він — мій! І від вогнища, що палахкотіло в мені, зосталася тільки сажа ненависті.

— Ти не зможеш навчити мене коханню, тому що не кохала Адама, а лише побивала його словами, значення яких він не розумів! — прошипіла я і побігла від неї.

— Твій чоловік не сьогодні, так завтра приповзе до мене, — засміявшись, гукнула вона мені вслід.

— Не діждешся! — не озираючись, відказала я, щоб останнє слово зосталося за мною, бо, спізнавши те, що відчував Адам, майже не сумнівалася, що він таки приповзе… Якщо не завтра, то позавтра.

Туди я летіла, а назад шкандибала, проклинаючи своє бажання побачити спокусницю. Насилу діставшись плеса, я, щоб остудити серце, зайшла у воду. Вона була прохолодною і солодкою, а сльози, що струмували з моїх очей, — гарячими і гіркими.

— Край усьому! Край! — прошепотіла я.

— Правда твоя! — згодився вуж, що лежав, згорнувшись, на прибережному камені. — Не спізнаєш ти щастя в Саду, де замешкує Ліліт, позаяк Адам повсякчас бігатиме до межі, а ти бігатимеш за ним. Він зненавидить тебе за те, що ти пантруєш за ним, а ти його — за пожадання жінки, котра вабить як його, так і тебе. Й рано чи пізно хтось із вас перебіжить до неї, бо вона дужча, хитріша за вас і завжди допинає свого.

— Що ж мені робити? Що? — з розпачем вигукнула я.

— Полишити цей Сад, — відказав вуж. — Причому якнайшвидше.

— Ні! Ні! — злякано прошепотіла я. Отець не дозволить нам…

— Дозволить, якщо ви порушите його заборону і з’їсте вдвох яблуко з того дерева, що росте посеред Саду.

— З дерева пізнання добра і зла?! — вжахнулася я.

— Так, — підтвердив він. — Іншої ради немає.

— Це неможливо, — зітхнула я. — Адам казав, що скуштувавши плід з того дерева, ми помремо.

— Бо він, глупий, ще не здогадується, що богоподібна істота зобов’язана, навіть приречена пізнавати. Душа, що пізнає, розвивається, як молоде дерево, цвіте й плодоносить. А та, що відмовляється пізнавати, — вироджується і всихає.

— Що ж ми пізнаємо?

— Багато чого. Адам, передовсім, збагне, що без любові всі його діяння є марнотою, і покохає тебе — найближчу, найріднішу. Можливо, навіть дужче, ніж Отця.

— А що зрозумію я?

— Ти зробишся промисливішою і хитрішою за свою суперницю, понесеш від Адама і станеш праматір’ю всіх народів, що населятимуть землю. І що найважливіше — турбота про потомків назавше відверне і тебе, і його від Ліліт.

— Воно б добре, — сказала я. — Але Адам не згодиться.

— Якщо побачить, що ти, скуштувавши плід, не померла, якщо почує, що завдяки пізнанню завоює весь світ і зрівняється силою з Отцем, — згодиться!

Я усвідомлювала, що не повинна слухати вужа, бо кожне його слово заперечує Отчу настанову, проте слухала, бо він був єдиною істотою, що перейнялася моєю бідою.

— Цей Сад затісний для трьох. Про це шепочуться не лише звірі, але й навіть дерева. Якщо ти справді кохаєш Адама і хочеш зберегти його для себе…

— Хочу! Дуже хочу! — вигукнула я. — Проте… мені треба порадитися з ним.

— Жоно! Ти ж постала не з глини, а з ребра, тож маєш бути мудрішою за чоловіка. Якщо ти переповіси йому мої слова, він злякається і заборонить тобі наближатися до того дерева, а то й прискаржить Творцеві і тебе, і мене. Ти мусиш прийти до нього, вже скуштувавши плід!

— А раптом я справді помру?

— Це буде славна смерть, яка покаже Адамові, хто з вас двох справді вмів кохати!

Я повернулася до чоловіка з половинкою яблука. Жива й неушкоджена. Хіба що трохи паморочилася голова від щастя, що я здолала свій страх. Він одразу ж напався на мене:

— Де тебе носило? Я вже давно прокинувся, голодний, спраглий.

— Я відважно обійняла його і сказала:

— Кохаю тебе!

Він сполотнів:

— Ти ходила до Ліліт?

— Забудь про неї! — сказала я і простягла йому половинку яблука.

«У неї й справді не було іншого виходу», — несамохіть перейнявшись Євиною гризотою, подумала Євгенія і згадала свою двоюрідну сестру Уляну, яка на весіллі своєї небоги так безсоромно липла до Адася, що їй довелося знепритомніти, а по весіллі порвати стосунки з нахабною сестрицею, закинувши їй, що вона, тягаючись будь з ким, ганьбить честь родини. Уляна, звісна річ, зрозуміла, де цуцик заритий, і почала телефонувати Адасеві на службу, а їй писати анонімки, що Адась гуляє зі своєю секретаркою. Тривало це доти, допоки дядько не звільнив інтриганку з гарної посади, яку вона отримала завдяки йому.

Це її хоч і засмутило, проте ненадовго, бо вона підчепила собі «крутішого» кавалера, який керував лісовим господарством України і мав на той час уже четверо онуків.

«А що Ліліт? Як вона відреагувала на гріхопадіння своїх коханих суперників?» — запитала себе Євгенія і знову почала читати.

V. Ліліт

«Збулося! Здійснилося! Отець прогнав Адама і його глупезну, боягузливу дружину з Саду, а мене приласкав! Він завжди любив мене дужче за Адама, дарма що той повсякчас бив поклони й вигадував хвалебні молитви, а я лише простягала до Нього руки й шепотіла: «Кохаю тебе!»

— Що маю робити тепер? — запитала я Його.

Він торкнувся десницею мого чола:

— Панувати в Саду, — і стер межу.

Я тут же зайняла печеру, полишену грішниками, й улаштувала звірам і птахам бучне свято. Ми веселилися три роки, а може, й всі тридцять, бо Сад устигнув за цей час порости кропивою, папороттю і мохами, дерева хоч і плодоносили, проте не так рясно, як колись. Розвелася сила-силенна кротів, хробаків, плазунів, які з року в рік ставали все крупнішими й ненажерливішими. Спершу вони обшмульгували тільки крони дерев, а потім почали покрадьки від мене ласувати дрібними тваринами. Я не раз пояснювала їм, що вони не мають права кривдити малечу, бо це особливий, Божий Сад. Вони згідливо кивали довгошиїми голівками, обіцяли, що будуть вегетаріанцями, проте потай робили своє, порушуючи гармонію і лад раю. Але до пори, до часу це не вельми смутило мене, бо я отримала до рук найсолодший плід — волю, й на додачу до нього — відчуття своєї вищості над грішною парою.

Я знала про них майже все завдяки птахам, які прилітали до мене з інших, диких садів. Збанітовані, мандруючи землею, населеною не облагородженими Отчим помислом тваринами (які без страху Божого пожирали одне одного і не визнавали людей чимось ліпшим за себе), чудом уціліли, й, відшукавши собі затишну долину, оточену горами, в поті чола вирощують хліб, овочі, змагаючись зі стихіями, відбиваючись від хижаків, приручаючи травоїдних тварин, і плодяться та й плодяться, незважаючи на повсякчасну небезпеку і несприятливі кліматичні умови.

Спершу я глузувала з них: «Цар і Цариця Едему, втративши благодать, уподібнилися смертним тваринам і в будь-який мент можуть стати харчем для звірів, дужчих за себе. Тяжко працюють, ледве зводять кінці з кінцями…» А потім все частіше й частіше почала згадувати, як Єва втікала від мене, й уявляти собі, як вона прибігла до Адама — закохана, захекана, як він зрадів, почувши, що вона також відкинула мене, обійняв її і поцілував не як слинявий бовван, а як людина!

І на мене напали ревнощі! («Дурне слово!», — сказав би Адам, дарма що сам повсякчас ревнував мене до Отця, до звірів і навіть до ласкавого райського вітру…) Вони були наче рій шершнів, їхні жала сягали мого серця, і я кричала від болю, але беззвучно, щоб не принизити себе в очах своїх підданців. Мені захотілося побігти до тих, штовхнути Єву в багаття, яке він розпалив для неї, щоб зігріти її, відлякнути хижаків від неї, а його за волосся затягти у свій Сад… Або ж міцно обійняти їх обох, бо вона також сподобалася мені (вірніше, не вона, а те, що було в ній від Адама). Так міцно обхопити їх обох, щоб вони, знепритомнівши, попадали на землю, і я б могла навчати їх (обох! водночас!) коханню до мене! Я прагла, щоб вони обоє залюбилися в мене! Щоб до смерті не змогли стерти мої палкі тавра!

Аж тепер, завдяки ревнощам, я зрозуміла, що вони потрібні мені! Обоє! І як коханці, і як суперники! Аж тепер до мене дійшло, що боязка, пришелепкувата Єва перехитрувала мене! Не забоялася ні гріха, ні смерті задля того, щоб відлучити Адама не лише від мене, але й від Отця! Обтяжила чоловіка численним потомством, щоб, плекаючи його, він не згадував ні про мене, ні про Нього!

Але, незважаючи на це, він згадує, бо йому також, щоб завойовувати світи, потрібна суперниця. Єва також не забула мене. Й вона не від того, щоб позмагатися зі мною (не за владу над світами, а за Адама!), довести мені, що вона, смертна, тепер є дужчою за мене, безсмертну, бо він кохає лише її, слугує лише їй та її виплодкам!

Я потрібна їм обом, як вогонь, що, зігріваючи, обпалює! Як пристрасть, як ревнощі, як спонука до борні, завдяки якій вони з напівзвірів стануть істинними людьми: чоловіком і чарівною жінкою!

Я все дужче й дужче рвалася до них, зі свого Саду, осяяного Отчим вогнем, до їхнього малого вогнища, їхньої смертної челяді, до тих нечисленних звірів, яких вони впокорили не Божим, а своїм словом. І водночас боялася зустрічі з ними — істотами, які ціною життя вічного пізнали щось таке, чого не знаю я, й можливо, так змудріли, що я вже не зможу перевершити їх.

Якось мене повело до яблуні, з якої Єва зірвала заборонений плід. Там було лише декілька дрібних, зелених яблучок. Вуж, що, згорнувшись, дрімав під деревом, сказав мені, що їх не варто їсти, бо вони вже не мають чудодійної сили, і я повернулася в свою печеру, подумки дякуючи Отцеві за те, що Він уберіг мене від спокуси.

Проте моє поривання до грішників не прочахло, а навпаки, стало нестерпним. І однієї ночі, коли мої звірі поснули, я покрадьки вийшла з печери й побігла до брами, яку з часу нашої з Адамом з’яви в Саду охороняв ангел з вогненним мечем. Я хотіла попрохати його, щоб він випустив мене на одненьку мить — перебачитися з Адамом і Євою. Але ангела там не було! І брами також! Я озирнулася на Сад і побачила над ним, завжди теплим, погідним, велетенську чорну хмару, з якої випорскували блискавиці, й збагнула, що на землі нема раю. І ніколи вже не буде…»

Задзвонив телефон у передпокої і на столі. Євгенія знехотя урвала читання, підняла слухавку. Знову Адась.

— Серденько, у нас є шампанське?

Голос бадьорий, щоб не сказати бадьористий.

— Ні, лише коньяк і горілка, — відказала Євгенія.

— Я куплю. Яке тобі більше посмакує, «Артемівське» чи «Кримське»?

«Чому він аж так клопочеться? Мабуть, друг — крупна шишка», — подумала Євгенія і, заледве стримуючи роздратування, викликане чудною писаниною, відповіла:

— Мені однаково. Я питиму горілку.

— З пончиками? — розсміявся Адась, але якось натужно, не так, як завжди.

— А чом би й ні? — сухо відгукнулася Євгенія, аж тепер згадавши про вчинене тісто.

— Як знаєш! А ми хочемо шампанського, — безтурботно промовив Адась. — Будемо десь за годину. Цілую.

«Чому я нервуюся? — поклавши слухавку, подумала Євгенія. — Ну, прийде якийсь — і піде… Написала щось там якась там… Не Адасеві, ні! Адась, можливо, й стрибав час від часу в гречку, проте тут же вихоплювався з неї. Він не зміг би дурити мене впродовж п’яти років. Тому що, попри все, йому було добре зі мною. Було й буде. Жодна Ліліт не зможе зруйнувати наш шлюб, бо ми з ним, як одна душа».

Підійшла до канапи, взяла останній аркуш: читати — не читати. З одного боку, кортіло дізнатися, як зустріла біблейська пара неочікувану гостю, а з другого… Треба приготувати пончики, причепуритися, потелефонувати Андріяні, що композиція не вдалася і узгодити з нею задум іншої… А дочитати можна й пізніше, після того, як Адась скаже, кому це писано…

Пропікши поглядом останню слово: «Цілую», поклала аркуш на стіл. Підмалювала в прихожій вуста, причесала волосся. Потелефонувала Андріяні, але та не відгукнулася (в неділю вона зазвичай вимикає телефон). Перенесла всі квіти й рамку в свою майстерню, вийняла з комірки варення з пелюсток руж і почала виформовувати пончики, поспівуючи улюблену пісню Адася «Не всі тії та й сади цвітуть, що весною розвиваються…» й позираючи на клени за вікном. Сонце сховалося за хмару, й вони якось ураз пригасли, небо посіріло-побуріло, так наче в раї, що на небі, також закінчилося літо й запала осінь.

«Треба завтра купити нову парасольку, бо от-от почнуться дощі — смутні, затяжні, а у старій погнулися спиці», — подумала Євгенія і, вийнявши найбільшу каструлю, налила в неї майже до половини олії, додавши до неї смальцю. Як тільки жир забулькав, вкинула в нього з десяток пончиків… І тут тричі теленькнув дзвінок. Адась! Серце Євгенії, впокорене піснею і звичною роботою, відповіло на його безтурботне «телень» гулким, набатним бамканням.

«Господи! — подумала вона. — А що як той лист писаний йому? Що я маю чинити, якщо він признається?» Зняла тремтячими руками фартух, остудила їх водою з-під крана і почовгалася до дверей, як на страту…

Адась увійшов першим, з шампанським і крупним, чубатим ананасом у руках.

— А ось і ми, Женчику! Приймай гостю!

— Добридень, Євочко! — привіталася, визираючи з-за його спини, Андріяна, і, перекрочивши поріг, простягла їй трійко червоних тюльпанів, напіврозпуклих, з Адасевої теплиці.

«Невже Адась забув, що я ненавиджу тюльпани з того часу, як їх кидали й кидали на стежку, якою несли нашого хлопчика в дубовій, завеликій для нього труні, а я топтала їх і топтала, голосячи на весь світ?» — подумала Євгенія, і замість того, щоб узяти квіти, зачудовано глипнула на Адася: «Як ти міг забути?». А він, замість того, щоб сказати «Вибач!», білозубо заусміхався їй:

— Це твоя улюблениця забажала пончиків до шампану!

«Забув! Забув!», — подумала Євгенія, і не відповівши на привітання Андріяни, не взявши квітів, потяглася на кухню. Але прибулих, схоже, це не дуже збентежило. Адась подав гості тапочки, допоміг зняти плащ. Сам роздягнувся. А Євгенія підійшла до плити й задивилася на пончики, що вже трохи зарум’янилися, погойдуючись в золотистому вирі.

«Гарні. Хвилина-друга, й можна виймати, — подумала Євгенія. — Але навіщо? Можна спалити останній аркуш, не читаючи. Це вона писала йому. «Давній друг», «серденько»… Це їй, «щирій», талановитій, енергійній запраглося шампанського, пончиків і… Адася…»

«Назвав «дияволицею». Після п’яти років вірного кохання»… Дядько хворів чотири роки тому. Ярчика замучили чотири роки тому. Я доглядала дядька. він кохався з нею, а хлопець зостався сам-один… Як завжди… У нього була лише я. Лише я ходила з ним на мультики, в театри, в Гідропарк. Лише я бавилася з ним, читала йому казки, розповідала віршики, учила плавати, кататися на велосипеді й скейті. А батечкові було ніколи. Батечко заробляв гроші… для себе й своїх коханок… Залишив хлопця самого і повіявся з нею… на дачу, в яку я вклала стільки душі… А тепер ще й привів у квартиру. Щоб порадувати стару, «глупезну» Єву! Маньчин син! Я образилася на Оленку, а вона мовила правду: «Якби в мене був такий дядько, як у тебе, він узяв би мене! Спав зі мною, з багатьма дівчатами, а вхопився за тебе. Одразу! Обіруч! Знав, що дядько витягне його з нашого болота, що батьки-москвичі не дадуть вам пропасти!»

— Євочко! Пригости мене кавою, — зайшовши в кухню, прощебетала Андріяна, але Євгенія не відповіла їй, не озирнулася, бо не знала, що сказати, соромилася обдарованої… вертихвістки, яка навмисне замовила їй бездарну композицію, щоб їй не спало на думку поїхати на дачу… Щоб виглупити її перед такими ж, як вона…

Ввійшов Адась. Ні, не Адась, а якийсь чужий… Андріянин Адам. Ввімкнув чайник, запропонував коханці сісти, сказав: «Правда, чудовий краєвид?» Так, наче вони були одні. Запитав:

— Женчику, питимеш каву?

Вона не відповіла. Дивилася й дивилася на пончики, які вже треба було виймати, але руки не здіймалися.

Налив кави собі й коханці. Вийняв з шафки фужери. Вистрілив у Євгенії за спиною шампанським, а вона й не здригнулася. Розлив вино і сказав:

— Женчику, вислухай нас! Я кохаю Андріяну, а вона кохає мене…

«Зараз скаже: «Ми хочемо одружитися!», — подумала Євгенія. — А я що маю їм відповісти? Якщо всі слова… такі безглузді. Зараз лише плювок мав би якийсь сенс… Але в роті пересохло. Була сім’я, життя було. А тепер навіть плюнути нічим… Пончики вже геть бурі, пересушені…»

— Але тебе я також кохаю! І не уявляю собі життя без тебе!

«Ще б пак! Хто тобі ще так догоджатиме, як я?» — подумки відказала йому.

— Андріяна також любить тебе.

«Авжеж, любить. Як Ліліт Єву, бо Адамова», — саркастично підсміхнулася Євгенія.

— Ти також любиш Андріяну…

«До чого він хилить? Чого домагається? — подумала Євгенія. — Щоб я розлучилася з ним тихо-мирно і негайно?»

— Я не хочу розлучатися з тобою, — немов би підслухавши її думки, заперечив Адам.

«Невже вони сподіваються, що я прямо зараз, на кухні, як у церкві, благословлю їх на співжиття?» — здивувалася Євгенія.

— Я хочу, щоб ми… замешкували тут… утрьох… в любові і злагоді…

«Втрьох? Як мусульмани? Я, старша дружина, засушена лілея, готуватиму всім пончики, прибиратиму-слугуватиму, доглядатиму ваших дітей, якщо ті народяться, за дах над головою, за миску юшки. А ти, метелику, також засушений, будеш ходити з нею на бенкети, їздити за кордон, кохатися з нею в мене на очах?!» — подумки запитала його Євгенія.

І він знову вгадав її думки:

— У європейських країнах чимало людей живе так…

«Рай затісний для трьох», — згадався Євгенії вислів вужа, і вона подумки доповнила його: «А в пеклі можна жити й учотирьох, і вдесятьох… Але я не витримаю пекла з людьми, які замовили мені пончики, бо вони вже майже чорні, вже нема сенсу їх виймати…»

— Женю! Ти ж мудра, добра… Мусиш зрозуміти, що це… достойний вихід. Достойніший за розлучення…

«Треба сказати їм, що я ненавиджу їх обох. І вигнати з квартири! На закрайки! До левів і тигрів!» — подумала Євгенія і пожалкувала, що вчасно не вийняла пончики й не кинула їм: подавіться, падлюки!

— Ну чому ти мовчиш? Скажи бодай щось, — подала голос Ліліт, тобто Андріяна. Але краще б вона мовчала. Бо шовковий, з вузликами докору голос суперниці видався Євгенії гострішим за скальпель. Їй здалося, що вона лежить гола, беззахисна на операційному столі, а «дияволиця» без наркозу шматує їй тіло, сягає її почорнілого від ненависті й жалю серця, з насолодою вилущує його. А з нього струмує не кров, а найогидніша лайка, до якої вона ніколи не опускалася, ба, навіть не підозрювала, що в її серці накопичилося стільки мерзенних слів. «Повія… Бля… Су…» Хотіла мати обох, рвалася до іншого родинного вогнища. І дорвалася. «Євочко! Пригости мене кавою. А ще намасти мені тіло запашними маслами й відпровадь до Адамового ложа!» — знову з садистської насолодою роздряпуючи, розриваючи нанесені їй рани і конаючи від болю, подумала Євгенія, в надії, що кров її вибухне й заллє волохаті, ікласті пики ошуканців.

— Єво! Не мовчи! Прошу тебе! — підвищив голос Адам.

«Я вже не Женчик. Вже Єва. Недорікувата, покірлива прислужниця? Треба сказати їм щось таке, щоб їм вуха зів’яли! Очі на лоб полізли! Щоб вони закричали криком мого серця!» — подумала Євгенія і вхопилася голіруч за гарячі дужки каструлі, щоб припекти рани серця опіком пальців.

І засичавши від болю, несамохіть озирнулася. Адам сидів, поклавши руку, колись таку любу їй, на рамено «дияволиці» і нетерпляче чекав від неї — немолодої, самотньої, але «доброї і мудрої», зручної для себе (лише для себе!) відповіді.

«Ти переступив межу і тепер мусиш назавжди зостатися з нею!» — знову ж таки подумки присудила Євгенія і… вихлюпнула йому в обличчя половину того, що було в каструлі. А друга половина дісталася дияволиці, котра хотіла затулитися руками, але не встигла… Разом з пончиками, яких їй праглося…

Вони кричали навперейми так, що дзвеніли шибки й погойдувалася люстра:

— Виклич лі-ікаря! Лі-і-ікаря! Лікар-ря-я!

Але це вже її не обходило, бо вона зосталася за межею, а Бог, до якого вони волали, був на її боці.

Вона кинула каструлю їм під ноги. Ні, не каструлю, а своє спустошене серце — і вийшла з кухні. Скинула з тумбочки телефон, висмикнула провід, розтоптала слухавку, підперла тумбочкою, на якій він стояв, кухонні двері: «Це межа, за якою ви нарешті будете жити лише вдвох, по правді, не озираючись на інших, піклуючись один про одного», — і пішла в майстерню. Поскидала зі стін на підлогу всі свої «memento mori», а зі столу — засушені квіти й розтоптала їх, з майже оргазматичною насолодою вслухаючись у хрускіт скла й несамовитий лемент, що долинав з кухні. Далі пішла в кабінет Адама, пробігла поглядом останній непрочитаний аркуш:

«Не сердься! Можливо, я трохи згустила барви… не для того, щоб принизити тебе… лише продемонструвати, як далеко відстоїть сучасний Адам від свого праотця… еволюцію Адама, яка відбулася завдяки зусиллям двох жінок. Перша спонукувала весь час перебувати «в тонусі», а друга допомагала йому розслабитися… з одною він почував себе рабом, з іншою — царем… з однією завойовував нові Сади, з іншою плекав…

Підозрюю, що Отець, прогнавши Адама, перестав опікуватися ним — знав, що ті дві жінки, змагаючись з ним і за нього, довершать процес чоловікотворення… відшліфують як вода й абразив недорікувате першостворіння…

До чого це я веду? А до того, що Адамові, аби бути щасливим, потрібні обидві. Бо Єва без Ліліт — що юшка без солі, а Ліліт без Єви — що сіль у рані.

Лише втрьох вони…»

Не дочитавши, кинула аркуш на килим і розтоптала його, мов вужа, бо саме завдяки йому Єва спокусила Адама, котрий зовсім не змінився! Хіба що навчився прикидатися і брехати!

А ті кричали і кричали, але їй це не боліло, бо вона не мала серця. Воно зосталося там, на кухні й уже, мабуть, охолодилося…

Вийняла з шухляди пачку доларів, понесла їх у майстерню, поклала в торбинку, без поспіху переодяглася.

Під дверима тупцював ангел з вогненним мечем, але він не зупинив її, не сказав: «Єво! Поклич лікаря!» Навпаки — посторонився, щоб вона могла піти. До своїх левів, своїх тигрів, своїх грифів…

На небі займалися зорі, на вулицях — ліхтарі, але ніхто не зважав на них, крім неї, Єви, що стала вільною Ліліт і з цікавістю обзирала свою нову господу, в якій їй відтепер доведеться жити.

На вулиці радісно перегукувалися машини, перешіптувалися з вітром дерева, доцвірінькували свою денну пісню горобці, перемовлялися люди, кваплячись у свої гнізда. Все було таким чудним, свіжим, наче вперше побаченим…

А вона йшла до вокзалу…

…щоб віднині самій розкладати багаття, самій варити собі юшку і самій споживати її…

…з коханням до себе! За іншою межею!

…може, навіть у тюрмі…

…але й там люди…

А тимчасом треба від’їхати, відлетіти якнайдалі від тамтих… у свій рай на березі моря…

…вже холодного, проте…

…небаченого відтоді, як прогнали зі світу Ярчика.

Придбала квиток і пішла — вільна, спокійна, радісно всміхаючись і людям, і звірам, і потягам, і пляшці води, яку купила на пероні…

Ми живемо не в раю, а в світі, де всі якщо не брешуть, то прибріхують. Я також учинила свою правду на дрібці брехні.

Це моя горда, незалежна бабуся хлюпнула гарячий жир в обличчя жінці, котра заявилася в її дім, щоб забрати речі мого діда, на той час батька десятьох дітей. Через багато років вона випадково зустрілася з колишньою суперницею, сліпою на одне око, на базарі в Маріуполі, і я на власні очі бачила, як вони на радощах обіймалися й цілувалися.

А Євгенія? Вона пристала на пропозицію коханців. Але замешкували вони разом трохи більше року: лікарі знайшли в неї рак, але вона відмовилася від операції. Кажуть, що збудниками цього жахливого захворювання є, передовсім, негативні емоції, не висловлені, не викричані…

А щодо Адама… Я недавно зустріла його в супермаркеті. Він купував овочі й виглядав геть старим. Зі сльозою в голосі згадував дружину, скаржився на самотність. Я не стала запитувати його, де Андріяна, бо й без того було зрозуміло, що вона залишила його й зігрівається біля іншого родинного вогнища, позаяк усякому Адамові для щастя украй потрібні дві жінки.

Сварґа

Я почула це слово ще тоді, коли:

— на карпатських гривах маріли нафтові вежі й у сутінках на них видряпувалися маленькі зароплені чортики й, оглядаючи відтам людей, вибирали, з ким побавитися, а з кого поглузувати;

— водилися рижики — не поодиноко, а хороводами, і заманювали малих грибників у хащі (де замешкували розмаїті омани) й склеювали їм пальці, щоб ті не могли відхреститися;

— спадали в діл, наче з небес, сизорукі, сизовусті горянки в чорних хустинах, довгих чорних, роздутих вітром спідницях з великими кошами чорниць, укритих листям папороті, й, обступивши криницю, що при дорозі — стару, з чорним трухлявим дашком, жадібно пили воду, яка також здавалася чорною, й розповідали долянкам жаскі історії про топельників, повішальників, упирів з червоними зірками на чолі, похованих живцем упістів, які вночі співають у криївках, що стали їм могилами, й, звісно, про всіляких ворожбитів та отруйниць.

«Сварґа, — скрушно шелестіли вони, — сварґа», — і я гадала, що йдеться про якусь колотнечу, якусь сварку, бо в ті непевні, напівголодні роки люди не сварилися лише тоді, коли співали.

Згодом, вже дорослою, я вичитала, що Сварґа (в давньоіндійській міфології) — це бог неба й саме небо. І лише недавно, завдяки чудній жінці, немовби принесеній з потойбіччя чорними осінніми вітрами, я здогадалася, що йшлося, вочевидь, про «свасті» — один з найдавніших символів благополуччя й невпинного руху життя, званий нині свастикою.

Софія також нічого не знала про сварґу, дарма що була вчителькою історії та завучем невеселого закладу — інтернату для дітей з вадами розвитку, де сварґа хоч і крутилася, але хаотично, безглуздо — скрип уліво, скрип направо й знову наліво, наліво, а то й завмирала, коли хтось із малих пожильців відходив, так і не осягнувши абетки життя.

І тепер не знає. Стоїть на балконі свого ошатного двоповерхового євро-будинку, не сподіваючись ні приємних, ні лихих несподіванок від дня, що добігає краю, зморена (в інтернаті тиждень працювала комісія з облвно), але задоволена, бо «комісари» подзюгали лише директора — вахлакуватого, хапковитого здорованя, а її похвалили — за хорошу організацію навчального процесу і турботливе ставлення до покривджених долею діток. І цілком заслужено, бо вона змалку була жвавою, беручкою і завжди допинала свого — розважливістю, терпінням, невтомною працею.

Тета Уляна — приятелька Софіїної мами-небіжки, а її опікунка, недарма від малої закохувала її в Ростика — чоловікового небожа, також сироту, й, відбуваючи в Америку, де чоловіка очікував спадок від стрийка, заповіла молодим побратися. Знала, що з Софією добрий, але лінькуватий Ростик не замиршавіє, не «зійде не пси», а розкошуватиме, як голубець у сметані.

Пообіцяла: «Я буду допомагати вам, дітоньки, чим зможу», — й дотримала слова: щопівроку переказувала їм гроші, аби вони, «дорогі, найрідніші», попри Софіїну квартиру в центрі міста (спадок від мами) збудували собі «європалацик» на природі й належним чином («Софійцю, ти маєш ґуст[1], тож не озирайся на Ростика. Чини, як сама вважаєш») облаштували його.

П’ять років Софія, відмовляючи собі в усьому, копичила гроші, докладала свої, зароблені в інтернаті й репетиторством, до тетиних, а потім ще п’ять років віддала будові, де не раз утомлювалася так, що не мала сили на любощі, навіть поквапливі. Але попри це, щонеділі ходила в церкву (молитися за здоров’я тети — доброго ангела їхньої родини), а по службі писала їй довгі листи про те, що зробила за тиждень, засилала знімки вулички («Правда, чудове місце? Повітря, наче мед. До луки й гір — рукою подати. Сусіди — чемні, старенькі люди…»), будинку, кімнат (кожну стіночку, кожний кутик зазнимкувала), а також меблі, декор, щоб тета знала, на що йдуть гроші, й похвалила її.

А перед самим новосіллям почула від людей, що Ростик має коханку, яка працює на пошті, Стефку-напівсловачку, фарбовану начорно, з непристойно випнутою гузицею. Проте не впала в розпач, не опустила руки… Посадила квіти, відсвяткувала вхідчини («жінка, що має своє гніздо, може пережити й не таке»), й тепер згори сонно покліпує на вузеньку вуличку, схожу на пересохле ложе гірського струмка, з насолодою вдихає смаковите, пропахле випарами лугу, смерек, ялівців повітря і наслухає сварку «чемних» сусідів.

— Здався мені твій Зеньо, що тромбка до пєрдзеня[2]! — голосно, щоб почув усяк, хто має вуха, басує Геновефа (по вуличному — «глуха Гєня») до своєї сусідки Васильки, що закралася на її подвір’я з довгою тикою — бити за чоловіка, котрого Геновефа повсякчас заманює в свою неохайну «дзядівську» халупу й спокушає то штруделем, то драглями зі свинячих ратичок, а для його шлунку до затяжке їдло, і він уночі, замість того, щоб спати, гикає, наче дик, але їсть з рук «глухманки» все, що та йому підсовує, позаяк замолоду пропадав за нею, але вона не злакомилася на нього, бо гонорувалася, що полька. Віддалася за такого собі Ришя Пєцуха, котрого не любила й не шанувала, а коли бідачок скапав, бігцем, як жидівка, віднесла його на цвинтар і заоблизувалася на Зеня. А він, курчий син, замість того, щоб післати її, пані Пшепєрдупську, вимикувати кропиву на могилі нещасного Ришя, щодень перемовляється з нею через паркан, лагодить їй крани, підточує мотики й пригощає полуницями, яких не садив.

А небо над ними — очей не відвести! Наче якийсь маляр від Бога повитирав об його оксамитову синь усі пензлі, якими вдень розфарбовував квіти!

— Курва ти! З пелюхів курва! — дереться Василька, намагаючись утяти тикою вищу за себе суперницю, але не по чолі й не по ногах, щоб не скалічити, а по широких клубах. А та, блазенськи вигинаючись перед нею, відбивається язичком:

— Ая! «Курва» віддалася дівкою, а «правічка»[3] помаршувала до вінця з черевом!

— Зате маю діти! А тобі Бог не дав, бо курва!

— А де ті діти? Де, «чесна» жоно?

— Межи людьми! У великих містах! На посадах!

— Хідники підмітають? З-під калік ноцники виносять?

— Не чіпай дітей, холеро, бо пальну так, що мізки порснуть і жало відвалиться!

«Людоньки! — чудується Софія. — Шістдесятип’ятирічна бабця люто ревнує свого сімдесятирічного діда до його перевесниці, а мені лише тридцять, а я вже відкохала-відревнувала…»

А Зеньо — чисто опеньок: цибатий, геть лисий, спираючись на костур, дибуляє вздовж похиленого рідкозубого парканця, що межує їхні садиби, й час від часу, про людські вуха, покрикує:

— Стули писок, хор-робо! Стули, бо останні зуби вилущу!

«… й уже не хочу ні Ростика, ні когось іншого, бо чоловік — це дубовий хрест, який з року в рік важчає від жіночих сліз. А діти? Здалася їм Василька, а тим паче батько, котрий ледве ноги волочить, проте «грає кавалєра» перед сусідкою. Погавкує за парканом, а боронити «даму серця» не поспішає: боїться, що Василька в нервах відлупцює і його, як минулої сварки.

Добре, що я не змагалася за Ростика. Побачила його з коханкою і відразу розлучилася з ним — тихо, гідно… Дякуючи теті… Я гадала, що вона, почувши про зраду, почне боронити небожа, вмовляти мене, аби я будь-що рятувала сім’ю. А вона одразу стала на мій бік: «Розлучися з гультяєм! Він тебе не вартий! Але без сварки, без розголосу. Й одразу знайди собі поряднішого чоловіка!»

Добре, що Ростик пристав на моє: погодився розлучитися без суду, але прикро, що не завагався попри десять років щасливого шлюбу. А може, й не дуже щасливого, бо я повсякчас спонукувала його до роботи (на садибі завжди є до чого прикласти руки), а його тягло в ліс, на рибалку. Відтак, пішов легко, нічого не рушивши. Наче його протяг з двору вимів…

Перший місяць після розлучення я мало не здуріла від жалю й самоти. Зате тепер маю спокій. Стою на балконі, а наче пливу на човні з дня у ніч білопінним морем. Вишні цієї весни розквітли, так пишно, наче востаннє, а вже облітають, бо сонце ополудні, наче провісник кінця світу — палить цвіт, убиває зав’язь…

А ті сваряться й сваряться… Темні, глупі люди. Навіть якщо небо разом із сонцем впаде їм на голови, не вгамуються. Будуть і в мороці, й ув огні побивати один одного за щось пусте, нікчемне…»

— Ти кому, франце, хочеш зуби вилущити? — ніби подтверджуючи її думки, зривається на крик Василька. — Старій гультяйці, котра тобі життя вкорочує, чи своїй жінці, яка тобі варить-пере, напари готує і лаби каліцькі тобі розмасовує?

— Обом! — випалює Зеньо. — Дідько би вас забрав!

— Оообоом! — гуде Василька. — Зачекай-но, драню, зараз я тобі й ребра по вилущую, й гузицю полатаю!

І гонить, як молода, до парканця ще не підгорнутою Геновефиною картоплею.

Зеньо плює собі під ноги, зашмигує в стаєнку до кози й зачиняється там. Геновефа, переможно реготнувши: ух-ха! — поправляє хустку з «перським» візерунком, що сповзла їй на потилицю, й чимчикує у «халупу».

А на вулиці тимчасом з’являється сріблясте авто. Поволі, ніби крадучись, підповзає до садиби Софії. Перед воротами полегшено чмихає і завмирає. З авта виходить пан. Середнього зросту, присмаглий, чорне хвилясте волосся хоч серпом стинай. Ніс задовгий, проте доладно виліплений. Біла сорочка з короткими рукавами, краватка кольору гнилої вишні, брюки зі стрілками, під пахвою — шкіряна папка. Словом, чоловік, вартий гріха.

Задивився на садибу. Зауважив господиню.

— Пані Софія Кравець?

— Так.

— Прошу відчинити. Маю справу.

«Хто це? Батько котрогось з моїх вихованців? Турист, що шукає помешкання? Картяр, якому заборгував Ростик?» — губиться в здогадах Софія, збігаючи вниз і відчиняючи хвіртку.

Гість заледве торкається гарячими, пошерхлими вустами її напруженої руки:

— Любомир Красник, небіж Сидора Красника, чоловіка пані Уляни.

Софія паленіє: тета в кожному листі радить їй якнайшвидше вийти заміж, а вона щоразу відказує: «Ні, ні! Я однолюбка, як мама…» Схоже, турботлива «опікунка» пропонує їй жениха.

— Дуже приємно. Прошу в будинок.

Той обвів поглядом подвір’я і показав на альтанку, обсаджену в’юнками:

— Поговоримо тут. На свіжому повітрі.

— Що волієте: каву з коньяком чи чай з тістечками? — запитала Софія.

Він підсміхнувся:

— Горілку з перцем і сало з часником. Але не зараз. Пізніше.

Зайшов у альтанку першим (нечема!), здмухнув пил з лавки, рвучким, театральним рухом відкрив папку (наче віко труни) і поклав її на довгий (від входу до коминка) стіл на лев’ячих лапах, виготовлений майстром, син якого перебував в інтернаті. Аж тепер Софія придивилася до нього: видовжене, глевкувате підборіддя з глибокою ямкою, в якій поблискує краплина поту, вузький, майже безгубий рот, широко розставлені (як у Сидора) «циганські» очі, а погляд…

«Бляху ним можна краяти!» — подумала жінка, й серце їй ошпарив здогад, що від непроханого гостя не варто сподіватися ні обручки, ні втішної розмови, бо є в ньому щось дідче, якась колюча зимнота, для якої не підшукати слів.

— Сядьте! — наказав він. — Бо розмова буде хоч і короткою, проте не дуже приємною!

«Мабуть, щось сталося з Красниками» — подумала Софія і сіла навпроти, не знаючи, куди подіти змокрілі від хвилювання руки: покласти на тремтячі коліна чи підперти ними отерплу, обважнілу голову.

А той тимчасом вийняв з папки якісь папери і неквапно вирік:

— Справа в тому, шановна, що тета Уляна відписала мені і цей будинок, і цю садибу з усіма наявними на ній будівлями, — простягнув їй папір з печаткою. — Ось дарча! Англійською мовою. А це, — тицьнув пальцем у другий папір. ю також з печаткою, — переклад. Прошу ознайомитися!

— Мій будинок? — витріщилася на нього Софія.

Гість іронічно хмикнув:

— Ви маєте документ, що він ваш?

— Документ? — розгублено протягла жінка. — Напевно, десь є. Має бути, бо будинок належав Ростиславові, моєму чоловіку…

— Ні, пані! — з задоволенням заперечив Красник. — Цей будинок був зведений на гроші тети Уляни, а точніше, мого вуйка Сидора. Я маю документи, які підтверджують, що вона переказувала вашому чоловікові значні, дуже значні кошти на будівництво, та угоду, яку вона уклала з ним. Будь-який суд (і американський, і наш) визнає, що ви замешкували тут тимчасово, як піднаймачі.

— Неправда! — відрубала Софія. — Ми будували його для себе! Я замешкую тут з першого дня!..

— Ви будували, але право власності належало іншій особі — Уляні Красник, а відтепер належить мені.

Софії перемкнуло подих:

— Це… Це якесь непорозуміння! Я мала гарну трикімнатну квартиру в центрі. Коли ми з Ростиком розлучилися, я віддала її йому. За цей будинок.

Красник глузливо хмикнув:

— Просто віддали?

— Ні, написала дарчу. В нотаря.

— Тобто подарували йому квартиру? А він подарував вам особняк?

— Навіщо? Адже він виписався звідси, а мене прописав…

Він поглянув на неї зі співчутливою зверхністю:

— Як піднаймачку. Без права продавати чи дарувати житло, збудоване на чужі кошти. Він ошукав вас: вициганив собі квартиру, що була вашою законною власністю, а вам залишив будинок, який належав іншій особі.

— Це якась буйда! — обурилася Софія. — Ростик весь час повторював: будуємо за тетині гроші, але для себе! Садимо для себе! Обставляємо для себе! Я зараз потелефоную йому, і все виясниться!

— Не нервуйте! Я вже вияснив. Ростислав місяць тому продав квартиру і виїхав зі своєю новою дружиною до її родичів, у Словаччину. Отже, ви навряд чи зможете довести в суді бодай частково своє право на це житло чи відмінити акт дарування. Шкода мені вас, направду шкода, але від правди не втекти: у вашій квартирі замешкують інші люди, які придбали її на законних підставах, а власник цього особняка — я!

Якби в його голосі була бодай іскра щирого співчуття, Софія б розплакалась, бо сльози вже затуманили їй очі. Але він проказав присуд так зимно і погордливо, що вона не дала їм волі. Всотала в себе і процідила в тон йому:

— Виходить, що відтепер я — бомжиха?

Він поблажливо хмикнув:

— Не перебільшуйте. Я ж не виганяю вас на вулицю вже нині. Літуйте в мене і підшуковуйте собі житло, бо під осінь я маю намір одружитися. Не думаю, що моя молода господиня захоче тримати квартирантку.

Вийняв з кишені напахчену батистову хустинку й поклав перед нею. Мовляв, плач, бабо, раз Бог розуму не дав.

«Не діждешся, гаде!» — подумала Софія, проковтнувши пекучу гіркоту, що мурашилася в горлі, промовила спокійно, майже безтурботно:

— Я мушу потелефонувати теті. Вона, мабуть, не знає, що вичворив Ростислав.

Красник вийняв з кишені мобільник, наклацав номер:

— Прошу.

Уляна відгукнулася зразу, так, наче очікувала дзвінка:

— Хеллоу, Софійко! Що за пригода? Береш шлюб чи тебе поставили директором?

— Чудніше, тето, чудніше! Маю гостя — небожа пана Сидора з вашою дарчою!

— Зіронько, не гнівайся, що я відписала будинок не тобі чи Ростиславові, а Любкові? Ти маєш гарну квартиру, а він, бідний, змушений був віддати свою тій мавпі, з якою розлучився, і тепер підночовує то там, то сям. Мені його дуже шкода, бо, на відміну від Ростика, він — вирозумілий, працьовитий хлопець. Та й Сидорко наполіг, бо ви будувалися не так на мої, як на його гроші. Ми з ним збиралися на схилі віку повернутися додому, але там у вас весь час якісь авантури. Сидорко повів: «Нема, Улянко, жодної гарантії, що та вар’ятська влада не віддасть Україну Москві», — й роздумав повертатися. Забажав, щоб вілла дісталася комусь з Красників. А тут зголосився Любко — сестринець, без житла, й він…

— Я, тето, також без житла! — перебила її Софія і розповіла, як обдурив її Ростик.

— Я не знала, котику! Направду не знала! — заголосила Уляна, але якось нещиро, з пересадою. — Сидоре, кохасю, ти чуєш, що визброїв Ростик? Мені писали, що він «заощадив» собі на будові не одну тисячу доларів, а я не вірила!..

— Ви ж знали, що після розлучення Ростик перебрався в мою квартиру!

— Знала, що перебрався, але мені ніхто не казав, що ти її подарувала. Ми з Сидорком гадали, що він там замешкує тимчасово, до від’їзду в Словаччину!

— Що ж мені тепер робити?

— Ой, не знаю, пташко, не знаю! — захлипала Уляна.

— Залишити… новому господареві не лише будинок, але й меблі? — підвищила голос Софія.

— Умеблювання також передбачене угодою! — вмішався в розмову Красник і окреслив пальцем рядки, де про це йшлося.

— І дерева, які я садила? І кущі? Й квіти? — визвірилася до нього Софія.

— Певна річ! — нахабно заявив він. — Ось читайте: сад, озеленення. На це також висилалися гроші. І немалі! Прошу поглянути.

«Найважливіше — не втратити гідності, не зірватися на крик», — подумала Софія і просичала їм обом:

— Виходить, що ні Ростиславова, ні моя праця нічого не варта?

— Чому ж бо? — заперечив Красник. — Ви безоплатно замешкували тут майже півроку.

«О, так! — з болем подумала Софія. — П’ять років світу Божого не бачили: будували, садили, вмебльовували, плекали винятково за право замешкувати півроку…» І звернулася до тети — гордо, виклично:

— Що ж мені тепер робити? Спакувати манатки і йти на вулицю?

— Йой, Божечку! — заквилила та. — Дай мені Любка!

Красник узяв мобілку, з незворушним виглядом вислухай її вологе белькотання і сказав, як відрізав:

— Дурний би я був, якби відступив пів свого будинку якійсь чужій жінці, котра здуру подарувала комусь там свою квартиру. Якщо вона вважає ваше рішення несправедливим і має зайві гроші, — нехай судиться! Я, щонайбільше, можу якийсь час не брати з неї плату за помешкання. Крапка! — і з виглядом переможця передав телефон своїй візаві.

— Зіронько, не розпачайся! — задзвенів у вусі Софії скупаний у сльозах голос тети. — Ви молоді, а Бог добрий. Може, якось домовитеся!

«З цією пихатою, ласою до чужого добра гієною? О, ні!» — подумала Софія і відцюкала:

— Дуже дякую вам, пані Уляно, за добру пораду! Нехай Бог обдарує вас за неї доларами й спокійним сном!

Вимкнула мобільник і вручила Красникові. Той полегшено зітхнув (вочевидь, сподівався поважнішої авантури) і сказав:

— Я хочу оглянути свою господарку!

Після короткої, небагатослівної «екскурсії» садибою і будинком Красник, тріумфально пікаючи, в’їхав на подвір’я, а звідтам — асфальтованою доріжкою в новенький утеплений гараж (гордість Ростика), заніс в будинок свою валізу й, вийнявши з неї шовкову піжаму, зачинився в лазні, а Софія перенесла з шаф, що на першому поверсі, свої речі, книжки, прикраси та парфумерію на другий поверх — там передпокій, вітальня, спальня туалет і лазничка. Кинула все у вітальні на грубий, ручної роботи пакистанський килим, обвела поглядом вишукані (виготовлені закарпатцями на її замовлення) меблі: «П’ятизірковий номер! Подякуй, наймичко, що господар дозволив тобі порозкошувати в ньому до осені!» — й прилягла на канапу, обтягнуту темно-зеленою, м’якою, наче оксамит, шкірою — виплакатися.

Проте не витиснула з себе ані росинки: жар обурення, що вирував у грудях, столочив розпач й звуглив зойки, які вона тамувала, показуючи садибу. Дивилася сухими очима на портрет молодої чорноокої україночки роботи Івана Труша, придбаний ще прадідом — заможним господарем, членом магістрату, й картала себе за легковажність:

«Всі ошукали тебе, дурепо! І чоловік-бабій, що завжди перекладав на тебе левову пайку роботи, і христолюбний Сидорко, й Уляна — добра фея. Та знала вона все, чудово знала! Може, навіть сама підказала тупуватому небожеві, як запопасти твою квартиру, щоб той не залишився без даху над головою, коли Красник випросить його («Ростичку, не гаючись, пообіцяй Софії, що зоставиш їй усе, до останньої нитки, й домагайся від неї дарчої. Вона в тебе гаряча, нерозважлива. Їй вілла дорожча і за тебе, і за квартиру!») Це ж вона, турботлива опікунка, з-за океану натякнула тобі, що Ростик має коханку. Вона порадила тобі вистежити любчиків. Вона поквапила тебе розлучитися з чоловіком («гідно, без розголосу») і якнайшвидше знайти собі іншого. Вона направила до тебе Красника аж тоді, коли небіж виїхав у Словаччину. Чи та хвойда з пошти була найпривабливішою з-поміж тих хвойд, до яких після рибалки забігав Ростик? Аж ніяк! Проте розписався він саме з нею, ґвалтовно, через тиждень після розлучення, бо мала родичів у іншій державі, де можна було сховатися від тебе, одуреної.

Отже, Красники можуть пишатися своєю помисливістю і благодійністю: один небіж, отримавши великі гроші за чуже житло, розкошує в Європі, другий — пальцем об палець не вдаривши, отримав садибу-лялечку на батьківщині, в курортній місцевості. А Софія?… Чужа кістка! Нехай шукає собі чоловіка! Якого? Де?

Досі на тебе облизувалися двоє. Не так на тебе, як на твій маєток. Інспектор райвно — опеньок у винному маринаді, котрого дружина вигнала з дому за «маринад», і підстаркуватий тренер з дитячої спортивної школи, який полапує на тренуваннях школярок і підночовує то в однієї, то в іншої розведенки — ніяк ціни собі не складе. Здалася ти їм тепер — гола, боса, без даху над головою. Дарма, що вродлива і завучка.

Може, посудитися з Красникам? Без рахунку в банку, без жодного папірця, що підтвердив би, скільки праці й власних коштів ти вклала в цю садибу? Сусіди могли б посвідчити, як ти старалася, але ніхто з них не піде в суд, щоб не зіпсувати стосунки з новим, «законним» господарем».

«Отже, працьовита, дбайлива Софіє, шукай собі куток і доживай віку одна, в злиднях!» — порадила вона собі, й жар обпалив їй глотку, сягнув вух, тімені. І жінці здалося, що з очей її випорскують іскри навпіл з попелом.

«Ще, не дай Боже, отримаю інсульт!» — злякалася вона і видибала на балкон — остудитися.

Шовковиста, миготлива напівтемрява м’яко впала їй на рамена. Вітерець, що пахнув солодше за всі парфуми світу, зашмигнув у ніздрі, лоскотнув вуха радісними стогонами жаб, розпачливим плачем самотнього кота, ритуальним погавкуванням собак, злизав шорстким, зимним язичком жар з обличчя, припав до вуст, закликаючи звільнити легені від обпаленого гнівом повітря; пірнув запазуш, притулився до серця — і жінці полегшало.

Вона спершу обвела пальцем контур гори, що темніла вдалині, опушена місячним сяйвом, потім теплі неяскраві квадратики вікон Геновефи й Васильки (старі заощаджували світло), «намалювала» на своїх воротах кумедну пичку, пригладила крони розгойданих вишень, і білі пелюстки посипалися з них на хідничок, вистелений рапавою, кольору перестиглих абрикосів плиткою, — дарунок будівельника, син якого виховувався в інтернаті, й прошепотіла:

— Це мій клапоть світу. І я нікуди звідси не піду. Хіба що мене винесуть… ногами вперед!

Вранці — спокійна, зосереджена — зійшла вниз приготувати собі сніданок. Красник уже засмажив собі її яйця й наминав їх з її хлібом.

Запитав:

— На службу?

— Так, — відповіла вона і ввімкнула свій електрочайник, який забула прихопити вчора.

— Де працюєте?

— В інтернаті для дітей з вадами розвитку.

— А чому не в нормальній школі?

— В інтернаті більше платять.

— Порядки… шлях би їх упік! — проплямкав Красник. — За дебілів платять більше, ніж за здорових, здібних дітей. А чому, запитую вас?

— Бо це особливі, нелегкі діти, — готуючи собі канапку, знехотя пояснила Софія.

— Та знаю я, знаю… Працював свого часу в Заліщанській райраді. Що засідання — балачки про калік і недоумків, а обдарованій людині нехай Бог помагає, так?

— А що робити? Постріляти їх? — гостро поцікавилася Софія.

— Не постріляти, а роздати в монастирі, на виховання ченцям, а також у родини священиків, які з амвонів проповідують нам милосердя. Ви знаєте бодай одного панотця, котрий узяв би в сім’ю каліку? Я — ні! А від громади вимагають, страшать карами…

«Боїться, що я прискаржу його священикові? І дарма. Знаю, що той скаже: «Якщо в тебе попросять сорочку, віддай і плащ!» А сам, коли його обікрали (винесли з будинку, і гривні, і валюту, й коштовності дружини), не сказав: «Бог дав, Бог взяв», а побіг у міліцію», — подумала Софія, а вголос розважливо (щоб не боявся її) підсумувала:

— Від громади в наш час можна сподіватися лише поради, а не заради.

Красник дружелюбно глипнув на неї:

— Ваша правда! — і запитав. — А з роботи коли повертаєтеся?

— Перед сьомою.

— Якщо будете готувати собі вечерю, то приготуйте й мені.

«Може, й справді з часом порозуміємося?» — подумала Софія.

Тижнів зо два вони замешкували як добрі сусіди. Красник час від часу купував якісь продукти (здебільшого недорогі), Софія готувала йому сніданки й вечері, розповідала про місто, про тутешніх начальників, які можуть йому посприяти (Красник, за фахом дантист, вирішив відкрити приватний зубопротезний кабінет для районних «віп»), далі, чемно попрощавшись, піднімалася нагору, стелила собі ліжко й стояла на балконі в довгій рожевій сорочці й такої ж барви шовковому халаті, допоки внизу не гасло світло, потерпаючи, з одного боку, що їй забракне мужності відмовити йому, якщо він прийде, а з другого — сподіваючись почути скрадливий постук у двері, бо відчула, що звикає до нього й бажає, щоб він покохав її.

Думала: «А чом би й ні? Я ще молода, гарна, добра господиня. Він також не з лопуцька: беручкий, енергійний. Наш шлюб легко й справедливо розв’язав би і його, й мої проблеми, повернув би мені найдорожчий для жінки скарб — спокій і впевненість».

Але Красник не квапився здійснювати її надії. Палав бажанням якнайшвидше орендувати пристойне приміщення в центрі міста й установити вже придбане на гроші вуйка найсучасніше стоматологічне обладнання, завдяки якому в його клініці «Пріма дент» буде обслуговуватися вся районна знать. В будні повертався додому пізно й, повечерявши, відразу лягав спати, а в неділю до обіду дивився телевізор, а по обіді до сутінків куняв у гамаку під вишнями, а вона згори, сховавшись за шторами, позирала на нього, як голодна кицька на шмат сала, й подумки прикликала його до себе. Але марно! Виспавшись на свіжому повітрі, він повертався в будинок і знову вмикав телевізор.

Третьої неділі, донесхочу надивившись на нього, Софія прилягла на канапу й задрімала. Розбудила її і виманила на балкон музичка Зеня. Старий, сидячи на сходах під дверима, вигравав на старезному, дихавичному акордеоні й упівголоса наспівував запишаній Геновефі, що пританцьовувала під порогом свого будинку:

«Ой ти, дівчино, з горіха зерня,

Чом твої серденько колюче терня?…»

Аж тут з будинку, як іскра з ватри, випорснула Василька і від душі втяла чоловіка по потилиці:

— Кому співаєш, драбе?!

Зеньо розсміявся і затяг іншої:

«Ці горіхи не до смаку,

Тато мамі вибив сраку»,… — і вщипнув їй литку.

За що дістав ще одного потиличника з побажанням:

— Щоб ти здох до раня!

А з гамака, в якому погойдувався Красник, донеслося воркітливе, духмяно-ніжне, наче випари саду:

— …нудьгую, Оленько. Снишся мені, вважай, щоночі. Складай іспити і нічим не переймайся. Якщо не поступиш, я тебе «поступлю». На платне відділення. Й одразу перевезу в наш дім. Тут така краса! П’ять люксових кімнат, веранда, балкон… Хрущі гудуть над вишнями, метелики пурхають над квітами. Неподалеку річка, гори… Авжеж… Авжеж… Цілую. І наяв, і уві сні…

Вимкнув мобільник і замугикав:

«Чом твої вустоньки… тиха молитва»…

«Я гадала, що загарбник просто дражнить мене. Аж ні — закоханий… Скоро привезе в мій будинок смаркулю, яка вчора закінчила школу… Треба рятуватися!» — задкуючи в кімнату, подумала Софія.

І наступного дня, по обіді, кинувши директорові, що йде в райвно, подалася до Наталени — містечкової відунки, що замешкувала неподалеку, під самою підошвою гори.

Одна з нечисленних приятельок Софії — вчителька літератури — вважали Наталену Божою жінкою й нічого не робила, не порадившись з нею: «І баба її, і прабаба були прозорливицями, найліпшими в Підкарпатті лічницями і від сивої давнини замешкували на одному місці, перед заваленою камінням печерою — домівкою древніх духів». Інша — вчителька математики — називала Наталену вар’яткою, але при лихих трафунках також зашмигувала до неї. Коли Софія здумала розлучатися з Ростиком, обоє намовляли її, перш ніж подати заяву, переговорити з Наталеною, але вона нагадала їм, чеснотливим парафіянкам, що панотець не раз застерігав їх від бісиць, що прикидаються всезнайками… А тепер, коли припекло, сама забажала пророцтва від «бісиці», яку бачила лише раз, зоддалека. Знала лише Наталениного чоловіка-красеня (молодшого за неї на десять років) — начальника цеху з меблевого комбінату. Чоловік той був для відунки найліпшим підтвердженням її чаклунської снаги, бо не просто одружився з нею — старою, неохайною бридулею, але й незрадно кохав її, годив, як болякові, дарма що вона (казали люди) замалим не щодня лупцювала його — ділилася з ним смутком і болями, який приносили їй звідусіль покривджені люди.

Наталена — дебела, клубата, в чорній хустині й чорній спідниці, стояла перед своїм незугарним, під іржавою бляхою будинком, обшитим почорнілими від часу дошками, втопивши широкі стопи в споришах і наставивши до сонця сіре, пласке обличчя.

«Дарма я прийшла!» — з острахом подумала Софія, бо від постаті «божої жінки» віяло чимось первісним, лячним, наче від замшілого каменя, під яким спочиває прошитий осиковим кілком упир, або від заціпенілого хижака, намірів якого не вгадати…

Але не втекла, а стиха прожеботіла:

— Добридень.

— О, пані завучка! — не відповівши на її привітання, глузливо пробасувала відунка і втупилася запаморочливо чорними очицями в зіщулену Софію. — Лісами кружляла, долами блукала, ріки-бистриці перепливала, в чужі присінки забрідала, собою пишалася, від глупої невченої Натальки ховалася, а коли біда за карк ухопила, стежку до неї слізками зросла! — й показала на вкопаний у землю дерев’яний столик з двома широкими зручними лавками, до блиску вичовганими жіноцькими задками: — Сядь!

Софія сіла на одну з них. Відунка вмостилася навпроти. Сховала в свої широкі, засмаглі ручиська білу Софіїну руку, заплющила очі й наче силою затягла її в якісь колюхаті хащі, де, стогнучи, коловоротилися… не люди й не звірі, а Софіїні схарапуджені думки — сірі, чорні, сірі, чорні… Мельк, мельк-мельк,… які, зненацька зайнявшись, гарячим попелом падали жінці на груди й обличчя.

Наталена розплющила очі, в зіницях яких усе ще посвічувало полум’я, і прошепотіла:

— Горе тобі, жоно! Три тижні тому завмерла твоя сварґа!

— А що це? — засліплена тим уявним попелом, несміливо запитала Софія.

— Сварґа? — з побожним острахом проказала відунка. — Це доля зірок! Доля землі! Доля людини! Щось таке, як всесвітній млин. Людська сварґа крутиться в сварзі Землі то за сонцем, то проти сонця. Сварґа Землі крутиться в сварзі Всесвіту. А сварґа Всесвіту — в Господній правиці! Лише людську, малу сварґу людина може зупинити чи, навпаки, підштовхнути, якщо зупиниться. Сварґою Землі, сварґами планет і сонця покеровує Отець небесний. А сварґу Всесвіту навіть Він не може зупинити до часу, званого Страшним Судом, дарма що вона в його жмені. Але навіщо це тобі? Ти ж не бачиш її вогню, не відчуваєш у собі ні руху всесвітнього, ні руху всеземного, ні навіть руху власної сварґи. Тобі, гордій, завзятій, здається, що ти сама обертаєш своїм життям…

«Сварґа, — це, схоже, доля», — подумала Софія і, зітхнувши, призналася:

— Тепер уже ні…

— Ая, — підтвердила Наталена. — Тому що твоя сварґа спалила все, чим ти клопоталася досі, й завмерла!

— Чому спалила? За що?

— Чи я знаю? Мо’, жила ти не по правді чи любила над усе те, що не гідне любові? Або ж тобі здалося, що ти вже всього домоглася, і ти побажала собі спокою… А сварґа любить рух, переміни. Чим дужче людина прагне чогось, тим жвавіше крутиться, яскравіше полум’яніє її сварґа. І навпаки…

— Я прагла! — перебила її Софія. — Крутилася, як білка в колесі, й лише пару місяців тому перевела подих.

— … І подумала, що заслуговуєш спокою… А сварґа підслухала твоє пожадання — і зупинилася.

— Що ж мені тепер робити?

— Терпляче чекати, заки вона знову закрутиться.

— Як довго?

— Не знаю. Може, місяць, рік… А може, й сім років. Залежно від того, як сильно ти її скривдила.

— Я не можу чекати! — розпачливо вигукнула Софія й почала розповідати відунці про загарбника і його наміри. Але та жестом зупинила її:

— Не тре’! Ти прийшла, щоб я допомогла тобі зрушити твою сварґу?

— Ну, так, — невпевнено промимрила Софія.

— Я можу. Проте, є ризик. Великий ризик, бо це дуже непокірна, навіть підступна сила. Я годна зрушити її, проте не знаю, ніколи не знаю, як вона покрутиться — за сонцем чи проти сонця. Якщо за сонцем — будеш багатою і щасливою, а якщо проти сонця — сподівайся біди на сім років або чотирнадцять, а то й двадцять один… Тому раджу: підкорися її волі, й вона зглянеться на тебе.

— Отак? — гірко підсміхнулася Софія. — Собі ти зрушила, і в добрий бік, а мені радиш підкоритися…

Відунка гостро глипнула на неї з-під чорних брів, вже підбілених сивиною, і процідила:

— Ти не знаєш, чим я за це плачу.

— Я також можу!

— Ні! — відрізала відунка. — Бо я свого кохаю, як чорт ангела, а ти…

Софія несамохіть пирхнула.

— Смієшся? — розгнівалася Наталена. — Гадаєш, що чорти ненавидять ангелів? Навпаки! Чорне завжди марить білим, брудне — чистим, грішне — праведним! Так було і так буде! Сварґа знає, що Влодко мені миліший за весь світ, тому й мириться з моїм поштурхуванням. А ти любиш того… загарбника?

— Ні, — призналася Софія.

— Проте хочеш віддатися за нього, щоб зостатися господинею будинку.

— Так! Бо я збавила на нього, вважай, десять найкращих років!

— Це правда! Але твого будинку вже нема! Його спалила сварґа, — підвищила голос відунка. — Затям це і…

— Він є! — перебила його Софія. — І буде, якщо я народжу йому дитину!

— Ти народиш її на румовищі! Всупереч сварзі! І якщо прикладешся до неї один раз, то, швидше всього, будеш змушена все життя покермовувати нею! А я не впевнена, що тобі стачить сили! Ти можеш настрашитися і повернути її проти сонця, а потім казатимеш: «Це Наталена поробила мені!»

— Не настрашуся!

— Яка ж ти дурна, хоч і вчена! — скипіла відунка. — Я нікому не розповідаю про сварґу, а тобі розповіла, щоб ти знала, з якою потугою хочеш змагатися. Але ти слухаєш мене, а правиш своє! Не хочу я допомагати тобі! Бог свідок — не хочу! Але допоможу, бо тебе скривдили, а мені присуджено допомагати скривдженим.

Підвелася й, поволі переставляючи ноги-колоди, пошургала в будинок. Повернулася за хвилину й тицьнула повеселілій Софії пляшечку з-під валер’янки.

— На! Підлий йому половину, не розбовтуючи, в чай або червоне вино. А другу половину одразу ж вилий на кропиву. Там осад, що може заморочити людину до самозабуття. Неодмінно вилий, бо як не виллєш, він здогадається, що ти йому дала, й зненавидить тебе!

— Скільки вам заплатити? — запитала Софія.

— Зніми сережки й поклади на стіл. — наказала відунка й додала: — Платиш не мені, а потузі, що не має імені й допомагає лише раз!

І знову остовпіла посеред двору.

Наступного дня Софія знову відпросилася з роботи («Ванну затопило. Майстер прийде о другій годині») і почимчикувала в супермаркет. Купила пляшку «Каберне», курку-гриль і різних смаколиків: балик, сир «Моцарела», червону ікру, мідії в томатному соусі, фаршировані оливки.

Приготувала м’ясну солянку, декілька салатів, накрила стіл, а наостанок вдягла сукню з ніжно-зеленого шовку, придбану свого часу в Перемишлянському бутіку.

Красник повернувся пізненько, аж перед дев’ятою. Глипнув на стіл, що вгинався від вишуканих страв, і здивовано звів брови:

— Маємо гостей?

— Ні, пане Любомире! Маємо день народження! — збрехнула Софія, бо насправді народилася пізньої осені, в листопаді. — Нині мені виповнилося… дев’ятнадцять років, і я прошу вас повечеряти зі мною!

— Дуже дякую! — зрадів Красник. — З превеликим задоволенням, бо я голодний, як зграя вуличних псів. Шкода, що ви не призналися вранці. Я купив би… щось гідне вашої вроди! — й, квапливо помившись, сів за стіл. Проте не навечерявся, бо вино, в яке Софія підлила Наталенине трійло, вмить ударило йому в голову.

Він зачудовано вирячився на Софію:

— Яка коб-біта! — й підхопився з крісла. Не вимовивши більше й слова, поклав її на холодну, вистелену блакитною плиткою підлогу і хвилин зо двадцять вигецував на ній так, що стіл підплигував і пусті кришталеві фужери тріумфально подзенькували. А скотившись, умить заснув.

Софія поклала йому під голову вишивану подушку, вкрила мохеровим коциком (бо наче вже не чужий, можливо, навіть батько її дитини) й, розімлівши (не від вина й не від безмовного, безлюбого сексу, а від радості, що домоглася свого) задрімала обіч нього в м’якому кріслі. Й бачилося їй, як сварґа, схожа на заболочене коліщатко від іграшкового воза, заскрипівши, почала рухатися (За сонцем! За сонцем!) і вбирати в себе його тепло та світло. І разом з нею десятки, сотні, тисячі подібних їй коліщаток — більших і менших, сонячних, що крутилися направо, і вогнисто-чорних, що крутилися наліво, витворюючи сварґи народів. І ті народи, в яких більшість людських сварґ були світлими, жили безклопітно і щасливо, а ті, що мали переважно темно-багряні, бідували й, вибиваючись з сили, намагалися повернути коліщата в щасливий бік. Але марно: ті вихоплювалися з рук і крутилися, як їм заманеться…

Розбудив її стогін Красника і його крик: «Отруїла! Отруїла!»

Вона метнулася до нього:

— Що з вами, Любку?

Він щомоці відштовхнув її:

— Геть, відьмо! — і заревів не своїм голосом: — Лікаря! Помираю!

Аж тоді Софія згадала, що мусила вилити на кропиву рештки трійла, й подумала: «Чортівня якась! Невже осад, що зостався в пляшці, якось «поінформував» те трійло, яке випив Красик, що вона не виконала наказ відунки? Та ні! Дурня це! Дурня! Мабуть, Наталена знала, що він, прокинувшись, здогадається, й підстрахувалася…»

А чоловік тимчасом, перекинувшись на живіт, гамселив руками підлогу, згадував то Оленьку, то Господа, й вимагав лікарів. Софія оббризкала його водою, плачно присягаючись, що не труїла його, любого, дорогого… А «швидку» йому викликала лише тоді, коли він знепритомнів. Кричала в трубку: «Молодий мужчина! Випив трохи вина і впав. Мабуть, інфаркт або інсульт! Їдьте з реанімацією!»

Застібнула йому ширінку, заправила сорочку, осмикала холоші брюк і вийшла зустрічати лікарів, подумки батькуючи Наталену, котра допомогла їй, щоб не допомогти, бо якщо Красник, не дай Боже, помре, будинок дістанеться його родичам — Сидорові та Уляні або ж Ростикові, а її сварґа закрутиться в той бік, де пітьма й злидні.

Лікарі приїхали, коли чоловік уже отямився. Виміряли пульс, тиск: «Все в нормі. Пацієнт здоровий. І навіть не п’яний. А чому знепритомнів? Може, настрашився чогось чи згадав про щось неприємне…»

Вкололи йому заспокійливі ліки й хотіли забратися, але Красник не дав. Закричав, як різаний, показуючи на Софію: «Це вона мене отруїла! Ось ця холера!» — й завимагав, щоб його негайно відвезли в лікарню на експертизу крові, бо тут вона прикінчить його.

Софія, забоявшись, що експерти виявлять в його крові якусь отруту, почала благати його, щоб він не ганьбив перед чужими людьми ні її, ні себе, бо вона також може поїхати в лікарню, щоб її оглянули там. Тому що цей чоловік, її сусід, хильнувши вина, дозволив собі… Що дозволив? Експертиза покаже.

Вона думала, що Красник забоїться звинувачення у зґвалтуванні, але він не забоявся: поїхав з лікарями і впродовж трьох днів морочив голову медперсоналу, домагаючись повної диспансеризації й аналізів «на всі отрути».

Повернувся аж на четвертий день. З утішними висновками: «Практично здоровий. Експертиза не виявила отруйних речовин ні в крові, ні в сечі пацієнта». А також зі столяром. Викинув з холодильника Софіїні продукти і поврізував у двері, що на першому поверсі, нові замки. А також завимагав, щоб вона впродовж тижня «вимелася» з його будинку.

«Сварґа закрутилася, проте не в той бік», — з жалем подумала Софія, і, щоб не клочитися з «паном-господарем», випросила в директора відпустку й поїхала в Моршин — пити цілющу воду.

Повернулася за місяць — свіжа, щаслива: тест показав вагітність, отже, сварґа повернула до сонця. Та й Красник трохи прочахнув, бо начальниця, з якою він познайомився завдяки Софії, влаштувала йому конфіденційну зустріч з мером, і той пообіцяв йому гоже приміщення неподалеку від райради. Вже не виганяв її з двору, лише не пускав на кухню й не вітався з нею, але вона не перейнялася цим. Придбала маленький холодильник, електроплиту на дві конфорки й готувала собі сніданки на другому поверсі, в передпокої, а повернувшись з роботи, «паслася» в садку: жадібно поїдала порічки, аґрус, ще не пристиглі вишні, квасок і румбамбар, а потім, виблювавши все, виходила на балкон і, насолоджуючись спокоєм, який повернула їй вагітність, очікувала, коли на вулиці блиснуть фари його авта.

Геновефа в новій парчевій хустці з ружами вийшла з будинку — попарадуватися перед Зеньом, що, схиливши голову на груди, куняв на сходах. Упівголоса привітала його з добрим вечором, але сусід не відгукнувся. Пройшлася подвір’ям, погукала його і, повернувшись в будинок, засвітила світло. За спиною старого виросла Василька:

— Чого сидиш? Ходи вечеряти! — й штурхнула його в спину. Він похитнувся і впав зі сходинок долілиць, на порослу рум’янком стежину.

Василька кинулася до нього:

— Зеню! Зенику! — впала перед ним навколішки, перекотила на спину й заволала: — Люди! Людоньки! Викличте дохтіра! Чоловік кінчається!

Софія вийняла мобільник з кишені халата, відстукала три цифри: «Сусідові зле. Непритомний. Скільки років? Ще молодий! Нещодавно співав-танцював, до сусідок моргав!»

А Василька тимчасом підбігла до паркана:

— Геню! Біжи-но сюди, Геню-ю-ю!

Геновефа — дарма, що глухувата, а почула, вихопилася надвір.

— Зеньові зле. Піна червона на вустах.

Геновефа сплеснула руками:

— Йой, Божечку! — й погнала до сусідів. Хустка спала їй на рамена, а з рамен на землю, але вона не зауважила цього. Впала навколішки перед Зеником, поклала голову йому на груди і зайшлася плачем.

— Не тра’ дохтіра! Нічо не тра’! Він помер, — гукнула Василька не то Софії, не то всьому світові й також стала навколішки, але з іншого боку.

Як довго молилися вони в парі за Зеникові душу, котра так несподівано випурхнула з їхніх рук, Софія не пристерегла, бо на вулиці зашурхотіло-заблимало авто Красника. Він вистрибнув з нього, мов кіт з льоху, оббіг його, широко відкрив дверцята з іншого боку: — Прошу! — й подав руку невеличкій білявій дівоньці з грубою косою (таких зазвичай називають «кишеньковими дружиноньками»). Поруч неї він виглядав старшим за свої роки й чорнішим не лише волоссям, але й лицем.

«Оленька! — здогадалася Софія й відзначила про себе: — Чорт ангелові не пара!»

Красник притьмом відчинив хвіртку й з поклоном запросив дівоньку в садибу. Софія вишмигнула з балкона і впала на канапу, відчуваючи, як десь в глибині її мозку клята сварґа пришвидшує оберти й відкочується все далі й далі від сонця. Вхопилася за голову, щоб зупинити її, а натомість підштовхнула, й вона закрутилася так, що жінці заіскрило в очах…

Наречена гостювала в Красника дві доби. Вранці вони разом сідали в авто й поверталися в сутінках. Бряжчали на кухні Софіїними каструлями, співали удвох (вочевидь, після шампанського), а потім перебиралися в спальню й, загасивши світло, любилися там — галасливо, з реготом і висками, так, наче були одні не лише в будинку, але й в цілому світі. А Софія, стоячи на балконі, притрушеному зимним, наче іній, місячним порохном, бачила ясно, мов наяв, своє майбутнє: їх, щасливих, і себе, самотню; дітей від юної дружини, яких батько пестить і обдаровує ласощами, й свого, немилого йому синочка, котрий заздрісно позирає на тих; переживала суперечки за ягоди, вишні, яблука, ревниві істерики молодої господині й презирливі погляди господаря…

І заздрила Зеневі, котрий, згорнувши на грудях руки, вдоволено підзирає з-під зашкарлупілих повік за двома жінками, які сльозами й молитвами вистеляють йому шлях до Бога.

— Що з вами коїться, Софіє Антонівно? — повернувшись з відпустки, невдоволено запитав директор. — В інтернаті ремонт. Горе-майстри годинами тиняються без роботи, пропивають будматеріали, а вам наче хтось очі залудив. Посидите до обіду в кабінеті і гайда додому.

— Хто вам таке наплів? — спаленіла Софія.

— Співробітники. Кажуть, що відтоді, як у вас з’явився пожилець, ви наче в воду опущена.

«Не в воду, а в гноївку!» — подумала Софія й пообіцяла начальникові, що ремонт завершиться вчасно, з найменшими витратами, а коли той поїхав до спонсора — директора фірми будматеріалів — випрошувати білила, подалася до Наталени.

— Я знала, що ти бігатимеш і бігатимеш до мене, — зобачивши її на своєму подвір’ї, пробурчала відунка. — Але марно. Я роблю лише те, що мені дозволено, й не більше того, бо також маю сварґу й чоловіка, який сподівається жити зі мною, а не відмолювати за мене мої гріхи.

— Я вагітна, — захлипала Софія, — а він привіз наречену, яка вчора закінчила школу. В мій будинок! На моє добро!

— Сядь! — кинула Наталена й, збадавши її поглядом вздовж і впоперек, присудила:

— Йди з румовища, і якнайборше, бо там никає смерть!

— Куди? — жалібно пискнула Софія.

— Бог підкаже!

— Може, дасте мені… чогось…

— Ні! — відрубала Наталена. — Вагітна не має права, бо її гріх впаде на плід! — і показала пальцем на хвіртку.

В інтернат Софія вже не повернулася. Купила собі пляшку «Кагору», коробку цукерок, кілограм печива й покрокувала додому, гадкуючи, що чинити: податися (щоб уласкавити сварґу) зі свого затишного «румовища» світ за очі; винайняти помешкання в якоїсь бідної вдови чи всупереч пораді Наталени позмагатися з закоханим в іншу «окупантом».

Сягнула своєї вулички й побачила старезного діда, що, похитуючись, ніс дерев’яний, перев’язаний вишитим рушником хрест, а за ним полуторку, яка помаленьку фуркала слідом — везла Зеня на цвинтар. Четверо сусідок, також старих, несли двійко смерекових вінків, прикрашених дешевими пластмасовими квітами, а молодик — родич Васильки — дві прив’ялі червоні троянди, мабуть, зі свого квітника.

Софія захотіла було приєднатися до них, але згадала, що вагітним не радять дивитися на мерця, а тим паче, ходити на цвинтар, і перестояла процесію, опустивши очі долу.

Прийшла до вдови під вечір з вином і солодощами — пом’янути Зеня. А там Геновефа в дешевій чорній хустці й чорній блузці. Сидить, притулившись до Васильки, й хлипає разом з нею до свічки, що сумирно поблимує на столі, мов до Зеньової душі. У Васильки така ж хустка й така сама блузка — прикуплена «на смерть».

Вже не суперниці, а сестри, які лаштуються туди, де нема ні батяруватих чоловіків, ні ревнивих дружин, а є лише всіляка любов: сліпуча, пристрасна — до Бога, на якого не вельми зважали за життя, й спокійна, неяскрава, але вкрай необхідна (як лампочка-сороківка під стелею) — до всіх без винятку братів-сестер, з якими прокапарили вік на землі.

«Схоже, тільки смерть чоловіка може примирити жінок, які змагалися за нього», — подумала Софія й, промовивши: «Слава Йсу,…» поклала на стіл приношення.

Старі щиро зраділи їй, випили з нею вина й, пошепотівшись, делікатно запропонували їй перебратися… в будинок Геновефи:

— Ми чували, пані вчителько, що той… чорнявий з автом і молоденьким дівчам… дістав вашу садибу, а ви зосталися… при своєму інтересі. Ми з Василькою вирішили бідувати вдвох, а ви замешкуйте в моїй хаті. Хоч вона й стара, але ще міцна, — сказала Геновефа.

— Чому «замешкуйте»? — втрутилася Василька. — Прецінь, не маєш ні дітей, ні онуків. Подаруй хату пані вчительці, а вона тобі за це бомбона часом купить чи валер’янки.

«Бог підкаже», — згадалися Софія Наталенині слова й вона, розчулившись, подумки подякувала Йому за підказку, й зі сльозами, які досі старанно замикала в собі, виповіла сусідкам усе, що думала про ошуканців, котрих уважала найріднішими людьми, про Красника, котрий силою взяв її, а потім зненавидів, дарма, що вона не прискаржила його. Пообіцяла, що навідуватиметься до них і без дарчої, а перебереться до Геновефиного будинку під осінь, якщо чорнявий не відступить їй другий поверх.

Повернулася додому в гарному настрої, зігріта великодушністю й турботливістю вдовиць. Окинула поглядом дорогі, вишукані речі, що її оточували, й промовила:

— Шкода мені часу, який я стратила, вишукуючи й вигадуючи вас. Якщо мені судилося піти звідси, я візьму з собою лише «Трушеву красунечку». - І так легко їй зробилося — хоч літай і співай!

Напилася молока, потім соку, а за ним компоту з вишень і вийшла на балкон. Поглянула згори на непоказну Геновефину хатину під іржавою бляхою, оббиту дошками, з яких облущилася фарба, на дві височенні, старезні тополі, що перед нею, уявила собі, як вона ремонтує її (за скупеньку вчительську зарплатню?), як викорчовує дерева в той час, коли її заквітчаним подвір’ям походжає розпусне дівчисько, котре ще не заробило собі навіть шматка хліба, й сказала собі: «Моя дитина, що б там не базікала Наталена, народиться й виросте в моєму будинку! І край!»

Два наступні вечора Софія збавила в альтанці, відмахуючись від комарів дорогим віялом з японського шовку — виглядала Красника, щоб поділитися з ним щасливою новиною. Але той з’явився аж на третій вечір — очевидно, гостював у нареченої. Проїхав повз альтанку, не помітивши її, закрив машину в гаражі й, висвистуючи мелодію коломийки, попрямував до будинку.

— Любомире! — гукнула Софія. — Ходи-но сюди!

— Прошу мені не тикати! — відщекнувся він, але підійшов.

— Бракувало, щоб я викала батькові своєї дитини!

— Кому? — вилупився він на неї.

— Я вагітна від тебе! — з насолодою випалила Софія.

Навіть у сутем’ї було видно, як кров бухнула йому в обличчя, проте він не розгубився. Відказав спокійно, але твердо:

— Це брехня! Я з тобою нічого не мав!

— Ще й як мав! Того вечора, коли приїздила «швидка».

— А докажи!

— Докажу! Коли санітар провадив тебе до машини я призналася лікарям, що ти зґвалтував мене. Вони пропонували мені також поїхати в лікарню, на експертизу, а потім в міліцію, але я пожаліла тебе.

— І дарма! — реготнув він, як завжди, зверхньо. — Балачки, тим паче п’яні, до справи не підшиєш!

— Гадаєш, що лише Моніка Левінськи є мудрою? Я зберегла сукню зі слідами твоєї сперми на доказ…

Він перебив її:

— Це в Америці доказ, а у нас — сама фігня! Ти не пацанка, а я не гангстер! Сама лягла, сама дала…

— Припустимо, що так, хоча я наполягатиму на зґвалтуванні. Це раз. А по-друге, я маю доказ над доказами — дитину, що народиться за дев’ять місяців від того дня!

— Це не моя дитина! — відперся Красник.

— Я доможуся через суд експертизи, й вона підтвердить, що саме ти є її батьком. А також постараюся, щоб чутки про твій «геройський» вчинок сягнули кожного керівного вуха… і поховали твої надії на успішний бізнес у нашому місті.

Аж тепер він злякався. Прохрипів:

— Чого хочеш, зар-разо?

— Хочу, щоб ти розписався зі мною!

— Ха-ха! — реготнув він, але безрадісно, натужно. — Це неможливо. Я маю Оленьку й збираюся жити з нею до скону!

— Збирайся! Проте я сумніваюся, що дівчисько захоче жити з тобою, підтоптаним розпусником, якщо довідається, що перед самим одруженням ти спав зі мною і змайстрував мені дитину!

Красник, вочевидь, уявив собі реакцію Оленьки, бо почорнів лицем і почав переконувати не так Софію, як себе самого:

— Я поясню їй… Вона зрозуміє, що я вчинив це… не своєю волею, а під впливом трунку… І вона вибачить мені!

— Ой, ні, дорогенький, бо я, черевата, повсякчас буду мозолити їй очі. А згодом моя дитина своїм плачем, своїм сміхом нагадуватиме їй про твою зраду.

Мовлячи це, Софія не сумнівалася, що Красник ошаліє й, можливо, навіть спробує вдарити її. Так і сталося.

— Ні! — верескнув він і вхопив її за руку, щоб витягти з альтанки. — Вже забирайся звідсіля. Я швидше вб’ю тебе, ніж дозволю сидіти тут і псувати нам життя!

Софія щосили ляснула його по руці:

— Вгамуйся, дурню! Якщо ти поб’єш і виженеш вагітну жінку, котру ти зґвалтував, з будинку, який вона зводила майже десять років, тобі не лише підцюкають бізнес! Тебе збанітують, тому що в нашому місті все ще традиційно ненавидять падлюк! Тобі доведеться або «на шару» протезувати жебраків, або забратися в інше місто, де тебе не знають!

Він зрозумів, що програв, і скрипнув зубами. А Софії здалося, що це скрипить його сварґа, що досі крутилася направо, а тепер, коли вона приклалася до неї, гальмує, і йому від її лютого скреготу зносить дах.

«Є в ньому щось від дідька, — подумала Софія. — Загострені вуха, що прилягають до голови, вузенька пащека, шерсть на грудях, ікла міцні, білі, аж світяться в сутем’ї…»

— Що хочеш? — виклацав він прямо перед її носом.

«…Такого не варто заганяти в глухий кут, бо рано чи пізно він виплигне звідтам і перегризе горлянку. Треба твердо стояти на своєму, але показати, що вихід є. Тісний, незручний, проте є…»

— Дарчу на другий поверх і половину садиби.

— Я швидше вб’ю тебе, ніж…

— Вбивай! У сейфі директора інтернату знаходиться мій лист, в якому я вказала ім’я можливого ката, — зблефувала Софія. — Тебе судитимуть за подвійне вбивство — мене та немовляти й запакують у тюрму назавше, а твоя юна дружинонька розкошуватиме тут з іншими.

Він відпустив її руку.

«Сварґа зупинилася», — вдоволено подумала Софія й кинула йому:

— Сядь!

Він присів на край лавки, й вона також сіла. Якийсь час обоє мовчали — зважували свої шанси на перемогу. Не тимчасову, а довготривалу.

Солодко пахла матіола, сюрчали коники, пугач подав голос з кипариса.

— Шкода, що ти одружуєшся, — спроквола мовила Софія. — Ми могли б гарно жити…

— Це виключається, — відказав Красник вже без злоби, як переможений що намагається виторгувати вигідніший мир. І запитав:

— Де гарантія, що ти, отримавши дарчу, не шантажуватимеш мене, не розбиватимеш мою сім’ю?

— Я гонорова жінка, Любомире, це тобі кожний скаже. Я не лише мовчатиму, як гранітний надгробок, але й, отримавши дарчу, підремонтую будинок Геновефи й переберуся туди, або пошукаю помешкання в іншому кінці міста й житиму там до народження дитини. А людям збрешу, що набула дитину, відпочиваючи в Моршині. Більше того, не заперечуватиму, якщо ти збрешеш Олі, що відступив мені пів будинку… з християнського милосердя або під тиском Уляни.

— А потім? — запитав він.

— Що потім?

— Ти замешкуватимеш зі своєю дитиною тут, з нами?

— Так, — спокійно відказала Софія. — Допоки ти не забагатієш і не купиш мені двокімнатну квартиру.

— Не діждешся! — прошипів він і вибіг з альтанки.

«Діждуся, якщо тобі дорога твоя смаркуля і твій бізнес!» — провівши його насмішкуватим поглядом, подумала Софія.

Красник піддався швидше, ніж вона сподівалася. Вже під кінець тижня викликав її згори й кинув на кухонний стіл дарчу:

— Подавися!.. Я заплатив за оформлення купу грошей. Мусиш віддати мені половину.

— Віддам, — вхопивши дарчу, запевнила його Софія. — Впродовж місяця.

— Піди завтра до нотаря, що в центрі, й розпишися в книзі…

— Розпишуся!

— І вимітайся звідсіля! Бажано, завтра!

— Під кінець місяця.

— Ні! Через два тижні я привезу Олю.

— Ти аж так кохаєш її? — вихопилося в Софії.

— Аж так! А тебе ненавиджу, як… як… — не знайшов з чим порівняти силу своєї ненависті й плюнув собі під ноги. — Й ніколи не визнаю (ні явно, ні потаємно) твого виблядка своїм! А якщо будеш паскудити мене, найму кілера…

«Вчора треба було найняти. Вчора. А нині пізно!» — не без зловтіхи подумала Софія і промовила спокійно, миролюбно:

— Заки ти шукатимеш кілера, я підшукаю майстрів, які підрихтують хатину Геновефи бодай зсередини, але навряд чи вони справляться за тиждень.

— А ти подбай, щоб справилися! — процідив Красник.

— Я подбаю, — приязно усміхнувшись йому, пообіцяла Софія і вимаширувала з кухні, міцно стискаючи в руці нелегкою ціною здобутий документ.

Сварґа у її сні крутилася за сонцем, але не так жваво, як хотілося Софії, котра наче з-за рогу будинку спостерігала за нею, жовтогарячою, як нагідка, й думала: «Треба ще раз підштовхнути, щоб вона вже ніколи не зупинилася…»

Наступного дня під обід вона забігла до нотаря, з задоволенням розписалася в реєстраційній книзі, а після роботи привела Геновефі бригадира, відповідального за ремонт в інтернаті. Той оглянув будинок і склав «на око» кошторис ремонтних робіт. За його «наочну» суму можна було придбати новий будинок, тому Софія вирішила обмежитися побілкою, а коли він пішов, призналася сусідкам, що чорнявий, у якого прокинулося сумління, не лише відписав їй половину маєтку, але й забажав розписатися з нею після народження дитини. Старі, звісна річ, пораділи за неї, проте запитали, навіщо вона затіває ремонт, раз має де жити.

— Щоб знайти покупця на вашу хату, пані Геновефо, — пояснила Софія. — За вашу господу, якщо її трохи опорядити, можна взяти десять-п’ятнадцять тисяч доларів.

— Направду? — зчудувалася Геновефа.

— Може й більше, бо вона знаходиться в гарному місці. Якщо ви не будете заперечувати, я продам її після опорядження, відкрию в банку рахунок на ваше ім’я і покладу туди ваші гроші, щоб ви могли потроху брати їх звідтам — на ласощі для себе й Васильки.

— Йой пані вчителько, хто буде заперечувати проти такого щастя! — зраділа Геновефа. — Якщо гарно продасте, ми вам за старання вділимо половину, бо для нас такі гроші — що мухам бочка меду!

Красник, побачивши, що майстри обчухрують потріскану фарбу з хати Геновефи й зачищають бляху, ввірував, що Софія справді небавом винесеться з будинку й степлів до неї. Не прогнав, коли вона попрохала валер’янки, а навпаки, дозволив взяти ліки разом з коробкою, в якій вони зберігалися, бо на лихо йому, молодому-здоровому, пігулки-мастила, навіть якщо вони куплені за тетині гроші. Більше того, дав їй ключ від комірчини під сходами, де зберігалися минулорічні компоти-маринади, щоб вона перенесла їх до Васильки.

Софія тепло подякувала йому й віднесла коробку нагору. Вийняла звідтам пляшечку з-під валер’янки, де був осад, який вона свого часу не вилила на кропиву, й сховала її в кишеню м’якусінького махрового халата. Потім відчинила комірку й поклала у велику дерматинову торбу чотири банки компоту з вишень, поставила торбу біля порога (щоб зранку віднести до Гєні) й, не замкнувши комірку на ключ, повернулася на свою половину — чекати світання.

Красник зазвичай підхоплювався швидше за неї, вмивався, готував собі чай, і заки той охолоджувався, оббігав декілька разів будинок, відчиняв ворота й викочував з гаража машину, а вже по тому повертався на кухню і пив його з печивом або житніми сухарями. Залишаючи свою половину, він зазвичай зачиняв двері на ключ, щоб «отруйниця» не забралася на кухню або не підкинула йому якесь «пороблення», але часом, коли йому не хотілося бігати, лише причиняв їх, і, викотивши машину, відразу повертався в будинок.

Всю ніч Софія випрошувала в неба, а може, в сварґи, дощу, щоб Красникові розхотілося бігати, й під ранок він таки пустився — дрібний, але дорогий! Зацяпотів з дашка балкону, зацмокав, виціловуючи крони вишень, запирхав під ринвою. Втішена Софія вийшла на балкон, підставила йому жменю, і, промивши ним, теплим, висушені безсонням очі, покрадьки зійшла вниз та й зачаїлася в комірці.

А потім все вчинилося легко, як уві сні. Красник вийшов надвір, не замкнувши двері, вона зашмигнула на кухню, вилила з пляшечки йому в чай те, чим мала похлинутися кропива, збігла нагору й зачинилася там. Поглянула, ховаючись за шторкою, як чоловік відчиняє ворота, й зашмигнула в ліжко.

Зімкнула очі й навіть не спробувала вгадати, чим це скінчиться: він утратить пам’ять чи помре на місці, бо хіба не однаково, що станеться з жорстоким, безжалісним чоловіком, якому шкода шматка не свого — громадського хліба для калік, який брудно обізвав свою ще не народжену дитину, а її безцеремонно, нахабно виштовхує з двору? Аби лиш не похлинувся чайком, не відчув, що там трійло, не здійняв галас. Втім, нехай галасує! Однак нічого не докаже. А якщо спробує напасти? Доведеться викликати міліцію…

Проте нічого не сталося. Чоловік виїхав з двору, закрив ворота й помчав залагоджувати свої справи.

«Мабуть, не випив. Або той осад виявився нешкідливим», — дивлячись йому вслід, подумала Софія, і здалося їй, що сварґа знову зупинилася. Можливо, назавше. Того дня вона тільки те й робила, що безпричинно сварилася: з директором, з майстрами, з прибиральницями, з приятельками, й навіть дала ляпаса церебральнику, який кинув не в урну, а на підлогу обгортку від цукерки. Передчувала: трапилося щось таке, чого вона не передбачила, не вичислила.

Під кінець дня заявився слідчий — капітан Ілько Ільків. Мати його працювала в інтернаті санітаркою, а сам від будувався на вулиці, паралельній Софіїній.

— Пані Кравець, я теє… приїхав за вами…

Софія сполотніла:

— За мною?

— Ви що, не знаєте?

— А що я маю знати?

— Вранці на перетині Бойківської та Кривоноса сталася страшна ДТП: чоловік, що кермував «фольксвагеном», на великій швидкості врізався в «Ладу» й загинув на місці. А також водій «Лади» — перукар Степан Хорошко й пасажири — його дружина та син-школяр. Я був свідком аварії: «фольксваген» несподівано, на великій швидкості вилетів з Бойківської на червоне світло й протаранив «Ладу», що рухалася за правилами. Я впізнав машину, на ній їздив чоловік, який… замешкував у вас. А щодо водія не поручуся: в нього дуже побите обличчя й голова. В барсетці знайшли документи, пашпорт… Він — Любомир Миколайович Красник?

— Т-так, — майже беззвучно шепнула Софія, і щоб не впасти, вхопилася за руку слідчого.

— Співчуваю, щиро співчуваю, але… Треба, щоб ви під’їхали зі мною в морг на розпізнання.

— Навіщо? — сахнулася його Софія. — Машина ж його і документи?…

— Так, але мусимо ідентифікувати. А раптом це не він, а інший чоловік, який позичив у нього машину або вкрав?

Софія попервах запротестувала:

— Дайте мені спокій! Я… Я вагітна від нього! Мені не можна дивитися на щось таке! — а потім згодилася за умови, що мерцеві закриють обличчя («Я його й так упізнаю!») і візьмуть кров, щоб згодом, коли дитя народиться, підтвердити, що воно Красникове.

— Він ліг спати тверезим? — запитав дорогою Ілько.

— Так.

— Може, вранці випив горілки, коньяку чи зажив якісь пігулки?

— Ні. Втім, не знаю, бо прокинулася пізніше, вже після того, як він поїхав.

— Можливо, мав якісь неприємності?

— Навпаки — хвалився, що йому щастить, за місяць вже відкриє стоматологічну клініку, — відказала Софія й зашморгала носом, намагаючись заплакати. Для слідчого. Але не плакалося.

Біда зазвичай приходить тоді, коли людина найменше сподівається її. Є навіть така примовка: «У викінчений будинок першою входить смерть…»

Мрець лежав скраю, біля заґратованого віконця. Софія з першого погляду впізнала його завжди випуцувані туфлі, брюки зі стрілкою, густо порослі закучерявленим волоссям груди. Обличчя не бачила, бо голова була закрита простирадлом. Сказала: «Це він!» і одразу запросилася додому, не забувши нагадати Ільківу про кров для експертизи. Перед самим виходом зупинилася й озирнулася: захотілося їй все-таки побачити, як виглядає її гоноровитий ворог. Й аж тепер помітила, що в мертвецькій знаходяться ще три тіла, накриті поплямованими кров’ю простирадлами. Запитала слідчого:

— Це та родина?

Той притакливо схитнув головою.

Мимоволі перехрестилася: «Вічна їм пам’ять!» — й аж тоді заплакала…

«Моя сварґа повернулася в добрий для мене бік, проте, змінюючи напрям руху, столочила не лише мого кривдника, але й ще трьох… Я не сподівалася цього, не планувала це, отже, не треба гризтися… Не в раю живемо. Всі ми прийшли в цей світ, щоб когось порадувати, а когось засмутити. Найголовніше, що все закінчилося, і я матиму не лише будинок, але й дитину, яку любитиму всім серцем, дарма що вона від Красника», — подумала Софія, їдучи додому. Вийняла з торбинки хусточку й витерла очі насухо.

— Яким він був: розважливим чи нарваним? — запитав Ільків.

— Дуже розважливим, діловим, зібраним.

— Раз так, чому він не загальмував перед перехрестям, а навпаки — піддав газу?

Софія знизала раменами:

— Мабуть, щось сталося з ним: інфаркт або інсульт…

— Не виключено, — промимрив слідчий. — Експертиза покаже, — й трохи помовчавши, запитав: — Ви справді вагітні від нього?

— Так.

— Як довго?

— Третій місяць.

— Дивна, дуже дивна історія, — роздумливо протягнув слідчий.

— Банальна, — заперечила Софія. — Молодий чоловік і молода жінка, які замешкують під одним дахом, одного вечора забуваються і… від цього зав’язується дитина…

— До речі, чий де «дах»? — запитав Ільків.

— Спільний. Перший поверх належить йому, другий — мені, — коротко відповіла Софія.

— У небіжчика є спадкоємці?

— Не знаю. Здається, ні. Був у батьків одинаком, мав дружину, але розлучився з нею, бо гуляла й не хотіла дітей.

— Ви розраховували вийти за нього заміж?

— Авжеж! Коли я призналася йому, що завагітніла, він дуже зрадів.

— Справді? — іронічно, достоту як Красник, запитав слідчий.

— А чому би й ні? — розсердилася Софія. — Я ж бо не якась там мавпа двадцята, а показна, господарна жінка. Чи може, я брешу?

— Ні, ні! — запевнив її Ільків. — Ви мовите правду, проте… Ви дійсно не знаєте, що ваш… теє… сусід нещодавно розписався з іншою?

— Розписався? — вибалушилася на нього Софія. — Коли? Де?

— Ви забули запитати «З ким?» — сказав Ільків. — За паспортними даними, небіжчик тиждень тому пошлюбив у нашому загсі якусь Ольгу, що також має прізвище Красник. Ви знаєте її?

— Ні! — вигукнула Софія. — Ні! У нас нещодавно гостювала дівчина Ольга, але це… його небога!

— Ви впевнені в цьому?

— Він так стверджував…

— Коли саме вона гостювала?

— Позаминулого тижня. Коли помер Зеньо…

— Тоді вони й розписалися, — сказав Ільків і поцікавився, де замешкує «небога».

— Н-не знаю, — насилу вичавила з себе Софія і вийняла з торбини хустинку. — Здається, в Тернополі, а мож-же, у Львові…

«Ніхто її не шукатиме. Хіба що сама заявиться, — зоставшись сама, подумала Софія. — Треба буде попитати в юристів, чи має право на спадок дружинонька з десятиденним «стажем». Якщо має, будемо замешкувати тут удвох, як Василька з Геновефою. Лишень поміняємося поверхами, бо я вже не хочу підштовхувати сварґу. Наталена мовила правду: це підступна потуга, з якою важко змагатися…»

Ільків розповів матусі, що Софія вагітна від небіжчика, а той перед смертю розписався з іншою. Відтак всі в інтернаті співчували їй, ошуканій «аферистом», й оплакували родину, яку він згладив зі світу. Загиблих хоронили всім містом, навіть мер прийшов на похорони й виголосив перед ямою довгу сльозогінну промову, в якій назвав Красника «захланним, безвідповідальним чоловіком, який заслуговує пекла», а загиблих Хорошків — «чесними бджолами, які носили в громадський вулик лише мед та пергу».

А призвідник трагедії ще тиждень лежав у морзі, позаяк ніхто з родичів не пред’явив права на його тлінні рештки. Ільків запропонував їх Софії, як «будемо вважати, цивільній дружині». Та поховала його з моргу, без розголосу й жалібних церемоній. Священик з дяком коротко відспівали його на кладовищі (в кепському місці, під самою огорожею), копачі могили «пом’янули» пляшкою горілки від Софії, яка, розплатившись при вході з працівниками поховальної контори, одразу (щоб не зашкодити дитині) подалася додому, вірніше, до Васильки й Геновефи. Купила їм дорогою цукерок та ананасового соку (щоб помолилися за Красника) й зосталася в них на ніч, бо забоялася, що дух новопреставленого ще не відлетів до Бога й може заявитися в дім, який вона виборола в нього.

Спалося їй в удовиць солодко, як немовляті при маминій циці, тому що сварґа крутилася в ній жваво й ритмічно, в злагоді з її вимореним, проте майже щасливим серцем.

Тривала ніч, але не німа, не темна. Все світилося й двигтіло: сварґи людей і сварґи тварин та рослин у сварзі Землі, сварґа Землі — у сварзі Всесвіту і сварґа Всесвіту — у безмежній, сліпучо-золотій, як тисячі сонць, руці Вседержителя. Але не для людських очей і не для людських вух, полуджених і запечатаних Отцем, щоб діти Його не пхали, допоки не змудріють, пальці в складну машинерію, що правує буттям. Машинерію, яка може не лише по відрубувати їм пальці й голови, але й безповоротно змінити напрям руху Землі, Сонця, планет, а то й змертвити Всесвіт.

Лише поодинокі люди знають Божу таємницю, що все є пов’язаним, припасованим одне до одного, що все має свою швидкість, свій час руху, і знають найпосутнішу Творчу таємницю: якщо кількість сварґ, що зупинилися або рухаються наліво, бодай на одну перевищить кількість тих, що рухаються направо, Земля тяжко занедужає й почне відмирати разом з усім, що на ній є, в страшенних муках і судомах. Знають, проте час від часу порушують Божий лад задля валсної маленької вигоди. А більшість узагалі нічого не знає, відтак бавиться своєю сварґою, як дитина дзигою, замість того, щоб благоговіти перед нею — невтомною, мудрою і… пімстливою.

Вона, Софія, лише злегка підштовхнула свою втомлену сварґу, і та, образившись, розчавила чотирьох, але разом з тим подарувала їй видіння цієї незримої для інших вогненної ночі. Й вона, зачудована й присоромлена, палко просила вибачення в неї і натхненно молилася Творчому Ладові, допоки ранок не вибілив їй очі.

Оля об’явилася на дев’ятий, по смерті Красника, день. Побачивши її (малу, щуплу, з блакитним рюкзачком на рамені) під своєю брамою, Софія навіть зраділа, що останні години перебування Красникової душі в її домівці вона збавить у товаристві його коханої, а не з удовицями, й вони вдвох спокійно, мирно випровадять небіжчика в кращий світ, бо впродовж останніх ночей і навіть удень він не раз давав про себе знати: то ложечка, якою вона помішувала каву, падала з горнятка на стіл і крутилася на ньому, то несподівано відкривалася шафка і з неї вистрибував клубок мохерових ниток, то зникла дарча, яку вона тримала в шкатулці, й знайшлася лише наступного дня під ліжком. А вночі дух Красника товкся внизу, на кухні: шуміла вода, подзенькували каструлі, так, наче він готував собі зупку або варив яйця.

А Оля, побачивши Софію перед собою, сполотніла й, не привітавшись, запитала: «Де Любко?»

Софія відімкнула брамку й сказала: «Заходь!» Але дівчина не зрушила з місця.

— Спершу скажіть, де він?

— Ще тут, — відповіла Софія.

Оля, полегшено зітхнувши, зайшла на подвір’я.

— Ходи до мене, бо я не маю ключів від його половини, — збрехнула Софія, бо хотіла поговорити з майбутньою сусідкою на своїй території.

— Він… у лікарні? — піднімаючись сходами слідом за нею, запитала Оля.

— Ні, — відгукнулася Софія.

— Поїхав у відрядження?

— Можна сказати й так… Роздягнися. Сядь на канапу. Я приготую чай і все тобі розповім.

— Не хочу я ні чаю, ні роздягатися. Хочу почути правду!

«Вперта в мене буде сусідонька, непоступлива», — подумала Софія й сказала:

— Все-таки сядь!

Оля обережно присіла на канапу, так, наче боялася, що та вкусить її або провалиться під нею.

— Ти приїхала вчасно, — спроквола мовила Софія. — Нині маємо відбути дев’ятини по ньому.

Дівчина не здивувалася, не заплакала. Лише відвела від неї погляд і сказала:

— Це ви вбили його. Він знав, що ви спробуєте зробити це й тому не став чекати осені. А тепер вам треба вбити й мене. Так?

— Я тут ні при чому. Любомир загинув в автокатастрофі. Порушив правила й потягнув за собою на той світ ще три душі, — сказала Софія.

— Він ніколи не порушував правила, бо знав, що я… Що в мене нікого нема, крім нього, — заперечила дівчина, дивлячись на клаптик неба за вікном. — Я закохалася в нього ще малою, а він у мене. Всі знали про це й ганьбили мене, осуджували його. Але ми хоч і не могли бачитися, продовжували кохати один одного. Коли ж три роки тому помер мій тато, вуйчик розлучився з Маринею, яку не любив, і полишив Заліщики. Винайняв квартиру в Тернополі, і я втекла до нього.

— Вуйчик? — перепитала Софія. — Він справді твій?…

— Так, — не зашарівшись, підтвердила дівчина. — Молодший брат мого тата. А насправді — рідніший за нього… За всіх! А ви вбили його!

— Не я, а машина, в яку він урізався! — нагадала їй Софія, але вона немовби не почула її.

— Він дуже боявся. Не так за себе, як за мене, бо кохав мене над усіх. Заплатив, щоб нас розписали, не докопуючись, хто ми — родичі чи однофамільці…

«Якщо це правда, цей шлюб можна скасувати, як незаконний», — подумала Софія.

— … Ще й заповіт склав…

Кров бухнула Софії в голову:

— Який заповіт? На що?

— На будинок, на все майно, на гроші. Щоб я в разі біди не зосталася босою-голою.

«Негідник! Мало йому було, що спокусив дитину, свою небогу, й скалічив мені життя. Він ще й подбав, щоб вона законно відібрала в моєї дитини майже все. Треться тепер десь тут, довкола нас і радіє, що йому вдалося перехитрувати мене!» — подумала Софія й запитала ущипливо:

— На твоє прохання?

— Ні! Я не вірила йому й відмовляла його. А виявляється, він був правий…

«Не складуться в нас стосунки. Я буду змушена повсякчас виправдовуватися, а вона вдаватиме, що не чує мене. Відтак, будемо мати пекло», — подумала Софія й вирішила дати бій і «окупантові», і його спадкоємиці.

— Кажеш, дівонько, що твій вуйчик-любчик був добрим, як ангел, і кохав тебе понад усіх? Віриш, що це я чудом-дивом вбила його?

— Так! — спідлоба зиркнувши на неї, випалила Оля.

— Не хотілося смутити тебе, але доведеться! — процідила Софія і, вийнявши зі шкатулки дарчу, тицьнула її дівчині. — На, читай!

Та пробігла поглядом документ і розгублено промимрила:

— Нічого не розумію…

— А що тут розуміти? Твій турботливий вуйчик доброхіть відступив мені, своїй вагітній коханці, половину майна!

Неспішно, з насолодою й насмішкою виповіла-викарбувала вбивчі для самовпевненої смаркулі слова, але та й оком не кліпнула. Запитала з тупим спокоєм:

— Ви справді вагітна?

— Так.

— Від нього?

— Авжеж. Лікарі взяли в нього кров, щоби свого часу експертиза могла підтвердити це.

— І давно ви?…

— Три місяці. Він узяв мене відразу, як приїхав, першої ж ночі. Ми не спали разом лише тоді, коли ти гостювала в нього. Він сказав мені, що ти — його небога, але й словом не обмовився, що кохає тебе. Коли я призналася йому, що вагітна, він на радощах подарував мені пів садиби. Пообіцяв, що неодмінно розпишеться зі мною після пологів! Чи могла я зичити йому смерті?

— Так, — схитнула головою Оля. — Ви довідалися, що він одружився зі мною і щось дали йому.

— Я дізналася про це лише після його смерті! Коли слідчий показав мені його пашпорт, і була шокована його віроломством! Навіть не знаючи, що він — твій кревний… А тепер… узагалі не маю слів…

— Це добре! — похвалила її чудна дівчина. — Бо слова — це наче полотно, яким завішують дзеркало, коли хтось помирає… Якщо маєте горілку, налийте мені… півсклянки… Я вип’ю і піду.

— Куди підеш?

— Будь-куди, — безтурботно відказала дівчина. — Раз він не кохав мене так, як казав… Раз обманював… Може, й до нього… Признавайтеся, де ви його сховали?

«Якась вона… не в собі», — подумала Софія і вийняла з бару почату пляшку коньяку і фужер.

— Хочеш помолитися за нього?

— Ні. Хочу признатися, що провалила іспит. Я казала йому, що не можу і кохати його, і вчитися, бо коли я думаю про нього, все випаровується мені з голови. А він напосідав: «Учися! Учися!»

— Тобі не варто пити, — впівголоса мовила Софія, наливаючи коньяк.

— Ага! — схитнула головою дівчина. — Мені нічого не варто… з ваших рук, бо ви й мене отруїте, і я вибіжу на перехрестя й розтрощу автобус.

«Вона таки… неадекватна», — подумала Софія й запитала:

— Хочеш ковбаси з хлібом?

— Ні! Ні! — замахала руками дівчина й взяла фужер. — Хочу лише пити.

Й не кривлячись, маленькими ковтками випила майже повний фужер:

— Дякую!

— Ти справді кохала його? — запитала Софія.

— Справді. Й завжди кохатиму. Бо вже ніколи й ніде не знайду собі такого вуйчика й такого чоловіка, — відказала вона спокійним, тверезим голосом і підвелася.

«Вона в шоці… Отже, може пристати на моє», — подумала Софія й запитала:

— А дитину від нього також любитимеш?

Оля здивовано закліпала очима:

— Яку дитину?

— Ту, яку я ношу від нього.

Дівчина заперечно затрясла головою:

— Ні!

— Чому? Адже це його кров! Його сирота! Єдина пам’ять про нього!

— Сирота? — затинаючись, протягла дівчина. — Я також сирота. Сиріт треба жаліти…

— Ти добра, дуже добра дівчинка, — розчулено прошепотіла Софія і вийняла з шухляди папір і ручку. — Сядь за стіл і напиши заяву… в суд.

— Що-що? — не зрозуміла Оля.

— Напиши, що ти зрікаєшся майна, яке тобі заповів зрадливий чоловік, на користь його сироти від Софія Кравець — його цивільної дружини.

Оля п’яненько зателіпала головою:

— Ні! Я не хочу писати. Любко казав, щоб я нічого не писала й не підписувала.

«Він не дарма так опікувався нею, тому що вона тілом жінка, а розумом дитина. Дебілочка з обличчям ангела, — нарешті збагнула Софія. — Красник попервах не здогадувався про це. Тішився, що його палко кохає таке юне, таке наївне створіння, і лише після того, як зманив її у Тернопіль, зрозумів, що такою вона буде завжди. Але сумління не дозволило йому полишити її. А може, навпаки, він покохав її саме за нелукавий, нерозвинений розум?»

— Не хочеш писати? Для сироти?

— Для сироти хочу… — подалася Оля й сіла за стіл, — але… рука мені тремтить. Я писатиму негарно, як кура лапою.

— А ти постарайся. Пиши розбірливо, не кваплячись, бо це ж для Любкової сироти!

Оленька, старанно виводячи літеру за літерою, написала все, що Софія їй надиктувала, а також віддала їй заповіт Красника, який мала в рюкзачку, й конспект з хімії (недоріка лаштувалася стати медсестрою!), щоб у разі необхідності можна було підтвердити, що заяву писала саме вона.

— Тепер можеш іти, — сказала Софія і випровадила її з двору.

— А де я житиму? — опинившись на вулиці, зненацька отямилася дівчина.

— Їдь в Заліщики. Скажи родичам, що вуйчик помер, і хтось тебе прийме, — порадила їй Софія і зачинила брамку.

«Вона не повернеться. Їй і на думку не спаде повертатися. Діти з недорозвиненою свідомістю не розуміють, що можна перемінити своє рішення, відмовитися від свого підпису, переграти ситуацію. Вони все сприймають всерйоз, все чинять раз і назавше. Я наказала: їдь. Якщо вона справді дебілка, то вхопиться за мій наказ, як за рятівну нитку й одразу поїде, не побувавши на кладовищі. Нехай їде, Господи! Нехай їде! Бо мені незручно судитися з нею, глупою».

Дух Красника до ранку товкся на кухні й навіть потрафив піднятися нагору й тричі постукати в Софіїні двері, але вона не злякалася його, бо сварґа крутилася легко, як паперовий млинок у вітряний день…

Наступного дня в місті тільки й розмов було про молоденьку дівчину, що повісилася на огорожі кладовища, перед могилою злощасного Красника (на двох зв’язаних докупи траурних стрічках з чужих вінків), котра, котра, як посвідчив пашпорт, знайдений в її наплічнику, була законною дружиною небіжчика.

Софія не приховала від Ільківа, що самогубця навідувалася до неї, і вона призналася їй, що вагітна від Красника. Навпаки, показала йому її зречення від майна на користь дитини та конспект з хімії. А також попрохала сусідок підтвердити, що вона вивела дівчину на вулицю й, описавши їй, де знаходиться кладовище, повернулася додому. Не втаїла й того, що гостя випила трохи коньяку за впокій чоловікової грішної душі. Збрехнула лише, що та обіцяла повернутися, щоб переночувати, і вранці автобусом дістатися Тернополя, де вона замешкувала.

Чому зреклася майна? Вочевидь, почувши про смерть Красника, здумала податися слідом за коханим чоловіком і вирішила, що на тамтому світі воно їй не знадобиться, а дитина колись віддячиться їй молитвою.

Ільків, звісна річ, висміяв її:

— Таке, пані, в нашому халепському світі трапляється хіба що в кіно для ваших учнів, а в реальному люди пробивають один одному голови не лише за вілли, але й за найменше гівно на патичку. Я бачу, що всі ці нещастя лише вам пішли на користь, відтак, буду докопуватися правди, бо жінка, що вміє аж так поробляти, мусить до скону гнити в одиночній камері, а не виховувати дітей, навіть якщо вони браковані.

— Докопуйтеся, — підсміхнулася Софія, — раз не боїтеся, що я і вам «пороблю». Але не шарпайте мене без потреби, бо я при надії, і це шарпання шкодить моїй дитині.

Ільків, як і у випадку з Красником, ні до чого не докопався: експерти не знайшли ні в шлунку, ні в крові самогубці слідів отрути чи якихось наркотичних речовин. Проте, завдяки його запопадливості, над головою Софії почали веретенитися чорні хмари: лікарі «швидкої» пригадали, що Красник звинувачував Софію в отруйництві й ховався від неї в лікарні, а вона натякала, що він її зґвалтував. Графологічна експертиза хоча й підтвердила, що самогубця писала заяву сама, проте в стані алкогольного чи якогось іншого сп’яніння. Працівники інтернату посвідчили, що завучка останнім часом занедбала роботу й нападала на людей, як відьма, після чого в них починала боліти голова й підкошувалися ноги.

І закрутилося містом: «Відьма! Відьма!.. Знає трунки, яких не виявити, одним поглядом може вроїти людині будь-що…»

Софія спершу переймалася цим, а потім вирішила скористатися своєю «відьомською» славою: кривою посмішкою гасила погляди незичливців, покрикувала на директора, заплатила за похорони Олі половину від того, що їй заправили в ритуальній конторі, твердо, наказовим тоном розмовляла з службовцями, в руках яких крутилися заповіти небіжчиків, і ті, напрочуд швидко, нехтуючи приписами законів, визнали її одноосібною власницею всього будинку, а також майна стоматологічної клініки, яку вона одразу ж продала за півціни одному з дантистів.

Отримавши гроші та жаданий документ, жінка враз заспокоїлася, зм’якла й перестала чути сварґу, а почала прислухатися до порухів дитини — з дня на день жвавіших і настирливіших. Тепер вона була її сварґою, її тяжко відвойованою долею. Вона мала провадити її за сонцем і дарувати втіхи, смаку яких Софія ще не спізнала, але готувалася спізнати з радістю, забувши, що це дитина ненависного «окупанта», гірка плата за зручне, приємне житло.

Повертаючись зі служби, де всі, навіть директор тепер запобігали перед нею, Софія купувала в «Універсамі» мохерові нитки теплих, сонячних кольорів, батист, байку з веселенькими візерунками й вечорами, безтурботно поспівуючи, готувала дитинці віно: шила сорочечки, плела розмаїті светрики (менші й більші), шапочки, чопчики. Хотіла, щоб це була дівчинка з русявим, як у неї, волоссям і зеленкуватими очима, й уявляла собі, як наряджатиме її, підкручуватиме їй гривку, малюватиме нігтики на пальцях блідо-рожевим лаком, вдягатиме у вушка сережки — «золоту крапельку».

Під Новий рік їй вдалося продати за п’ятнадцять тисяч доларів будинок Геновефи, за що старі були безмежно вдячні їй. Обоє, незважаючи на сніжисту зиму, щонеділі дибцяли в церкву, де молилися при грубих, найдорожчих свічках за коханого Зеня і за неї, свою добродійницю, а потім, тримаючись одна за одну, — на кладовище. Там вони запалювали свічки в різнобарвних «лямпках», які захищали вогники від негоди. Причому не лише на Зеньовій могилі, але й на привалених снігами могилах Красника й Олі (котру поховали поруч нього, акурат на тому місці, де вона позбавила себе життя), бо ж усяка людина потребує на тамтому світі вогника пам’яті. Але не казали про це Софії, щоб не тривожити її, а сама вона не згадувала про них навіть уві сні. Були — й зникли. Хіба мало людей народжується винятково для того, щоб зникнути без сліду? Чекала лише (і то попервах) реакції заокеанських Красників, боялася (і небезпідставно!), що вони здумають судитися з нею. Але позаяк ті мовчали (хоча добрі люди, напевно, донесли їм, як вона, відьма, розправилася з їхніми родичами), забула й про них.

Акурат на Новий рік, який Софія празникувала з удовами, в неї відійшли води, і вона, трохи завчасно, вповила дауненятко — слабенького чорноволосого хлопчика, схожого на свого батька, як шарж на портрет олією.

«Це її Бог покарав за тамтих!» — присудило місто.

«Дитина не вдалася, бо Софійця до останнього дня працювала в інтернаті, де споглядала невдатних дітей», — пояснювали сусідам вдови.

Побачивши немовля — головате, майже безгубе, з гострими, наче прикипілими до черепа вушками, Софія мало не зомліла й відмовилася годувати його. Проте згодом, забоявшись, що незичливі, скориставшись цим, схочуть відняти в неї заповіданий дитині поверх і майно, все ж приклала його до грудей і забрала з пологового будинку.

Повернувшись додому, вона кинула виродка в дорогий, загодя куплений візочок, що очікував дівчинку-красунечку на першому поверсі, у вітальні, й піднялася на другий поверх, наче в минуле — прикре, дошкульне, проте вагітне надією на щастя.

— Це не Бог, це сварґа покалічила мою дитину, — звістила вона меблям — німим свідкам її переживань, — і вийшла на балкон.

Валив сніг. Затуляв від Софіїних очей і пасмо гір, і луг, і будинки сусідів. Показував їй хіба що стовбури вишень, схожі на обпалені вогнем риштування, і тоненькі, мов намальовані сажею пунктири гілочок — вузькі стежини, що нікуди не ведуть. Упираються в снігову стіну, намагаються пробитися крізь неї до забетонованого сірими хмаровищами сонця. Та марно… Бо сварґа, пронизливо заскрипівши, повернула проти сонця…

«Наталена мовила правду: я стою на згарищі, що належить смерті, не білій, як цей сніг, не чорній, як стовбури дерев, а схожій на виродка, якого я вповила. Вони в парі відбиратимуть у мене сили, млоїтимуть мені душу, а я марнітиму й чекатиму, допоки підступна сварґа зглянеться наді мною? О, ні!»

Зійшовши вниз, вона, гидуючи немовлям, нагодувала його розбавленим навпіл молоком з пакета. Помилася, перев’язала собі груди, приготувала смачний обід — деруни зі сметаною і грибною підливою, закотила коляску з малим у спальню, бо той кричав, як різаний (вочевидь, його мучили газики), і, пообідавши, знову пішла нагору — відсипатися.

Прокинулася аж наступного дня й поквапилася до малого з надією, що той похлинувся відрижкою, аж ні. Був синім (мабуть, кричав усю ніч), але живим. Вона, бридливо кривлячись і згадуючи ставлення Красника до дебілів, переповила його, знову нагодувала «казенним» молоком і відвезла до сусідок: «Попильнуйте за ним пару годин, бо мені треба навідатися до лікаря й скупитися». Відвідала прокурора, суддю, директора меблевої фірми, пообідала в ресторані «Коза ностра», купила десять пакетів ерзац-молока для немовлят, декілька флаконів укропної води та кільце ковбаси для старих і повернулася до хлопця, коли вже звечоріло.

Улестила ковбасою стурбованих його безнастанним плачем доглядачок, напоїла дитя укропною водою, нагодувала молочною сумішшю й попрохала старих, щоб ті прихистили дитину (на одну ніч!), бо вона себе зле почуває: пропало молоко, болять груди. А через пару днів запрохала, щоб ті побавили дитину місяць-другий, бо її кличуть на службу: є термінові справи.

Бабці згодилися. Софія перенесла до Васильки всі речі дитини і за тиждень після пологів вийшла на роботу.

Удовиці полюбили малюка, нарекли його Зеньом і бавилися ним, як дівчатка лялькою.

А Софія знову зробилася сумлінною, енергійною завучкою, пропадала в інтернаті, але почала дужче дбати про свій зовнішній вигляд: сходила до косметолога, щотижня причісувалася в перукарні, купила собі дорогий, модний одяг, а під час вихідних їздила на екскурсії в Тернопіль, Чернівці, на Закарпаття. І завжди поверталася з подарунками для старих.

Перед травневими святами поїхала до Києва помолитися в Лаврі й усіх церквах та соборах за своє благополуччя та їхнє здоров’я — й не повернулася.

Як виявилося згодом, за тиждень перед поїздкою Софія продала за гарні гроші прокуророві свій будинок разом з усім майном, яке в ньому було, й звільнилася з роботи. Ільків, на прохання вдовиць і за покликом власної душі з півроку розшукував утікачку в Києві й інших великих містах (всупереч експертизам, він подовжував вважати її злочиницею), але так і не знайшов.

Вдовиці плекали малого дауненя, допоки молодша з них — Василька — не перебралася на кладовище, до чоловіка, а Геновефа — в будинок пристарілих, позаяк діти Васильки після похорону матері продали родинне гніздо. А малого віднесли в інтернат, де його зоставили лише з огляду на те, що його мати тривалий час працювала там.

Рік тому один чоловік — тренер з ДСШ, який свого часу залицявся до Софії, бачив її на околиці Братислави. Вона придбала там (за виручені від продажу «маєтку» гроші) затишне кафе біля автостоянки й порядкувала в ньому у парі з Ростиком, який задля неї полишив дружину-словачку. Схоже, Софіїна сварґа крутилася в бажаному їй керунку, бо виглядала вона перфектно й сподівалася дитини.

Позначена блудами

Зранку в ощадкасі тільки й розмов було, що про маніяків, бо Леся з «валютки» принесла новину: вчора на Забудові знайшли якусь нетутешню дівчину, зґвалтовану й задушену, а позавчора в Тернах троє песиголовців в потемках напали на Рузю — дружину Сиротюка, що з фотоательє. Вона вирвалася і стрибнула в річку. Цим і порятувалася. Схоже, в нас завелися маніяки, але міліція приховує правду, щоб не відлякувати туристів.

— Не думаю, — заперечила їй Софійка. — Це швидше всього якась злодійська банда, бо маніяки зграями не ходять: полюють на людей, коли на них накотить, і люблять катрупити їх без свідків, собі на потіху.

— Дівчата, хто знає, чому маніяками стають лише чоловіки? — поцікавилася Орися.

— А тому, що кожний чоловік народжується з чортом у тому капшуку, що між ногами, — пояснила Галюня, найстарша з-поміж них. — Якщо жінка вчасно не позбиває йому роги, — чекай біди, бо чорт буцатиме чоловіка доти, допоки той не піддасться йому.

— А жінка, виходить, народжується з ангелом в шпарці! — розсміялася Орися.

— Жінка також народжується з чортом, але безрогим, вразливим, який отримує задоволення від блуду, а не від крові. І вбиває лише з горя, коли того чорта хтось дуже скривдить, а не для того, щоб покайфувати, — відбулася Галюня.

— Глупо сидіти в ощадкасі на комунальних послугах з вищою економічною освітою. Треба шукати достойнішу, поплатнішу роботу, але не в цьому запаршивілому містечку, а у Львові. Чи податися, подібно іншим, на заробітки в Італію чи Іспанію, — вже вкотре сказала собі Рося (Мирослава, Мирося) Клим. А може, й не собі, а калачикам на підвіконні, які вона принесла з дому, щоб трохи скрасити своє перебування в тісному, заґратованому приміщенні, що відгонило згірклою олією (поруч біла «Чебуречна»), потом і дешевими дезодорантами. Але квітці нове житло також не сподобалося, бо вона зродила замість пишних вогнистих бутонів один маленький, на три іскри.

— Треба, — мляво повторила Рося, чудово розуміючи, що їй забракне відваги кинути виклик долі й зректися того, що має, бо тут хоч і мало платять, проте незабарно. Та й квартирка є — однокімнатна, в «хрущовці». А на чужині хто її чекає — несміливу, негарну?

Колежанки по службі обідають у кафе, що по той бік вулиці, де подають налисники з сиром, а вона, як завжди, зосталася пити чай і жувати принесену з дому канапку, бо за налисники треба віддати п’ять гривень, а вона вже два роки складає гроші, щоб підправити в обласній косметологічній клініці свій задовгий ніс. Про це не знає ніхто, відтак всі в ощадкасі вважають Росю скупою, жартують, що вона готує посаг для носа, натякаючи цим, що без посагу на неї ніхто не злакомиться.

«Чортова діра! — знехотя ковтаючи гарячий, несолоджений чай, подумала Рося. — У великому місті ніхто не вважає двадцятисемирічну дипломовану особу старою дівкою, а надто таку, в якої є, як там кажуть, «бой-френд», а тут — «закосний кавалір». А в таких ось містечках людиська мають не очі, а мікроскопи, які побільшують до планетарних розмірів найменший дівоцький ґандж. Цікаво, що вони скажуть, коли я повернуся після відпустки з підрихтованим (рівненьким, кирпатеньким) носиком? Чи не «Роська з ощадкаси купила собі у Львові ніс, а ліпше б чоловіка»? Не вірять, що одинак Олени Сікори, яка викладає музику в училищі й дириґує церковним хором, одружиться з нею — нагуляною донею пропащої Славки, яку зростила бабуся, котра замолоду чепурила панські кабінети, а на схилі віку доглядала панських дітей. Дарма, що синок Олени не така вже й цяця».

Модест… Пишне, навіть тріумфальне ім’ячко. Так кликали знаменитого співака, який, начебто, доводиться пані Сікорі дуже далеким родичем. Обдаровуючи ним синочка, вона, напевно, бачила його в майбутньому гучноголосим красенем, улюбленцем публіки. А хлопець удався в батька — хворобливого, субтильного й абсолютно неспівочого аптекаря. Подібно йому, закінчив фармацію, рано полисів. І так само, як татко, час від часу бунтував проти Олени, тобто, чинив не те, що їй бажалося. Замість того, щоб одружитися у Львові під кінець навчання з якоюсь заможною дівчиною — піаністкою чи співачкою — і вторувати собі шлях в аптекоуправління, повернувся у містечко — викладати латину й фармакологію у медучилищі без будь-якої надії на кар’єрне зростання. А після тривалого парубкування злигався з медсестрою Зенкою — гарненькою розведенкою, що також не мала ні слуху, ні голосу (сусідкою й приятелькою Росі), й без згоди матері розписався з нею. Через півроку, скинувши дитину після чергової сварки зі свекрухою, Зенка повернулася до батьків, радо розлучилася з «мамциною лялею» і майнула на заробітки в Португалію. А Модест, якого вдома кликали Десем, прибився до Росі.

Спершу приходив погомоніти про Зенку, довідатися, як тій ведеться на чужині, а згодом признався Росі, що вона подобається йому навіть дужче, ніж Зена, і зостався на ніч. Відтоді вже два роки з суботи на неділю підночовує в неї і щодня телефонує під час обідньої перерви. Олена прозиває синову коханку «довгоносиком» та «сірою плямою», проте не боронить йому ходити до неї («треба ж чоловікові десь виладуватися») і напитує йому тимчасом пару у Львові. Модест знає про це, але не протестує: «У мами свої забавки, а у мене свої». Йому подобається раз на тиждень ночувати поза домом, з усіх кутків якого лунає «музикальний» голос матері, подобається «виладовуватися» з дівчиною, в якої він був першим, і яка, на відміну від Зенки, не домагається «оргій», не обзиває його «маминим личаком», а тішиться, як дитина, коли він переступає поріг її вилизаної квартирки й простягає їй троянду чи букет ромашок.

— Модест каже, що в мене «римський» ніс, проте не квапиться брати зі мною шлюб. Навіть не заїкається про це. Ніколи не запрошує мене на обід чи в кіно. Приходить до мене, як у профілакторій, і, відпочивши, повертається до мамусі. Якщо вона знайде йому пару у Львові, він залюбки одружиться, бо вже не раз казав, що наше місто, наче хворий у комі, — подумала Рося і зиркнула на запилений електронний годинник на нещодавно побіленій, проте вже посірілій стіні, стрілки якого, судомно шарпаючись, добігали третьої години. А Модест чомусь не потелефонував…

— Може, Олена вже знайшла йому яку, — спало їй на думку, і вона, змівши крихти в горнятко, до розпарених чаїнок, ставить його на офісний столик і дибуляє до вікна — хапнути свіжого повітря. Відсуває калачик, спирається ліктями на підвіконня…

За припорошеною шибкою помахують гілками старезні липи, сонце мережить вичовганий чоловічими підошвами, подзьобаний жіночими «шпильками» хідник, вітерець знехотя заганяє у відчинену кватирку парке повітря, що пахне бензином і розмаїтим їдлом. Але вона не бачить ні дерев, ні сонця, не чує запахів вулиці, так їй слабо й тоскно.

— Якщо Модест виїде, я до скону житиму одна, навіть якщо матиму зграбний носик, — звіряється вона калачикові й помічає по той бік вікна, поміж шибкою і гратами, павутину, зіткану крупним череватим павуком. Павутина здригається від кожного подиху вітру — то напинається, то опадає, і міниться райдужно, звабливо, наче якась екзотична квітка.

— Мабуть, це павучиха, — розглядаючи густе, доладне плетиво, думає Рося. — Така собі невтомна містечкова Арахна, котра, на відміну від мене, вважає себе чарівною і мріє впіймати не тонконогого, завжди голодного комарика, а крупного жука в лискучій шкірянці, проте навряд чи дочекається його, бо в нашому «коматозному» місті крупні жуки вже давно перевелися… Цієї весни я бачила лише одного хруща, та й то мертвого. Лежав, бідолаха, під вишнею, смиренно склавши лапки, — мабуть, скуштував вапна, яким білили стовбур дерева, чи якогось трунку для комах. А мурахи радісно хороводилися довкруж нього — розмірковували, як затягти в свою комору таку рідкісну здобич.

Їй шкода хруща, але заразом шкода й павучиху, схоже, вагітну, яка, не шкодуючи ні часу, ні слини, сплела таку розкішну павутину, а також себе, приречену на нікчемне самотнє існування в цій клітці і в квартирці, обставленій старими меблями і прикрашеній хіба що бабусиним вишиванням та квітами в дешевих пластмасових горщиках.

— Було б краще, якби негарні і слабодухі люди помирали малими і не плуталися під ногами у сильних і вродливих, які вміють долати перепони й перемагати, — думає вона, змахуючи сльозу за сльозою на абияк полаковане підвіконня…

Аж раптом напрочуд великий жук вдарився в шибку і, на мить зомлівши, впав у райдужні тенета.

— Дочекалася! — несамохіть вигукнула Рося і, присунувши до себе крісло, сіла.

Арахна захвилювалася, але не кинулася притьмом до жука, а, полегенько перебираючи чіпкими волохатими лапками, покралася до нього. Павутина завібрувала: жук, отямившись, заборсався в ній. Але чим дужче він борсався, тим надійніше заплутувався. А павучиха, навпаки, зупинилася, завмерла. Зоддалека, з садистською насолодою споглядала, як красень у припорошеному золотистим пилком «малахітовому» жупані вловлює сам себе і, можливо, на комашиній мові переконувала його, що не варто аж так нервувати, бо тут, у веселковому гамаку, він матиме її, — моторну, турботливу, а також солодкий сон, що триватиме вічно. Він у відповідь, напевно, відщекнувся: «Стули пельку, кровопивко!» — і зашарпався відчайдушно, безглуздо… В цей мент Арахна завиграшки могла підкрастися до нього, очамрілого, і впорснути йому в черевце отруту. Але не підкралася. Мабуть, вважала, що ще не час, і терпляче чекала, коли той виб’ється з сили. Або ж раділа, що її мрія нарешті збулася: ось він — лапкою подати — літун-гордун, безвідповідальний запилювач квіток, ще живий, але фактично вже мертвий. І похваляла себе за майстерність і запопадливість. Думала: «Я спиватиму його довго-довго, і його коштовна шкура до морозів прикрашатиме мою домівку…»

— Щаслива! — заздрісно промимрила Рося. Аж тут рвучко дмухнув вітер і зірвав павутину разом з жуком та мрійливою Арахною.

Дівчина, співчутливо зойкнувши, побігла до виходу — поглянути, куди вони впали й чим скінчилася змага, але не встигла, бо на порозі вродилася Софійка й заторохтіла:

— Росько! Дай десять гривень. У Бількевича (це начальник) нині день народження, а ми забули. Зустріли його під кафе — ображеного, набурмосеного: «Не сподівався від вас такої зневаги!». Проте пообіцяв нам після роботи «поляну». Отже, треба купити щось недешеве. Дідько знає, що…

Рося мовчки потяглася до свого столика, дістала з гаманця червону купюру — наче від серця відірвала, бо саме Бількевич, якого вибавила бабуся-небіжка, взяв її на службу без хабара й у подальшому може або просунути в заступники, або послати… на біржу, а там чекають хіба що санітарок та прибиральниць.

Софійка вхопила гроші й вибігла з ощадкаси. Рося рушила за нею, аж затуркотів телефон. Модест.

— Добридень, Росю. Я чекатиму тебе після роботи у сквері, що за кінотеатром.

«Щось такого!» — зчудувалася дівчина, бо Модест ніколи не призначав їй побачення серед тижня, та ще й у людному місці, й забарилася з відповіддю. Бой-френд витлумачив її мовчання як незгоду й образився:

— Ти не хочеш мене бачити?

«Гадає, що я тільки те й роблю, що мрію про зустріч з ним», — з неочікуваним роздратуванням подумала Рося, проте заперечила йому, хоч і кислим голосом:

— Та ні, чому? Просто в Бількевича нині день народження. Треба відбути.

— Гулятимете, мабуть, до ночі, — невдоволено констатував Модест.

— Як вийде, — сухо відгукнулася Рося, намагаючись угадати, чому нині його голос збурює у ній не приязнь, а злість. Тому, що потелефонував пізніше, ніж зазвичай, чи тому, що призначає їй рантку в п’ятницю?

— Добре, — вловивши в голосі дівчини якісь нові, не притаманні їй нотки, згодився Модест. — Дзенькнеш мені під кінець забави, і я відпроваджу тебе.

«З мамусею посварився, або ж, навпаки, здобув наречену й хоче перед вінчанням переспати зі мною», — подумала Рося й запитала гостро, з викликом:

— Чого це раптом?

— А ти хіба не знаєш?

— Що я маю знати?

Модест повторив те, що вони вже чули вранці: вчора на Забудові…, а позавчора на Тернах…

«Турбується про мене, отже, я йому не байдужа», — степліла Рося, проте від супроводу відмовилася. Не хотілося їй, щоб Модест побачив її нетверезою і подумав, що вона, подібно іншим самотнім жінкам, попиває… Сказала:

— По-перше, я замешкую не на Забудові чи Тернах, а по-друге, не сподівалася тебе, а відтак не матиму чим тебе гостити.

Мовлячи це, вона мала надію, що бой-френд скаже: «Не турбуйся, ласонько, я закуплю все, що треба». Але він лише розчаровано сопнув:

— Шкода! — і поклав слухавку.

— Не вдалося повечеряти на шару, — ущипливо констатувала Рося і вибігла з ощадкаси, але не знайшла під вікном ні павутини, ні комах. Мабуть, вітер аідніс їх далі, під колеса машин.

«Поляна» була щедрою, гамірною, проте невеселою. Бількевич, ображений забудькуватістю підлеглих і подарунком — парфумом, вочевидь, дешевим, раз за разом наповнював чарки дорогою «Хортицею» і виголошував не так тости, як довгі сентиментальні промови про людську невдячність, жіночу безсердечність, прикру залежність людини, передовсім чоловіка, від свого глупого тіла, що живе якимось своїм, незбагненним життям, котре суперечить найсвятішим пориванням душі й пожаданням розуму.

— До чого це він? — пошепки запитала Рося Софійку.

— Кажуть, що його Настуня загуляла, бо він теє… не може, — з апетитом перемелюючи п’яту канапку з ікрою, відказала та.

— У тридцять років? — зчудувалася Рося.

— Еге! Заклинило фацетові. Мабуть, якась поробила йому, — співчутливо зиркнувши на шефа, пояснила Софійка. Той втрактував її позирк як загравання і посунув до неї. Міцно схопив своїми лапищами тоненький стан дівчини:

— Будемо танцювати. А ви бринькайте нам! — і поставив на її чоло слиняву печатку.

Жінки забринькали (впівголоса, бо ж на службі) «Ой, прийди, ой, прийди, я там буду. З моєї спідниці зробим буду…», — але танці тривали недовго. Бількевич, налетівши на крісло, гупнув разом з Софійкою на підлогу і зомлів.

Галюня Брик вирішила, що в нього інфаркт, і хотіла викликати «швидку», але Поперчук — заступник Бількевича, забоявшись скандалу (п’яні в ощадкасі), не дав. Вилив на зомлілого графин води, і той, отямившись, знову потягся до чарки.

— Шкода мені вас! Направду шкода! — не стрималася Галюня. — Освічений ви, культурний, здалека вас видно, як мак на городі. Але якщо будете так хляти, то за рік-другий зостанеться від вас лише штурпак!

Бількевич, ясна річ, образився. Пообіцяв, що вже завтра звільнить її за статтею. Всі кинулися його власкавлювати. Поперчук підніс йому чарку. Той випив і зі сльозою в голосі зажадав веселої пісні.

Словом, як і пророкував Модест, забавилися до темряви, і лише вийшовши на кепсько освітлену вулицю, Рося згадала про маніяків, але (недарма кажуть, що горілка — найкращий лік від страху) жінки поглузували з неї: «Забажалося панянці до чарки ще й трійко хлопців на закуску! Але де їх узяти?» Та й розійшлися.

Поперчук з Галюнею повели Бількевича, який відчайдушно пручався, бо не хотів іти «до змії лускатої з пекельним передком». Орися з Марусею почимчикували на автостанцію (обоє доїжджали). Софійка, яка замешкувала попід самими Тернами, вирішила заночувати в Оксанки, що квартирувала неподалік. А Рося, присоромлена кпинами колежанок, погнала додому навпрошки, парком.

В часи її дитинства він був доглянутим, заквітчаним і щедро освітленим. Тоді ним допізна гасали дітлахи, статечно прогулювалися «центрові» вдови з песиками чи старими панами-сусідами, згадуючи літа молодії та своїх небіжчиків і небіжчиць. На лавках перед пишними клумбами під оптимістичну музичку, що лунала з динаміків, безсоромно, щоб не сказати люто, виціловувалися закохані підлітки — перші жертви пострадянської сексуальної революції, спонукаючи старих до бесід про невичерпну жагу щастя та можливість поєднання двох недопалків ув одному свічнику.

А тепер він був занехаяним і безлюдним. Сіяв слабеньке, примарне світло лише один ліхтар, і то далеко, аж перед центральним входом, позначеним напівзруйнованою, густо заплетеною диким виноградом аркою. Отже, дівчині довелося напотемки перетинати забур’янені алейки, огинати зарослі бузку, глоду, шипшини, раз за разом наштовхуючись на пеньки, потрощені лавки і купи сміття, з яких, обурено нявкаючи, випорскували коти з безумно-сяйливими очиськами, або вишкірялися до неї здичавілі собаки, здебільшого суки, які спороджували тут щенят. Відтак, вже через кілька хвилин їй, підпилій, почало здаватися, що вона блукає не парком, а якоюсь зачучверілою планетою, де ще не зродилося життя розумне, або, навпаки, вже перевелося. Бракувало хіба що стогонів, ревіння й ухкання фантастично жаских звірів на тлі тривожного, щоб не сказати зловісного шумування височенних (вищих, ніж натверезо) дерев, які шарпотливо обмацували гінкими, невтомними гілками чорно-сизе, схоже на невідполіровану мармурову плиту небо, що тяглося над Росею вправо і вліво на мільйони мільйонів світових років, намагаючись вишпортати з нього бодай найменшу зоринку, щоб осяяти дівчині шлях додому. Але зірок не було, а тонесенький, замрячений серпик місяця так глибоко вгруз у «мармур», що й списом не виколупати.

Наче ніхто не йшов слідом, але разом з тим хтось дихав поблизу, хтось, як їй здавалось, стежив за нею. «Наче Арахна за жуком», — подумала вона і пригадала собі той порив вітру, що миттєво змів з вікна таку, здавалося, міцну, надійно прикипілу до рами павутину разом з комахами. Чомусь вирішила: «Щось подібне станеться й зі мною: зірветься буря, зіб’є мене з ніг і покотить з цього світу в інший, ще похмуріший, безмовніший, безшелесний. Або ж вигулькне з мороку зелена потвора, з очиць якої бухає чорне полум’я, і, торкнувшись моїх грудей зеленою шерехатою кінцівкою, пропалить їх аж до хребта. Причому не колись там, а от-от, у цьому лячному, позбавленому світла і глузду, просторі…» І щось моторошне, що не має назви, закільчилося в ній, запульсувало під пупком, як тоді, коли вона малою під вечір заблукала в лісі й силувалася збагнути, звідки прийшла і куди прямує, вслухаючись у погрозливе посапування дерев, імен яких вона тоді ще не знала, шурхіт кроків, чиєсь пожадливе плямкання. Хтось довгою тінню торочився за нею і час від часу хапав за подолок волохатою лапою. Тоді її порятувала бабуся — тричі плюнула собі під ноги, і, підхопивши її на покручені ревматизмом руки, винесла з сутемної хащі на підбарвлений останніми променями сонця простір. Безупинку хекаючи, донесла її, сплакану й перепуджену, до хати вуйни, де образи й світло. Та відлила їй олово й забідкалася до бабусі, що за розпусту матері лісові блуди позначили дитину й відтепер все життя плюгавитимуть їй «льос». Бабусі розсердилася на вуйну: «Не мороч малу!». А їй сказала: «Живи, Росю, по правді, як Бог заповів, я ніякий блуд тебе не зачепить».

«Не треба було пити», — дорікнула собі дівчина, хоча й пила мало: ковтала про людське око декілька краплин горілки, а решту покрадьки виливала в горнятко, де була вода. А під кінець забави, забувши про це, вихилила пів горнятка тієї «води», і зашумувало їй у голові. Й пожалкувала, що відшила Модеста, який захистив би її… Від маніяків? Ні, про них вона не думала. Маніяки були для неї в цю мить такими ж примарами, як і вуйнині «блуди». Прагнула захисту від думок про крухість усякого буття, від жалю не лише до всіх малих безпорадних істот, які не можуть жодним чином опертися силам природи, але й до людей, котрі, виявляється, теж не захищені і, здебільшого, не вміють змагатися з пітьмою, просякнутою лихими думками невідь кого, спресованою недобрими намірами до твердизни каменя.

Відтак, не злякалася, почувши позаду шурхіт кроків, навпаки, зраділа, що побачить якусь людину і впевнено, немов нитка за голкою, поточиться за нею до ліхтаря. Зупинилася, щоб перевести подих і дочекатися тієї людини. Аж тут перед нею вигулькнув засапаний чоловік, так несподівано й безшелесно, наче пітьма його зродила!

«А де ж та, позаду?» — тільки й устигла подумати, ще без страху, як хтось правою рукою обхопив її шию, лівою затулив рот, і, вдоволено хекнувши, поклав горизнак на землю. А з куща, який чорнів справа, вигулькнув третій. Вправно, без поспіху задер спідницю, стягнув трусики і запобігливо прошепотів тому, що бовванів перед нею: «Прош-шу!», — так, наче закликав його оцінити щойно звуджений шмат оленини чи скуштувати «самжене» з ананасів.

«Маніяки!» — вжахнулася Рося і якось одразу згодилася, що мусить перетерпіти все й померти — передчасно й ганебно — з алкоголем у крові і чужим сіменем у лоні. На пострах одним жінкам і на поговір іншим. Навіть побачила себе, заголену, замучену, під шатристим кущем серед кропиви; в труні на подвір’ї будинку; в церкві, де священик отець Нестор від імені Бога жалує її душу, змалку позначену на поталу, і кропить свяченою водою її знівечене тіло; на піщаному пагорбі (там новий цвинтар), де нічого не росте, крім чортополоху, й навіть під землею — розм’яклу, поточену хробаками… Міцно змружила очі й оцупіла.

— Лежить, як здоха муха, — вдоволено відзначив той, що тримав її за шию і затуляв рот. Писклявий голос, кощава п’ятірня, що відгонила якоюсь «хімією», «пивний», з гнилизною подих…

— А я люблю, щоб брикалася, — давлячись слиною, пробулькав той, що роздягав її. — Я тоді таку охоту дістаю, наче не одну…, а всіх разом…

— Ша! — розсуваючи їй ноги, владно гарикнув перший, якого запрошували на «бенкет», і рвучко ввійшов у неї.

«Сильний. Шкірянка. Недешеві парфуми…» — застогнавши, подумала Рося і забулася, але тільки на мить, бо ґвалтівник ляснув її по обличчю:

— Ворушися, курво! Лови кайф!

«Це тільки сон, Росю!» — голосом бабці сказала вона собі й, щоб не лютити бандита, покірливо засіпалася під ним — жарким, важезним, і маленький, надчутливий вузлик у сонячному сплетінні перестав реєструвати сплески її страху, а заходився рахувати заласні рики й болісні зойки.

Він мучив її найдовше, позаяк був міцним, жадібним і напрактикованим — то розпалював своє пожадання, то погамовував, а то й розслаблено завмирав на ній (учіться, запортки!) А що робили в той час інші, вона не знала, бо так і не розплющила віч — боялася, що побачить над собою не людські обличчя, а вовчі пащеки чи фосфоричні, не цьогосвітні пики блудів, і помре від жаху.

Ті двоє справді показали себе «запортками» — може, перегоріли, тупцюючи в черзі, а може, споглядаючи, як «бенкетує» «вчитель», пускали не лише слину. Надто третій, найсмердючіший, і, вочевидь, наймолодший — гієна при крупному хижакові. Впав на неї — легкий, мов урна для паперів, й одразу…

— Шефе, можна, я її придушу, закінчуючи? Це мене страх як заводить!

— Ні! — відповів той. — На цей раз обійдемося без…

— А якщо побіжить у ментівку?

— Може й побігти, — підтримав його той, що роздягав її. — Такі як ця, тихенькі, зазвичай найпімстливіші.

— Дурні ви! — презирливо процідив шеф. — Це туристка побігла б. А тутешні баби бояться поговору дужче, ніж ґвалту. — І копнув її в бік: — Правда, мухо?

Смердюх справився хутчіш за всіх. Пом’яв їй груди, хвильку пошарпався і, завивши на весь парк, відвалився.

— Вставай! — бридливо гримнув на нього шеф. — Відлежишся вдома! — І до неї: — А ти лізь під кущ і сиди там півгодини!

— Ліпше годину! — просичав їй у вухо смердюх. — І мовчком, бо якщо почую писк, повернуся і розчавлю, як жабу!

Й потягся за приятелями, яких уже поглинув морок. А Рося, подумавши: «Слава Богу, що не вбили!» — зосталася лежати горизнак, лише накрила стегна спідницею. І розпозіхалася. З полегшенням видихнула разом із заміазмованим, згірклим повітрям страх, біль, утому й відчула, що тіло її мало-помалу розвільнюється, м’якшає, прагне руху.

Може, підвестися й побігти, всупереч забороні, у відділок міліції? Він близько, на сусідній вулиці. Там її довго допитуватимуть, накажуть описати (з подробицями), що вони чинили з нею, що казали. Далі відвезуть у лікарню на обстеження й лише по тому відкриють справу й почнуть розшукувати їх — безіменних, безликих. Це в кращому випадку. А в гіршому — порахують, що вона, п’яненька, сама підклалася. Але навіть якщо й розшукуватимуть, то навряд чи знайдуть, бо це не якісь там обкурені пуцьвірінки, а хижаки, які вже скуштували крові. Впевнені, обачні падлюки, котрі вже не одну…, проте не спіймалися.

В гіршому випадку, щоб не відкривати справу, їй порадять забути про нічний «інцидент», а в кращому — відвезуть, принижену, виморену, додому на міліцейській автівці, а завтра все місто базікатиме про… Модест зречеться її. Бількевич, хоч і добрий чоловік, але навряд чи згодиться, щоб на комунпослугах сиділа зґвалтована особа, на яку втріщатимуться клієнти. А потім, якщо їх спіймають, доведеться свідчити в суді. Хтось, напевно, пожаліє її, а хтось скаже: «Сама напросилася, а тепер через неї, необачну, трьох молодих, здорових чоловіків на роки кинуть за грати». Після такого ганьбовища доведеться або повіситися, або податися з міста. Причому, якнайдалі, щоб ґвалтівники, відбувши кару, не знайшли її і не помстилися.

Той, що в шкірянці, мовив правду: тутешні жінки бояться неслави дужче, ніж зґвалтування. Бояться чоловіків, які поруч, і без того озлоблених безробіттям і злиднями, а тут ще й дорога половина дозволила, щоб її «взули» якісь бандити замість того, щоб удуситися і таким робом підтвердити свою порядність і прославити чоловіка. Бояться тих, що поїхали на заробітки і можуть не повернутися… Бояться свекрушок, які до смерті потикуватимуть їм ганьбою. Бояться «праведних» сусідок. Бояться дітей і за дітей, бо й на них ляже тінь. А раз так, значить, можна безкарно ґвалтувати їх щовечора, а то й декілька разів на день, бо вони швидше язики собі повідкушують, ніж признаються.

«І я така, як вони. Я також нікому не признаюся», — вирішила Рося і замість того, щоб підвестися, згорнулася тугим клубочком і заснула…

Отямилася від жалких поцілунків кропиви аж під кущем: схоже, повзла уві сні з загидженого місця в чисте, допоки не уткнулася обличчям у кропивник. Потерла ніс, поскородила холодними пальцями щемке чоло й, рачкуючи від куща, подумала:

«Цікаво, що сказали б Софійка, Галюня, Бількевич, аби побачили мене… ось таку?» — й знагла відчула: все, що досі млоїло їй серце, втратило і пал, і сенс. Скімлило тіло, заверталася голова, мучила спрага, але, попри це, вона почувала себе на диво легкою, майже невагомою, наче пір’їна, що впала не на землю, а на хмаринку, що пливе з мороку туди, де народжується ранок. І нема на ній, білосніжній, жодної чорної цятки, жодного гріха.

Згадала маму, яка померла у в’язниці, куди потрапила за те, що п’яною вбила любаса, котрий повсякчас товк її до чорних синців, і подумала: «Вуйна сказала правду: блуди справді позначили мене й двадцять років торочилися за мною, шукаючи слушної нагоди, і я, серцем здогадуючись про це, була надміру лякливою, обачною. А нині вони пристежили мене, примусили заплатити за мамин гріх та й відступилися. Тому мені так легко, так небійно».

Ще трохи полежала на отямливо прохолодній землі, насолоджуючись неочікувано приємним, світлим переживанням життя («Душа тішиться, що зосталася в тілі!»), а потім навпомацки відшукала свою торбину, аж під лавкою, за кілька метрів від місця злочину, а трусики шукати не стала — навіщо вони їй тепер? На згадку про переживання смерті?

Підвелася, обтрусилася й подумала, що тепер їй стачило б духу податися у відділок і поскаржити напасників, але навіщо? Спокій дорожчий за втіху помсти. Повісила торбинку на ліве рамено, прикрила правицею пошматовану блузку і відважно, не роззираючись, закрокувала парком, наче бранка, яку суд виправдав і випустив на волю.

І на вулиці не роззиралася, йшла нею, наче пустелею, і думала про райдужні тенета за вікном: «А що, як це був знак? А що, як Арахна була не Арахною, а павуком, а жук — жучиною, тобто мною? Я мала загинути, як та нещасна туристка, але втрутилася якась вища сила і навіщось продовжила мені життя, хоча я не молилася, не просила її…»

Згадала завчені в школі рядки Пушкіна: «На берег выброшен грозою, я гимны прежние пою…», й саркастично посміхнувшись, запитала себе: «А що ти співатимеш, Росько, після того, як з тебе витовкли все, чим ти переймалася досі? І далі існуватимеш, як притруєна комаха в тій павутині, яку тобі сплело життя? Ой, ні, ні!»

Щасливо, не зобачивши нікого зі знайомців, дісталася своєї квартири, скинула туфлі при порозі, засвітила люстру — рожевий тюльпанчик — у передпокої. І здалося їй, що це не її домівка, а якоїсь іншої дівчини — незґвалтованої, незаталапаної праведниці, котра в цю мить блаженно хропе в покоїку. Зайшла в покоїк, засвітила всі три ріжки, й чистенькі, відполіровані до блиску меблі немов би сахнулися її, і підлога, вкрита недорогим килимком, заколивалася в неї під ногами.

— Чортові дрова! — промимрила вона. — Я ж відмовляла собі у всьому задля вас, годила вам, вилизувала, — й, не вимикаючи люстру, набосо почалапала в кухню, засвітила і там (Хай буде світло! Багато світла!) — і зчудувалася: калачики й альпійські фіалки на підвіконні буяють, наче нічого й не сталося. Смокчуть воду й обертають її на ніжні різнобарвні пелюстки, не здогадуючись, що в квартиру увійшла не Рося Клим, котра не раз поливала їй сльозами, а якась інша — безсоромна, невразлива жінка, яка вранці викине їх на смітник, а собі купить кілька грубошкірих, колючих кактусів. Тільки їм вона довірить свою таємницю, і вони ніколи на зацвітуть! Або нічого не купуватиме, а відступить і квартиру, і все, що надбала, в оренду, та й повіється в Португалію, до Зенки — збирати помаранчі й бездумно спочивати в заростях азалій і рододендронів!

Копнула стілець, і той сердито гупнув на вистелену білими в рожеві квіточки кахлями підлогу, змела зі стола газети, розбила об кут плити подароване співробітниками горнятко, щоб зміцнити в собі жагу перемін, і подибала в лазничку. Поглянула на себе в дзеркало: чоло попечене кропивою, під оком синець — наче фіолетовий метелик на замацаній серветці, ніс гейби видовжився й презирливо позирає на пожмакані вуста, в кутиках яких запеклася кров навпіл з землею. Добре, що не зламали його, бо шкода грошей на «ремонт», знадобляться в дорозі.

Напустила в ванну гарячої води і довго, заповзятливо вишуровувала тіло, мила й полоскала негусте, посічене на кінцях волосся кольору торішньої соломи, наче хотіла позбутися не так бруду, як тілесної оболонки з печатями синців на шиї, грудях і стегнах. Збиралася потому випрати спідницю, але роздумала: викинула її, майже нову, у кошик для сміття разом з блузкою і ліфчиком, а кошик винесла на балкон, щоб не мозолили їй очі спаскуджені лахи, щоб не смерділи тими… які зоставили її неквапно, без страху, як пляшку пива, котру вицмулили втрьох.

Заволав телефон. Подумала: «Модест. Хоче переконатися, що я вдома», — але не кинулася до слухавки, і апаратик в зеленій шкарлупі довго й сердито кавкав у передпокої. А коли вмовкнув, у торбині захлипав мобільник: «Нема мого миленького…» Але й до нього вона не діткнулася: «Нема, Десю, твоєї Росі. Маніяки задушили її на кропив’яній планеті. А є Мирослава, яка нічого не знає про тебе і яку ти не мусиш знати».

Лягла на канапу, а наче на траву в парку, і той, у шкірянці — важкий, жорстокий — навалився на неї…

«Ой, признайся нам відважна, безсоромна Мирославо, чому ти не помсти бажаєш, а спокою?»

А тому, сусідоньки чесні, що з ним я спізнала щось таке, про що не розкажеш, бо воно не вкладеться ні в одне слово, ні в тисячу слів. Я чувала від подруг, як воно буває, але не вірила їм, бо ж Модест… Невже він справді вважає, що те невпевнене, марудне гойдання під простирадлом, яке уривається лякливим, здушеним «ох!» — це і є секс?

Модест ні разу не запитав її: «Як тобі, Росю?» Підводився з канапи, мов Лазар з гробу, човгався в лазничку і мився, мився… Наче дитина, що підковзнулася і впала на купу лайна, а вона йшла на кухню і тремтячими руками запарювала чай. Тільки собі, бо коханець, змивши пах її тіла й послід любощів, тут же засинав, а вона жадібно сьорбала гарячу рідину, намагаючись зігріти серце, розтопити в ньому, на зимно схвильованому, якийсь гризький давучий тягар, що долучався після того «сексу» до інших її тягарів. Хлипаючи, картала себе: «З довгим носом, ще й каліка». І вдругорядь, щоб Модест не здогадався про це, також стиха охкала разом з ним, не відчуваючи при цьому нічого, крім ніяковості, невдоволення собою і напруги, що розривала їй сонячне сплетіння, перемикала подих, стугоніла в скронях.

А згодом, розвільнившись на кухні, лягала обіч нього, і, навіть не дивлячись в його бік, бачила білі, безволосі (наче в обпатраного курчати) груди коханця, навіть уві сні чула його вологе, вдоволене харчання. Їй не раз хотілося змести пришляка з канапи, вибігти надвір і довго гасати безлюдними нічними вулицями, а ще краще — кружляти над ними верхи на помелі та цілуватися з вітром. І не думати, що так буде завжди, все життя. Коротке? Довге? Краще нехай воно буде коротким, раз вона нездатна бути жінкою. Просто жінкою, такою, як усі, ба, навіть твариною, бо й найдрібніші тварини щось при цьому відчувають, а вона приречена тупо терпіти ковзьке чоловіче шпортання в собі й прикидатися здоровою, навіть щасливою від того.

Чи було це наругою? О, так! Але ґвалтував її не Модест, вона сама себе ґвалтувала, щоб захиститися від жалких «язичків», щоб не здуріти в холодних обіймах самоти.

А той бандит, хоча й поглумився з неї, зате звільнив її на якийсь час від усіх її тягарів, відкрив їй, що вона — не каліка.

«Якби я знала, хто він, то підійшла б до нього… Щоб плюнути йому в обличчя, а потім подякувати, — обіймаючи подушку, подумала дівчина, і тут же заперечно зашарпала головою. — Ні! Ні! Бракувало тільки, щоб я закохалася в ґвалтівника й душогуба!»

Вранці, коли Рося ще голим-гола валялася в ліжку, заявився Модест. Вона довго не відчиняла йому, а потім здумала побавитися в «пані Олену» й, нап’явши халат, відчинила.

— Що сталося? — заледве перекрочивши поріг, просичав він. Неголений? Без квітки?

Вона демонстративно позіхнула, затуляючи рукою синець на шиї:

— А що мало статися?

— Хто тобі око підбив?

— Шафа. Прийшла додому з забави і не розминулася з нею.

— Росю! — вжахнувся він. — Ти… напилася?

— Ага! — охоче підтвердила вона. — Вперше в житті нахлялася до зелених чортиків. І було мені так приємно, як ніколи. Проте, квартири я дісталася не повзком, а наче не крилах. Бількевич, п’яний, як чіп, відлетів уліво, а я — вправо. І жодна хвороба мене не перепинила.

Модест роздратовано сопнув:

— Не сподівався я, що ти…

«Авжеж не сподівався! Гадав, що я навшпиньки перед ним ходитиму до самої женячки з іншою», — насмішкувато зирячи на нього підпухлим оком, подумала Рося і лінькувато протягла:

— І я не сподівалася, проте… Так сі получило…

Він осудливо зателіпав головою.

«Ми з ним як пара роботів, запрограмованих на «так» і «ні». «Так — ні», «Ні — ні», «Так — так». Він, щоправда, інколи повстає проти матусі, на короткий час, а я не повставала ні проти кого, ні проти чого. Хотіла жити непомітно, неосудно. «Так — так», «Тік — так», «Шур — шур», «Мур — мур»…»

— А слухавку чому не брала?

Вона знову позіхнула:

— Бо наб-рид-ло!

Він аж сахнувся її:

— Що саме?

— Все! Набридло чути від людей, як твоя мамуня паскудить мене! Набридло, що ти — як вуличний кіт: прийшов звідкись і пішов кудись. Набридло це містечко, де п’ють, б’ються, пильнують не себе, а інших! Очортів краєвид за вікном, ощадкаса, павуки, злидні!

— І я набриднув? — уривчасто запитав він.

«Сподівається почути «ні-ні»», — подумала Рося і з насолодою пальнула:

— І ти!

Він збілів:

— Маєш когось?

Вона розсміялася:

— Ще ні. Але матиму! Й не одного!

— Лаштуєшся в турецький бордель? — ущипливо поцікавився він, гадаючи, що любка жартує: глупо, з похмілля.

«А чом би й ні? Це не так страшно, як мені уявлялося», — подумала Рося і запитала:

— Ти можеш запропонувати мені щось краще?

Йому здалося, що він угадав причину її бунту: перезріла-перестояна дівчинка палиться заміж, хоче повсякчас мати його під боком. Сказав примирливо, навіть лагідно:

— Росю, я можу перебратися до тебе, але… без формальності, тому що… пропав мій паспорт. Вже два місяці шукаю. Напевно, мама сховала його в котроїсь зі своїх лизунок.

«Який він смішний! Щоб не сказати дурний! І мене має за дурну. Сподівається від мене обурення, співчуття, а насамкінець — запевнення, що я і далі прийматиму його без формальності», — подумала Рося й турботливо порадила:

— Вироби інший!

— Як це? — розгублено муркнув він.

— Просто! Піди в міліцію і заяви, що в тебе вкрали паспорт. Через тиждень-два отримаєш новенький.

Він збентежився:

— Взагалі-то на Заході інтелігентні люди, що любляться, замешкують разом і без…

— Їдь на Захід! — не дослухавши, відцюкала дівчина.

Модест, відчувши, що може стратити зручну коханочку, сховав пиху в кишеню:

— Росенько, я так скучив за тобою, а ти… Тримаєш мене в передпокої, як чужого, замість того, щоб…

«…і далі терпіти мій безлюбий, слинявий секс», — подумки продовжила Рося і відчинила двері навстіж:

— Бувай, дорогенький! Приходь за два тижні! З паспортом!

Він став схожий на мачок, з якого от-от облетить остання пелюстка:

— Ти… пошкодуєш! — і вибіг з квартири. А Рося, сміючись, («Авжеж, пошкодую! Тільки те й робитиму, що шкодуватиму!») пострибала на кухню. Приготувала собі каву, присмачила її коньяком, виклала на стіл цигарки, які зберігала у найнижчому відділку шафки для посуду, щоб Модест випадково не натрапив на них і не дізнався, що вона покурює на самоті, подумавши при цьому: «Як добре, що він вимівся!»

З насолодою випила каву, без поспіху викурила цигарку і лягла горілиць на канапу, сподіваючись, що тіло згадає своє несамовите переживання кінця життя, кінця світу, яке спізнала з тим, у шкірянці, бо з іншими не відчула нічого, крім огиди. Уявила собі, що один з них стискає їй горло, другий притримує ноги, а той… рвучко, потужно входить у неї. Гарикнула собі його голосом — спраглим, владним: «Ворушися, курво! Лови кайф!» Це було приємно, але не більше. Щоб сталося чудо, потрібний був чоловік — важкий, непогамовний, за плечима якого маячила пані з гострою косою.

Під вечір наступного дня знову заявився Модест. На цей раз з великим букетом квітів, шампанським і цукерками від «Рошен». Вона дозволила йому залишитися винятково для того, щоб випробувати себе як жінку, котра знає, як воно має бути. Але, незважаючи на її зусилля і поривання, все скінчилося, як завше — напругою, роздратуванням, на які наклався прикрий здогад, що та сліпуча катастрофа, яка змусила її увірувати в те, що вона — повноцінна жінка, буде унікальною і не повториться вже ніколи й ні з ким… Хіба що з тим бандитом, але шукати його однаково, що шукати смерть.

«Ні, ні! — відбивалася вона від свого намислу, попиваючи чай на кухні. — Просто Модест надокучив мені. Треба спробувати з іншим чоловіком — досвідченим, завзятим. А щоб такий забажав мене, я мушу змінити і вигляд, і поведінку. Стати доступнішою, яскравішою, пікантною, попри чортів дзюбак!»

— Більше не приходь! — заявила вона вранці розімлілому, задоволеному собою бой-френдові. Той обурився, що якась там пиячка з підбитим оком морочить його — розумного, шляхетного, на якого задивляються не лише молоді жінки, але й студентки, й присягнув, що назавжди забуде дорогу до неї, невдячної. Забрався, хряснувши дверима, аж будинок здригнувся, з пакетом, у який вона вночі, передбачаючи його «шляхетну» реакцію, склала речі — шовкову піжаму, щокаті оксамитові капці, лосьйони, дезодоранти, пінки для укладення залишків «кундзєравого» волоссячка, спрей, упаковку зубочисток та улюблену книжку «Міфи давньої Греції». Рося провела його глузливим реготом:

— Прощавай, Аполлоне! Прощавай, мріє юних німф! Зустрінемося на Парнасі! — й подумала: «Слава Богу, що він забрав не лише своє причандалля, але й луну свого по-бабськи писклявого голосу, й запахи своїх дешевих дезодорантів, гострих і нетривких. А той бандит був щедро охляпаний дорогим парфумом — терпким і водночас солодкавим, до якого долучався запах тютюнового диму та чоловічого поту. Цікаво, він сам вибрав той парфум чи дружина йому придбала? Навряд чи такий вовцюга має дружину, а тим паче дітей. Швидше всього, замешкує сам, має гроші, ні в чому собі не відмовляє».

Поглянула на себе в дзеркало й зателефонувала Бількевичу на мобільник.

— Ну, що там? — хрипко відгукнувся він. Видко, «заправлявся» і під час вихідних.

— Романе Тадейовичу! Мене вчора вжалив шершень. Під самим оком. Мушу бігти в поліклініку, бо обличчя, як подушка, й голова терпне!

— Біжи! — невдоволено буркнув начальник. — Але щоб завтра була на роботі!

— Дякую вам! Дуж-же дякую! — проспівала зі сльозою й, запудривши під жовклий синець, побігла в салон краси — змінювати зовнішність.

Вийшла звідтам аж під обід — коротке чепірхате волосся, золотаве на маківці, каштанове на скронях, підчорнені брови, на віях півкіла туші, на щоках — кіло «штукатурки», лискучі вуста (барви карпатського меду), манікюр-педикюр. І подалася в «шопи», за обновами. Придбала там суперяскраву — малиново-синьо-жовту блузку-«кажан» з натурального шовку, білу, незвично коротку — до колін — спідничку, руді туфлі з височенними підборами і зграбну шкіряну торбинку на золотистому ремінці. Оновилася прямо в магазині, й, повертаючись додому, вдоволено відзначила, що чоловіки з цікавістю зиркають на неї — що за курвочка, звідкіля прикотила? Заусміхалася собі: «З тамтого світу, хлопчики, що під кущем у парку!»

Зайшла у бар, замовила собі пляшку пива, й уже за хвилину підсів до неї ведмедкуватий дядько (очі, як маслючки), але вона зігнорувала його загравання, позаяк він хоч і був пристойно зодягнений, проте відгонив потом і дезодорантом за п’ять гривень.

Наступного ранку підхопилася на півгодини швидше, ніж зазвичай, підправила зачіску, забілила «блямбу», підрум’янила щоки, вбрала «циганські» сережки — подарунок бабусі, райдужні обнови, і подалася на службу, як на свято — дивувати колежанок і клієнтів.

Софійка на впізнала її. Крикнула: — Вийдіть! Ми ще не працюємо! — А почувши її голос, заволала:

— Дівчата! Це ж Роська! — і пішло-поїхало: — Що ти з собою зробила? Була дівчина як дівчина, а тепер чупирадло! Вар’ятський колір! Вар’ятська стрижка! Хто тобі порадив так підцигикатися і вбратися, як бамбула? Не гнівайся, Росю, але ти схожа на повію з найдешевшого борделю!

— Справді? — підсміхнулася дівчина. — А мій бой-френд у захваті!

— Модест! Не може бути! — Це Галюня.

— Не Модест, а мій новий кавалір!

— Новий! — Оксанка мало не впала з крісла.

— А Модест? — шепнула Софійка. — Він що, покинув тебе?

— Ха-ха! — реготнула Рося. — Невже я схожа на покинуту дівчину? Це я послала його… до мами назавше! — й подумала: «Як солодко визнавати, що не чоловік мене «послав», а я його!»

— Чому?

— Бо він залегкий для мене! Скупий, а головне — маломожний.

Жіночкам заціпило: «Що ж це діється?! — читалося в їхніх очах. — Носата Роська (мама сконала в тюрмі, а татка хіба що дідько знає) «відстукала» достойному панкові з довгим родоводом, якого дивом запопала і з яким два роки носилася, як жебрак зі шкіряним кейсом! Ще й прилюдно ганьбить його! Розпатякує, який він у ліжку! Похваляється новим… Невже справді знайшла ліпшого?»

Увійшов Бількевич — свіжий, бадьорий, у новому костюмі. Схоже, догодив «лускатій». Зміряв Росю зачудованим поглядом:

— Вау! А казала, шершень поцілував! Обличчя, наче подушка!

— Було як подушка, але після уколів спласкло, і крововилив піджовкнув, — завиправдовувалася Рося, показуючи на «блямбу».

— Еге! — згодився начальник. — Пасує до волосся! — і пожартував:

— Росю, ти в нас тепер, наче «лямпка Ілліча». Можеш гроші рахувати при світлі свого чуба!

Подався у свій кабінет, а жінки, дарма, що в двері ощадкаси вже роздратовано погупували клієнти, кинулися до Росі:

— Хто він? Де ти з ним познайомилася? Старий чи молодий? Тутешній чи турист?

— Мій перевесник. Вчилися разом в універі. Має квартиру у Львові. Працює в «Авалі», — скоромовно збрехала вона й, задерши носа, поцокала до свого бюрка.

Після роботи, щедро на парфумившись і підмалювавши вуста, Рося до потемків «публічилася» містом, шокуючи новим «іміджем» знайомих жінок, заходила в кав’ярні й бари, замовляла каву, пиво, цигарки, пильно, не відводячи очей, розглядала чоловіків, які витріщалися на неї, але ніхто з них не зацікавив її, не запалив у ній бажання віддатися… на пробу.

Додому поверталася парком, з оглядкою, але без страху, час від часу зупиняючись і прислухаючись до звуків сутем’я так, наче вглядала тих. Щоб побачити їхні обличчя чи знову «напроситися»? Чорт його знає!

Три вечора блукала, гуляла, а четвертого дня, під обід, заявилася в ощадкасу така собі Христя — зарічанська пенсіонерка — й, отримуючи переказ від сина, що наймитував у Москві, поскаржилася присутнім на маніяків, які минулої ночі зґвалтували і вбили жіночку з Донецька, що приїхала подихати свіжим повітрям і замешкала в неї («Без задатку, людоньки! На віру!») Знайшов її уранці хлопчина, що виганяв кіз на лучку, при самій річці, у верболозі. Викликав міліціонерів і привів їх до старої. Ті, забравши речі вбитої і всі гроші — п’ять тисяч гривень, навідріз відмовилися заплатити господині за проживання донеччанки, дарма, що сусіди підтвердили, що та замешкувала в неї два тижні.

Клієнти, почувши це, захвилювалися, почали нарікати на міліціонерів, які вміють лише «шмонати» старих людей, а бандитам попускають. Певно, мають з того якийсь зиск, бо якби не мали, то хутко вичислили б їх, адже не в Ною-Йорку живемо, де людей, як піску, а в невеликому місті. Ще й, кажуть, їх троє. Невже нема пса, котрий взяв би слід бодай одного?

Якась бойовита бабуся тут же закликала перепуджених жінок влаштувати (Вже! Негайно!) мітинг протесту перед мерією «проти маніяків і ледачих ментів». Ті з переляку посхоплювалися зі своїх місць («Правду каже! Ходімо!»), аж з кабінету, зачувши галас, вийшов Бількевич і, довідавшись, про що йдеться, показав характер:

— Нагадую всім, що будь-які страйки, мітинги і тому подібні збіговиська без дозволу керівництва є не лише протиправними, але й антидержавними акціями, якщо в них у робочий час беруть участь працівники фінансової установи! Підбурювачів прошу вийти, бо викличу міліцію, а кобіт, які марять маніяками, зайняти робочі місця! І ні пари з вуст, бо я ні з ким патичкуватися не буду! Ні з тобою, Софіє! Ні з вами, Галю! Погляньте на Росю! Вона хоч і збіліла на крейду, але не мітингує, а сидить камінчиком на своєму кріслі, бо знає, що всяк має робити своє: міліція ловити бандитів, а касирка — рахувати гроші.

Всі витріщилися на Росю — зблідлу, отупілу не так від страху, як від сорому за те, що не лише вибачила вбивцям наругу, але й потай від самої себе мріяла про того, в шкірянці…

— Роська, схоже, вибилася в фаворитки! — процідила Орися Галюні, коли Бількевич повернувся у свій кабінет. — Якщо він звільнить Поперчука, а до того йде, будемо мати начальницю.

І запанувала тиша.

До обіду всі зосереджено працювали, обслуговуючи клієнтів мовчком, без поспіху, роздумуючи водночас не так про маніяків, як про Росю: «Ні вроди, ні маєтків, а вифукала Модеста, злигалася з львів’янином, гонорується, язик розпускає, Бількевичу годить. Не дай Бог стане начальницею, в той час, коли я…»

А та, не здогадуючись про це, намагалася впорядкувати свої хаотичні, сплутані думки, які болісно кублилися в тімені й раз за разом переривалися обов’язковими, завченими словами:

«Для мене те, що я спізнала з ним, диво, яке, можливо, ніколи не повториться. А він переживає його з кожною жінкою, яку ґвалтує, і наплювати йому…»

— Додайте, будь ласка, ще десять копійок.

«Ні, він знає, що, мордуючи, дарує… Знає, що, знімаючи з серця жінки щоденні тягарі, навертає її до самої себе. І до Бога? Я поверталася додому брудна, столочена, але мені було легко. Я дякувала Богові… За порятунок від смерті? Ні! За все життя, котре, попри все…»

— Я не прийму таку пошарпану гривню!

«Я вважала, що секс віддаляє людину від Бога, а тоді мені здалося, що я перебуваю до Нього ближче, ніж будь-коли…»

— Бабцю, перекажіть вашій доні, щоб вона сама платила за телефон, бо ви вже не годні. Чуєте?

«Отець Нестор назвав би мої намисли блюзнірськими і не пустив би мене й на поріг церкви. Але ж це правда! Може, винятково моя, проте… Цікаво, що переживає при цьому він сам?»

— З вас тридцять одна гривня і двадцять копійок. Маєте копійки?

«Я впевнена, що ті, задушені, перш ніж відійти, також пережили сліпучу катастрофу».

Подумала й переповнилася лютою заздрістю до кожної жінки, з якою він сексував, і до всіх, з якими ще буде. В той час, коли вона…

— Чого ви кричите? Може, й помилилася, зараз перерахую!

«Я не повинна думати про нього, бо він не людина. І навіть не звір, бо звірі так не поводяться зі своїми самицями і тим паче не вбивають їх після парування. Втім, що я знаю про звірів, про людей, крім цього капарства?»

— Вибачте, я помилилася. Ви переплатили одну гривню і тридцять копійок.

«Він блуд, якому асистують двоє смердючих покидьків. Блуд, який перш, ніж відібрати життя, відхиляє на мить завісу раю… Треба будь-що викрити його й на довгі роки позбавити сатанинського задоволення. А то й назавше».

— Дівчинко, це твоя решта. Дивись, не загуби дорогою!

— Росько, ти йдеш чи не йдеш? — це Софійка.

— В міліцію?

— Яку міліцію? Обідати! Чи, може чекаєш, що Бількевич запросить тебе в ресторан?

— Я не голодна. Вип’ю чаю.

— Боїшся розпастися?

«Боюся? Ні, я вже нічого не боюся. Після роботи піду в міліцію — і будь, що буде. Скажу: найстарший — лідер банди — був у шкірянці, недешевій, бо шкіра м’яка, імпортна. Втім, мабуть, вже перебрався в щось інше, бо степліло. Крупний, міцний, як Бількевич. Голос густий, наче слив’янка. Був «під газком», але не пивним і не горілчаним. Пив коньяк або гарне вино. І найголовніше, на відміну від тих двох, що смерділи не то клеєм, не то оліфою, був напахчений. Парфум — натуральна Франція. Звідки я знаю? Погляньте на мій ніс. Дівчині з таким носом треба працювати не в ощадкасі, а на парфумерній фабриці…»

— Росько, а як його кличуть?

— Кого?

— Нового бой-френда?

«Як його кличуть? Запортки називали його шефом, отже, не виключено, що він — їхній начальник. Працюють разом у якійсь конторі — чисті, праведні, а поночі вирушають на полювання…»

— Ти що, глуха?

«Ні, я трохи недобачаю в сутем’ї, не маю слуху, голосу. Зате маю винятковий нюх. Щодня спілкуюся з десятками людей, проте пам’ятаю запах кожного. Покличте мене, якщо когось затримаєте, я по запаху розпізнаю, він це чи ні…»

— Росько!

— Дай мені спокій!

— Причмелена!

Траснули двері, але десь далеко-далеко, наче на іншому кінці світу. Софійка забралася. Знову траснули. Бількевич вийшов з кабінету. Тато його до пенсії служив в органах. Може, порадитися з ним?

— Романе Теодоровичу, а ті маніяки — хто вони?

— Росю, я прошу тебе!..

— Я лише хотіла запитати, що думає про них ваш тато: хто вони, звідки взялися?

Бількевич наче скуштував нецукрованого лимона.

— Мій тато зараз узагалі не думає. У нього глибокий склероз. Кожного дня складає новий заповіт. В останньому, який я, на щастя, вилучив, він заповідав наш будинок секретареві райкому партії, своїй першій коханці, котра минулого року померла. А щодо маніяків… Особисто я вважаю, що це гастролери, а значить, шанси, що наші міліціонери вичислять їх, мізерні. Вони чудово розуміють це, відтак, не дуже стараються. Сподіваються, що бандюки невдовзі відкочують в інше місто. Або ж під час чергового вбивства загублять паспорти чи власноручно написані біографії.

І запитав, виходячи:

— Ти йдеш чи ні?

— Ні, — буркнула Рося і, замикаючи за ним двері, сказала собі: — Нікуди я не піду! Сама їх винюхаю! А чом би й ні? Місто невелике — сорок тисяч мешканців. Якщо відкинути жінок, дітей, стариків, а також тих чоловіків, що на заробітках, високе начальство, кавказців, китайців, циганів, зостанеться кілька тисяч підозрюваних. Трохи забагато для одного носа, але можливо, мені й не доведеться всіх обнюхувати. А потім що? Про це я подумаю потім, а зараз треба відшукати основний речовий доказ!

Під кінець роботи Софійка знову підійшла до неї:

— Росю, запрошую тебе в «Едельвейс» на морозиво. Я фундую.

Страх як кортіло їй витрясти з оновленої колежанки правду про Модеста в ліжку й нового каваліра, який не знайшов собі у Львові гарної дівчини. Може, він горбатий чи кульгавий на обидві ноги?

— Дякую, Софійко, але… іншим разом, бо нині я маю закупи.

— Що хочеш купити: комбідрес, шовкову піжаму чи теє… пігулки від вагітності? — зі смішком куснула її приятелька.

Колишня Рося зробила б «квадратні очі» й докірливо промимрила: «Скажеш таке…» А ця, нова, відказала їй в тон:

— Майточки з крупним мереживом замість тих, які я загубила, повертаючись з нашої корпоративної забави.

— Загубила? — отетеріла Софійка. — Де?

— Привселюдно. В центрі, перед фонтаном. Щось в них трісло, і вони шурхнули з мене.

— І що?

— Нічого. Переступила через них і пішла собі.

— А люди?

— Побавилися ними й розійшлися.

— Жартуєш?

— Ага!

— Росько, ти зробилася нестерпною! Я до тебе зі щирим серцем, а ти… — образилася Софійка й подалася в «Едельвейс» з Орисею. А Рося — в універсам, на пошуки парфуму, який назавше запам’ятався її носові.

Обнюхала всі імпортні флакони, продеґустувала всі дезодоранти з найдорожчих — нічого схожого. Побувала в магазині «Арнольд» (товари для чоловіків), обійшла всі кіоски, де торгували парфумерією. І скрізь їй казали одне й те ж: «Товар тут здебільшого дешевий, бо чоловіки в нас самі знаєте, які… Навіть заможні не дуже дбають про себе, скоріше куплять коньяк, ніж дорогий парфум».

В останньому кіоску їй порадили зазирнути в магазинчик «Сувеніри», що відкрився нещодавно побіля автовокзалу, там продають дорогі речі для туристів і молодят.

«Дарма гайную час. Він, мабуть, купив парфум у Львові чи якомусь іншому місті», — подумала Рося, проте не пошкодувала грошей на таксі й забігла в магазинчик за хвилину до кінця роботи. Дівчина, яка там торгувала, вже домовлялася про зустріч з якимсь Тарасиком. Проте, дізнавшись, що клієнт шукає не брелок для ключів, а «справжню Францію», урвала розмову і виставила на прилавок аж п’ять флаконів:

— Це парфум, а це туалетна вода. Відкривати не буду, нюхайте корки або читайте рекламу.

Показала на один з флаконів:

— Особисто мені найдужче подобається ось цей.

Рося вхопила флакон, приклала до носа — і вловила пах того… блуда. Серце їй заколотилося так, немов би вона уткнулася носом в його груди й відчула на стегнах його тверду руку. Пальці їй зомліли, і вона, щоб на впустити парфум, притисла його до обличчя.

«Ворушися… Лови кайф!»

— Що ви сказали? — запитала продавщиця.

— Знайомий запах, — відвівши погляд, промимрила Рося. — Так попахує мій співробітник.

Дівчина зміряла її прицінливим поглядом:

— Не думаю. Господині привезла лише чотири одиниці, на пробу. Одну відхопила Мартуня з «Шашличної» для свого нареченого…

— Молода, старша? — машинально запитала Рося.

— Молодюсінька. Рік тому закінчила школу, але не вступила кудись там, бо тато й мама працюють за кордоном, у мільйонера і не змогли приїхати, щоб допомогти. Тож пішла в офіціантки.

— Гарна?

— Ага! Чисто Барбі, тільки чорнява. Коси, що мої руки.

— А жених хто?

— Не з тутешніх. Має віллу, іномарку, фірму десь біля словацького кордону.

— Молодий, старий?

— Звісно, молодий. Мартуня собі ціну знає, на старого вона б не злакомилася.

— А другий, вочевидь, купила дружина мого співробітника. Вона також брюнетка, але старша, тілиста, носить сережки з бірюзою, — мовила наздогад буряків Рося, щоб витягти з продавщиці якомога більше інформації про покупців.

— Помиляєтеся! — не без задоволення відказала та. — Другий придбала немолода довгошия блондинка в китайському шматті. Коли вона зайшла в магазин, мені й на думку не спало, що така… може купити парфум за сто баксів. Тож коли вона заплатила за неї, я поцікавилася, для кого подарунок. Вона сказала: «Для великого начальника». А ваш співробітник — великий начальник?

— Ні, — відказала Рося. — Такий собі…

— А третій дістався дуже пристойному чоловікові.

— Чорнявий? Без черева? Під сорок років? У шкірянці? — тамуючи хвилювання, запитала Рося.

— Ага! Але він, схоже, не тутешній, бо мав обручку з діамантовим очком. Наші чоловіки таких не носять. І попри це, липнув до мене, запрошував у ресторан. Я чесно сказала йому, що жонаті чоловіки для мене — «секонд хенд», а тим паче, літні. Він обізвав мене дурною телицею, але парфум купив.

— Мав широкі брови, густий голос?

— Брови? — замислилася продавщиця. — Ну, такі собі, лискучі, помірної ширини, трохи заламані посередині. А голос дійсно густий, мов кисіль.

«Це він, — подумала Рося й поцікавилася, коли саме він придбав парфум. — Єдине, що мене бентежить, — це обручка. Не віриться мені, що він одружений, що ходить з обручкою на лови».

Продавчині здалося, що допитлива, схожа на папугу клієнтка вагається, і вона запропонувала їй понюхати парфум від Діора.

— Не хочу! — відрізала Рося. — Візьму цей. Скільки він коштує?

— П’ятсот гривень.

Рося видобула з торбини гаманець.

— Не знаю, чи стачить грошей.

Перед походом у перукарню і в шопи вона розміняла триста доларів з тих, які заощадила «на ніс». Зосталося з п’ятсот п’ятдесят гривень. Без жалю, навіть з радістю вона розлучилася з ними, й, окрилена першим успіхом, погнала додому.

«Я не бачила тебе, блуде, поночі, зате бачу зараз, при світлі дня — високого, плечистого, з заламаними бровами. У тебе смаглява шкіра, чорне, вочевидь, жорстке волосся, крупний ніс. Шкода, що я не запитала в продав чині (до якої ти спершу «клеївся», а коли вона тобі відмовила, образив), які в тебе очі, вуста. Втім, я й без неї знаю, що вони вузькі, як у хижака, що приглядається до жертви, як у більшості себелюбців і садистів. Бо у добрих людей очі зазвичай круглі, розчахнуті, а вуста повні, як у Бількевича. Ти хоч і невеликий, але начальничок, який бреше дружині, що затримується допізна на нарадах. Твої спільники також не фахові душителі, а звичайні роботяги, бо рука того, що затикав мені рот, відгонила будматеріалами, а той, що роздягав мене, мав шорсткі, намозолені долоні. Мабуть, обоє працюють на якійсь будові. А ти ні. В тебе руки хоч і сильні, проте м’які, панські. Ти або їхній безпосередній шеф, або замовник. У нас чимало будов — і в центрі, і на околицях. Я шукатиму тебе передовсім там, де загинули туристки, — на Заріччі і в Тернах. Напарфумленого, з дорогою обручкою від жінки, яку ти таким страшним робом зраджуєш. Але не з порожніми руками, блуде! Не з порожніми!»

Повернувшись додому, вона відразу ж відкрила дорогоцінний флакон і довго, до запаморочення (мов наркоман кокаїн чи клей) нюхала парфум, а перед сном ще й побризкала ним подушку, щоб привабити його пахом душу блуда. І це їй вдалося. Він приснився їй — височенний, кудлатий, з обручкою, на якій сліпучо сяяв великий, з голубине яйце діамант. Міцно обіймаючи, кликав у парк, а вона відбивалася, але тільки однією, лівою рукою, бо в правій міцно стискала щось тверде й гаряче…

Наступного дня перед обідом Рося, супроводжувана осудливими поглядами колежанок, заглянула в кабінет Бількевича. Той куняв, підперши важку, розкуйовджену голову руками, непоголений, без краватки.

«Мабуть, сварився всю ніч зі своєю або шукав її по кнайпах чи в чужому ліжку», — співчутливо подумала Рося і (після десяти «перепрошую») заблагала відпустку.

— Восени підеш, за графіком, — не дивлячись на неї, відцюкав він.

— Піду… Якщо доживу до осені, — захлипала Рося.

Він з-під руки зиркнув на неї:

— Що там знову?

— Коли мене вжалив шершень, лікарка, оглядаючи мене, зауважила… чималу гульку… під лівою…, — несамохіть вхопилася за груди, — під лівим… персом. Сказала, що, можливо, це… самі знаєте, що…

— А, маєш, — розгублено промимрив Бількевич, і руки його безсило опали. «Бідна… З таким носом… Ще й з рачком», — читалося в його вологих, почервонілих очах.

— Лікарка сказала, що мушу терміново обстежитися у Львові. Якщо не відпустите, попрошу в неї направлення в обласну клініку і лежатиму там коштом держави… до скону.

І розплакалася, вже без фальшу, бо нараз збагнула, що її задум є небезпечнішим за пухлину, яку можна прооперувати й присушити опроміненням.

— Ой, не плач, прошу тебе, — підхопившись, заквилив Бількевич. — Не плач, в мене вже нема нервів. Хоч купуй шнурок чи плигай з даху. Відпущу я тебе, бо ж не звір. На пару днів, обстежишся, позаяк відпустка може тобі знадобитися пізніше, щоб полікуватися в санаторії чи на якихось водах.

«Я і гадки не мала, що вмію так доладно брехати. Бабуня моя була правдомовною. І мама, казали, також, дарма, що вбила. Її повсякчас ошукували, а вона — ні. Навіть у в’язниці тяла правду начальству, відмовилася слугувати якійсь «коблі». За що й померла там від побоїв. Мабуть, я вдалася в того брехлія, котрий втік від неї, коли вона мене носила. Може, блуди позначили мене не за мамин, в за його гріх? — подумала Рося. — Але як би там не було, треба їхати, раз мені болить. І не лише мені».

І вже наступного дня майнула у Львів, до Бодя Швайби, котрого в містечку позивали Боцяном за довгі ноги й маленьку голову, а у Львові — Шайбою. В дитинстві Бодьо був її сусідом і однокласником, в юності — однокурсником, але і в школі вчився абияк, і в інституті не вельми прикладався до навчання. В той час, коли вона сліпала над підручниками, щоб відвоювати собі підвищену стипендію, Бодьо «практикував» на ринку: перерозподіляв чужі прибутки, а після закінчення вузу «зробив кар’єру» — став помічником директора одного з найбільших ринків Львова. Приїздив додому на джипі «Корола» в супроводі двох гевалів, смітив доларами і влаштовував (майже задурно) сусідських дітей у престижні вузи.

Гевали не пропустили Росю до нього, проте потелефонували, що заявилася така й така, і він вийшов до неї,- костюм з «іскрою», білосніжна сорочка, краватка від кутюр, дорожезний годинник. Якби не перебитий (у битві за місце під дахом ринку) ніс та м’ясисті відстовбурчені вуха (від тата, плебея з плебеїв, вправного колія свиней), можна було б подумати: інтелігентний молодик, успішний менеджер, а то й дипломат.

Обійняв її:

— Що за біда, Носю? — так він прозивав її у школі.

— Чому біда? Може, радість? — не образившись, запитала вона.

— До мене, дівчино, з радістю допинається хіба синок, бо йому лише три рочки. А друзі й земляки приходять тільки з бідою. Ну?

— Продай мені пістолет! — не дивлячись на нього, випалила Рося.

— Тсс! — просичав Бодьо і, відвівши її вбік, запитав: — На дідька?

— Мене зґвалтували. Троє. З нашого міста.

Бодьо співчутливо хмикнув і запитав:

— Хтось знає про це?

— Ні.

— А вони знають, кого?…

— Гадаю, що ні. Темно було.

— Це добре, — промимрив він. — І що за одні?

— Ще не знаю, але вийшла на слід.

Бодьо пом’яв собі праве вухо, як колись у дитинстві:

— Руки-ноги цілі? Голова на місці? А потка… вже забула… Чи ні?

«Н-ні!», — подумала Рося, і, не знаючи, що відповісти, потупила очі.

— Моя порада: плюнь і розітри.

— Я, може, й плюнула б, але… Вони щотижня якусь ґвалтують. Двох задушили, інші не признаються.

— А менти що?

— Їм не свербить, вони й не чухаються.

— С-суки! — лайнувся Бодьо. — І держава їх утримує, і я… Та всі вони…

І запитав:

— Стріляти вмієш?

— Трохи. З рогатки, — призналася Рося.

— Спалишся!

Вона затрясла головою:

— Ні! Я ще не знаю, чи наважуся, але якщо… стрілятиму впритул.

— В серце або скроню, — підказав Бодьо. — Найпевніше — в скроню.

— Або в яйця, — процідила Рося.

— Кайфово, проте ризиковано. Клієнт може вижити, — заперечив Бодьо і запитав: — Ти хоч знаєш, скільки коштує новий «шпалер»?

— Скільки?

— Не сто баксів і на триста.

— Я маю тисячу, — похвалилася Рося.

— Вей мір! — розсміявся Бодьо. — В кого вкрала?

— Складала. На відпустку.

— Взагалі-то можна взяти й «палений», — роздумливо промовив Бодьо, — але небезпечно.

— «Палений» — це який? — не зрозуміла дівчина.

— Такий, що вже засвітився. З якого вже когось коцнули, і менти знайшли гільзи. Якщо тебе викриють і ти зрадиш мене…

— Хрест святий, що не зраджу, — замахавши рукою перед носом, пообіцяла Рося. — Ніколи й нікому!

Бодьо скривився скептично:

— Мей бі. Якщо добре не попросять. Якщо не повісять на тебе ще й тих, які вже вмилися від нього юшкою.

— Не зраджу! — палко запевнила його Рося. — Навіть якщо проситимуть ногами і всіх чортів на мене повісять.

Бодьо знову затеребив вухо.

— Прийди пополудні, перед четвертою. Може, щось знайдеться.

«Як вільно мені тут дихається! Наче рибці, котра перекочувала з болотистого водоймища, де водяться щуки, в океан, — випавши в центрі Львова з переповненої маршрутки, подумала Рося. — Якщо все обійдеться, переберуся сюди, а то й у Рим чи Мадрид — там чимало жінок з «античними» профілями. Ходитиму щонеділі в театри, музеї, і спатиму з кожним, хто мене забажає, може, навіть за гроші, допоки не втраплю на такого, як той маніяк. Чому він не дозволив мене задушити? Бо прагне не так сексу, як повної влади над розпростертою перед ним жінкою: захочу — ощасливлю, захочу — розтерзаю. Я не кричала, не пручалася, і цим наче визнала його паном свого життя. Саме за мою тупу, ганебну покірливість він помилував мене, а не тому, що боявся кари. І дарма… Вуйна казала, що вбита гадюка, якій не бракує отрути, може ожити, якщо на неї впаде останній промінчик сонця. Тому її треба потяти й розкидати кавалки якнайдалі один від одного, щоб при заході сонця вони не злучилися, бо якщо це станеться, покривджена гадина шукатиме свого вбивцю доти, допоки не знайде й не вжалить.

Ті не добили мене, покривджену. Й не підозрюють, що я можу купити собі жало і розшукати їх. «Це добре!» — сказав Бодьо. — Авжеж, добре. Вжалить гадюка, а за що — Бог розповість. Головне, щоб руки не забруднилися».

Зайшла в перукарню, де її зачесали по-модному — наїжачили кожне пасемце рудого чуба. «Клоун у шоці», або ж «Смерть маніяків».

Купила недешеву білизну — трусики, ліфчик — на випадок, якщо «спалиться» і її заарештують.

Побачила в магазині подарунків «його» парфум. Прилякнулася: «Якщо він купив його не там, де я, а, скажімо, тут чи в іншому місті, значить, обручку з діамантом носить якийсь інший чоловік. Ще пальну не в того…»

Замовила собі в дорожезному ресторані неподалік від пам’ятника Шевченкові яринову зупу, шашлик з осетрини, морозиво з фруктами і каву (раптом востаннє!). З насолодою пообідала і подалася до Бодя.

Він посадив її в свою «Королу», яку називав «Коровою», і повіз на вокзал. Зупинився у провулку біля колишнього костьола Святої Катажини, вийняв з бардачка пістолет з глушником, коробку з набоями. Показав, як його заряджати-розряджати, як стріляти. І зажадав лише сто доларів.

— Так мало? — зчудувалася Рося.

— Бо «палений», — пояснив Бодьо, — причому тричі. То ж будь дуже обачною, бо можеш заробити «вишку», вірніше, довічну «критку». Це раз. А по-друге, я на земляках не наживаюся.

— Дякую тобі, Бодику! Щиро дякую! — ховаючи зброю в торбинку, розчулено пролебеділа Рося.

— В разі чого скажеш, що купила на Привокзальному ринку в якогось пацана. І стій на тому до кінця!

— Стоятиму! — пообіцяла дівчина і простягла йому сотку.

— Сховай! — наказав Бодьо. — Це подарунок. За гонор і відвагу. Вдома добре протри його спиртом, бо там відбитки моїх пальців. Після операції також добре повитирай і втопи в Жаб’ячці. Ще: купи собі довговолосу, бажано чорну перуку, великі чорні окуляри й рукавички. Заряджай і стріляй лише в рукавичках. І пам’ятай про запобіжник, бо якщо сама себе підстрелиш, я на могилу рожі не носитиму.

Повернувшись додому, Рося буквально скупала пістолет у спирті, заклала набої, загорнула в стару косинку й поклала в торбину, радіючи, що і «жало» роздобула, і гроші зберегла.

Вже не парфумила подушку, бо вона й без того запаморочливо пахла лиходієм. Відтак, він знову приснився їй. Спершу вона чула лише його регіт: «Ніколи мене не знайдеш, курво!» Згодом побачила його чорну, наче з смоли відлиту, постать у сутем’ї парку і, підкравшись до нього, прошепотіла: «Я знайшла тебе, щоб убити!» Він, зобачивши пістолет, який неоново посвячував в її руці, впав навколішки й почав благати, щоб вона відпустила його до жінки, до дітей, бо він їй нічого лихого не зробив. Гарчав: «Ти не жертва, ти моя партнерка, бо тобі було добре зі мною!»

«Тим, кого ви задушили, також було добре?» — ляснувши його по обличчю, просичала вона.

«Це не я душив, а той, запорток! — відперся він і знову почав квилити, щоб вона подарувала йому життя за кайф, а дівчина кричала: «Ні! Ні!», але не могла натиснути на курок, так шарпалися їй руки.

Але постріл все-таки пролунав — гучний, як вибух бомби: за вікном наяв стріляли громи, які бабця називала «перунами», а потужна злива полоскала шибки.

«Це знак, що я також мушу… А дощ змиє всі сліди», — вирішила Рося, западаючи у новий сон.

Вранці, повісивши на рамено торбину, в якій крилося «жало», подалася на шматяний базарчик. Купила довговолосу смолисто-чорну перуку, сонцезахисні окуляри в упівобличчя, чорні шовковисті рукавички. Але не вбрала, бо ні перука, ні окуляри їй не личили, вкупі з носом робили її схожою на справжню відьму. Та й не було потреби маскуватися, допоки не вистежить шефа. «Запортки» її менше цікавили, бо для неї вони були лише гейби його смердливими руками. Запакувала все це в торбину і під’їхала автобусом на Забудову — живописну околицю міста, де вже котрий рік один за одним «плодилися» котеджі начальників і сторонських багачів. Але, вважай, впіймала облизня, бо більшість будівельників працювали за високими огорожами й або зовсім не реагували на її поклики й стукання, або визирав сторож і запитував, якого дідька їй треба.

— Не дідька, а двоюрідного брата — Василя з Лисогірки (чи Петра з Опарівки), — пояснювала вона.

— Нема такого, — кидав той і ховався.

Наступного дні вона никала Тернами, де будувалися переважно ті люди, які заробляли гроші за кордоном. Там працювали здебільшого місцеві робітники, не гребував роботою і забудовник. Огорожі хоча й були, проте тимчасові, з дощок. І люди розмовляли з нею привітніше, бо тут вона цікавилася на лише «братом», а казала, що хоче поставити будинок в селі і шукає вмілих, але не дуже дорогих майстрів, цікавилася, де вигідніше закуповувати будматеріали, в наших гуртовнях чи в Польщі, і скільки, на загал, може коштувати така-сяка домівка. Бригадири охоче відповідали на її запитання і навіть пропонували свої послуги, але ніхто з них не пахнув, як той, і не мав характерної обручки.

В п’ятницю вона обійшла довгобуди на Жаб’ячці — непрестижній околиці, центром якою було поросле очеретом і засноване ряскою озерце, де «концертували» щорік, то гучніше полчища жаб і комарів. Там помалу, з натугою зводили собі одноповерхівки лікарі, вчителі й торгівці всяким дріб’язком. Під вечір повернулася в центр — втомлена, розчарована, спрагла. Зауважила біля входу в парк пересувний «паб» — бочку з пивом і трійко червоних пластмасових столиків — й вирішила збадьоритися.

Колись вона нізащо не дозволила б собі цмулити пиво на вулиці, а нині без сорому замовила собі півлітрову гальбу й присіла з нею за вільний, захляпаний і замацаний столик, спиною до двох молодиків, які з апетитом хрупали солоні горішки.

Й почула глухуватий, з пришіптуванням голос:

— Може, як стемніє, прогуляємося парком?

Подумала: «Господи! Це ж той…» Несамохіть скулилася, увібгала голову в плечі й заціпеніла, бо здалося їй, що він закликає в парк не свого співрозмовника, а її, і якщо вона не згодиться, вхопить її за шию й потягне туди принародно. Слухала, як лунко гупає нажахане серце, й тупо, боячись не те що озирнутися, а поворухнутися, споглядала, як опадає шапка піни в її гальбі.

— Без Мацька? — після хрумкотливої паузи запитав той, другий, що роздягав…

— Ага.

Другий, гикнувши, сьорбнув пива:

— Щось не хочеться.

— Боїшся, що без нього не вийде?

— Може й не вийти, якщо трапиться якась… з бзіком…

— Нас двоє.

— Нє, без Мацька не той смак, — відказав другий і знову захрупав.

«Я никала загумінками, а вони ось…, — тремтячи від сорому навпіл з радістю, подумала Рося. — Де ж Мацько?»

Їй закортіло озирнутися, але вона стрималася, аби ті не здогадалися, що вона чує їхню розмову й розуміє, про що йдеться.

— Шкода, бо я дістав охоту…

— Піди до Гальки. Смачна баба. Широка дупа, вузьке дупло…

— Облесна. Я на таких не маю стояка.

— А я без Мацька не маю.

«Мацько — це прізвище чи назвисько? Яка різниця? Тепер йому не сховатися, бо сам Бог привів мене до цих. А вони вкажуть мені на нього…»

— Може, спробуємо?

— Нє, Мацько сказав, що має бути павза. Піду до брата, на голубці. А ти?

— Проїдуся до старої. Дзвонила, що відро втопилося в криниці, а вона не може дістати.

Той, що брав її останнім, гуркнувши кріслом, підвівся:

— Бувай! — і неквапно почовгав від бочки. Білявий, картата байкова сорочка з закасаними рукавами, дешеві джинси.

«Лайно на патичку!» — презирливо подумала Рося. Одним духом випила півгальби й ураз опанувала собою. Той, що зостався, дохльобував пиво, гучно, як пес.

«Стара» — це мати або своячка. Має криницю, отже, замешкує не в центрі, а на Заріччі чи в Тернах. Піду за ним, бо я легко вбрана, а то той може засидітися в брата до глибокої ночі, або навіть зостатися в нього на ніч. А цей, що «дістав охоту», витягне відро й, хильнувши «самжене», можливо, спробує сам, без Мацька», — вирішила Рося і, підвівшись, поволеньки почовгала тротуаром.

Через кілька кроків озирнулася. «Смердюх» — під тридцять, майже безбровий, напівоблізлий, в сірій кущуватій «бобочці» стояв біля столика, за яким сиділа вона, й жадібно жлуктив пиво, яке вона не допила.

«Мокриця! На такого навіть кулі шкода!» — з відразою подумала дівчина й, підійшовши до кіоска, закопирсалася в торбинці, начебто шукаючи дріб’язок. Той, схоже, розслаблявся не лише пивом, бо рухався не зовсім упевнено, наче брів туманами. Обійшов дівчину, як цап пеньок, купив у кіоску пачку «Прими» і потягся на автовокзал. А вона зашмигнула в обписаний під’їзд обшарпаної триповерхівки, вбрала перуку, окуляри, підмалювала вуста яскраво-червоною помадою, і покралася за ним.

Гадала, що він сяде в котрийсь в тих бусиків, що кружляють містом, а він упав на лавку там, де зупиняється міжміський транспорт, і задрімав. Маршрутки й автобуси під’їздили-від’їздили, а він сидів та й сидів, звісивши голову на груди. А вона в нервах нипала й нипала довкола нього, вичікуючи, коли той проспиться чи хтось розбудить його. Могла б, звісно, й сама розбудити, але… не наважувалася діткнутися блуда. Гидко було, та й бійно — ще нападе на неї, влаштує скандал, а в торбині — «палений» пістолет.

Врешті-решт, коли вже посутеніло, якийсь вуйко з пустою «кравчучкою» підійшов до нього: «Грицю! Грицьку! — й поторсав за рамено. Той, лайнувшись, розкрив очі. — Остання маршрутка на Буки! Якщо маєш їхати — їдь!»

Смердюх, не подякувавши вуйкові, шугнув до буса, що стояв неподалік. Рося — за ним. Аж тоді, коли переповнена людом таксівка, загарчавши, зірвалася з місця, Рося згадала, що до Буків — гірського селища — сім кілометрів лісом. Але треба їхати, а там будь, що буде!

Той примудрився не лише проштовхнутися в салон, але й сісти, зігнавши з місця якогось хлопчину, а Росі довелося їхати стоячи й раз за разом, коли машина долала вибоїни, підстрибувати разом з нею й покльовувати своїм чутливим носом спину якогось товстуна, що тхнув старим протухлим салом і шпетив молодицю, що стояла попереду: «С такой ж… нада нє на печке кататца, а на «Мерсє»!» Молодиця мовчки відбивалася задом. Товстун, завалюючись на Росю, доповнював сморід тіла смородом брудної лайки, але ніхто з чоловіків не осмикнув його, не заступився за обсварену нізащо землячку, бо турист, навіть свинуватий — це шматок хліба, коли пісний, а коли й з маслом.

«Ще не так давно навіть найменші, такі, як моя бабця, мати, мали якийсь гонор, дбали про честь, а нині… Нині всі — і пани, і простаки — що мерва… Все стерплять задля спокою і копійки. Може, й мені стерпіти? Мама померла у в’язниці, а я не хочу, ні! Повернуся у місто якоюсь попуткою і втоплю пістолет у Жаб’ячці», — подумала Рося і зітхнула з полегшею.

Ось і перевал. Ще кілька хвилин, і бусик, скотившись униз, зупиниться. Вона вихопиться з нього і перейме якусь машину, що їде в місто… Й навіть не озирнеться на того… Нехай отримає своє від Бога або від міліціонерів. Їм за це платять.

Аж раптом…

— Зупини! — підхопившись, верескнув блуд.

— Ще не Буки, — флегматично пояснив водій.

— На фіг мені Буки? — прохрипів блуд, торуючи собі шлях до виходу й руками, й раменами, й головою. — Я з Копача!

Водій рвучко загальмував. Товстун, заточившись, мало не зламав дівчині носа, а блуд, виходячи, боляче штурхнув її ліктем. І гнів, який вона, вважай, затоптала, знову спалахнув у ній.

— Я також виходжу! — гукнула вона водієві і виплигнула услід за своїм кривдником…

Ні хатини, ні людини… І по той бік дороги чорніє ліс, і по цей бік… Над ним високе, чорне небо, скупо поцятковане зірками. А попереду вбивця… Квапливо віддаляється від неї… Пірнув у густу лісову пітьму…

Якийсь час Рося, лиха, мов осиця, кралася за ним напотемки, а потім, щоб не загубити вражену, вийняла з торбинки ліхтарик і засвітила його. Зауваживши світло, блуд озирнувся.

— Зачекайте, будь ласочка, — затинаючись від страху, пропищала вона, перекинувши світляне «око» з його постаті на стежку, — бо я тут вперше й дуже боюся…

— Кого? юдей чи вовків? — зупинившись, насмішкувато поцікавився він.

— Вовків. І нечистої сили, — голосом сирітки, що заблукала в хащах, пояснила Рося і, наздогнавши його, запитала:

— Ви також… у Копач?

— Так, — буркнув він.

— Це правда, що там є джерело, яке лікує гастрити?

— Правда. Й не одне, а цілих чотири, які лікують усе, що мож і не мож лікувати.

— Чудово! Дозвольте мені приєднатися до вас, бо одній якось лячно.

— Приєднуйтеся, — позіхнувши в кулак, байдуже кинув він. — За таке в нас гроші не беруть, — і рушив далі.

«Схоже, мій відьмацький вигляд відлякнув його, — подумала Рося. — Або ж йому також не смакує секс без Мацька. Треба якось підохотити збоченця».

— Здалека приїхали? — пройшовши кільканадцять метрів, запитав він, аби не мовчати.

— З Полтави.

— А чому не в Трускавець?

— Там людно, дорого, а в Копачі тихо й водичка краща.

— Невже в Полтаві хтось рекламує Копач? — зчудувався він.

— В Полтаві ні, а в Трускавці рекламують. Мені порадила поїхати сюди жіночка, що продає біля кювету прикраси з бісеру, — пояснила Рося, подумки похваливши себе: «Гожа версійка: туристка зі сходу, самотня, довірлива», й мовила грайливо:

— Може, познайомимося? Я — Валерія, Лєра.

— А я Олекса, — сказав він з проблиском інтересу. — Раджу вам зупинитися в моєї мами. Вона замешкує біля першого джерела, знаменито готує, але… також не за копійки.

— Я що, схожа на злидню? — образилася Рося.

— Багачки на маршрутках не їздять.

— Я маю фірму, маю гроші, — похвалилася Рося. — Проте не люблю ними розкидатися. Навіщо платити за галас, розбавлену водицю й танці з нудними цирозними пристарками, якщо за ті самі гроші можна мати зелений рай з міцною водою, в якому поночі розгулюють молоді Довбуші. Його, здається, кликали Олексою, як тебе?

— Умгу, — збентежено буркнув він, бо досі ніхто не прихиляв його до знаменитого розбійника, схожого на вигадливого, невтомного на бабах, й, водночас, обачного, як лис, Мацька.

Подумав здивована: «Напрошується, чи що?» І серце йому, задудівши, мов камінь з гори, впало до того, і, стверднувши разом з ним, підказало «довбущукові», що фортуна підкидає йому легке щастя — пустоголову туристку з чималими «манями». Якщо вони, звісно, при ній, а не в готелі…

Запитав, аж схлипуючи від хвилювання:

— А чому ви так пізно вибралися… до нас?

— Бо розговорилася з тією жіночкою лише годину тому, і вона сказала, що мене тут прийме будь-хто в будь-який час, аби гроші, — пояснила Рося.

— А речі… зосталися в готелі? — ніби між іншим, поцікавився він.

— Ні, — «простодушно» заперечила Рося. — На вокзалі, в камері зберігання.

«Навіть найдурніша не залишить гроші в камері. Отже, вони при ній», — подумав він і відчув, що йому нашпанувався не лише той, але й пальці зробилися наче довшими й твердими, як обценьки.

«Щастя, що Мацько поїхав», — подумалося йому, бо той хоч і дозволяв йому кінчати сторонських жінок, проте забороняв грабувати. Казав: «Баба любить гроші дужче за себе. Якщо її потаймиру «натєгнуть» — стерпить. А якщо до того ще й відберуть нелегко зароблені «маньки» чи золото, — пожене в міліцію». Навіть мертвлячок не дозволяв окрадати, бо «будь-яка річ — це доказ». А тут трапилася нагода не лише самому, без шефа «натєгнути» й придушити необачну сучку, але й заробити.

Проте, він вагався братися до неї на стежці. Та й сучка хоч і щупла, але вища за нього. Якби запровадити її кудись вглиб лісу…

«Треба підмогти падлюці», — вгадуючи його думки, вирішила Рося, якій також не хотілося допитувати маніяка там, де можуть з’явитися люди. І вона, ніби-то спіткнувшись, вхопилася за його руку:

— Провадьте мене, бо впаду просто вам під ноги.

Він одразу «купився», поклав їй руку не так на рамено, як на потилицю, і притиснувся до неї кістлявим стегном. Вона схвально хихикнула й запитала, вже через «ти»:

— А скільки твоя мама править за добу?

— Всі гроші, паннусю! Або нічо! — прошепотів він просто їй у вухо.

Її пересмикнуло від огиди, проте вона, пам’ятаючи, що пістолет усе ще в торбині, не збилася з попереднього тону. Протягла грайливо:

— Нічоо-го?

— Ага! — самовдоволено підтвердив він. — Опришки з дівчат плати не брали, і я не візьму. Ти файна дівчина, я молодий, нежонатий. Може, збочимо з дороги й теє?…

— Отак… Відразу?

— А чом би й ні? Час — гроші. Півгодини файної забави зі мною — місяць класного відпочинку «на шару».

Почувши це, Рося розсміялася, бо згадала, що попередня «забава» з ним тривала заледве хвилинку. Той вичув насмішку й розлютився:

— Не віриш, що розплачуся, чи може, півгодини тобі мало? Хочеш гратися до ранку? Я можу, якщо мені посмакує!

— Вірю, вірю! — поквапно запевнила його дівчина. — Я згодна!

Він не сподівався, що так хутко і легко доможеться свого, бо не лише дівчата, але й старші жінки-розведенки нехтували його залицяннями, наче крізь штани бачили, що той у нього завбільшки з палець. Відтак, він не знав жінки й сам бавився своїм «пальцем» або ж ловив кайф, уявляючи, що недолугий відросток відпав, і на його місці утворилася щілина, велика, як лаз у печеру, котра захоплює й жадібно втягує в себе неймовірно грубого, головастого прутня разом з яйцями, великоцькими, мов гарбузи. Тримаючись при цьому за пишні «груди» (подушки-«думки»), він п’янів від утіхи, що народжений жінкою і може завжди, будь з ким… Допоки не з’явився Мацько і не зробив його мужчиною, не сказав йому: «Вбий у собі бабу!» Двох він уже вбив, закінчуючи, й, зазнавши насолоди, незрівнянно більшої за «бабську», збагнув, що самцем з руками-обценьками бути цікавіше, ніж самицею з покірливим, завжди розчахнутим лоном, бо остання може виснажити самця, але витиснути з нього життя — ні. Витискати з тіла — теплого, пругкого, як той, перестрашену душу солодше, ніж застояну сперму…

Ця Лєра-холєра сходу вичула, що він — справжній мужчина, не гірший за хвалених опришків. Зосталося здолати останнього «бабського» страшка, що студить йому кінець, і довести всім хвойдам, які погоджували ним, а надто Мацькові — пихатому когутові, що він одмінився-переродився, що сам може спокусити будь-яку…

Але страшок не хотів здаватися. А туристка вичікувально дивилася на нього, і світло її ліхтаря, спрямованого на його дешеві старі кросівки немовби глузувало з нього, спалювало його впевненість у своїй невідпорності.

«Треба щосили вдарити її п’ястуком по голові або під дих, а потім затягти, непритомну, вглиб лісу», — вирішив він і вийняв руки з кишень. Вона зауважила це і, притиснувшись до нього, прошепотіла з пилом:

— Куди підемо, Олексику?

І страх поступився місцем упевненості, що дівчина справді хоче його і не буде пручатися…

— Тут неподалеку є печерка — чиста, суха, — ковтаючи слину, пробелькотів він. — Скрути вліво і йди. А я за тобою.

— Я не хочу сама! — закапризувала Рося і лапнула його за руку. — Обійми мене, і підемо в парі, як молодята!

— Стежка вузька, заросимося, — заперечив він.

— Ну то й що? Так навіть цікавіше!

— Погаси ліхтар! — наказав він майже Мацьковим голосом.

— Навіщо?

— Я люблю натемно…

— А я ні! — пискнула Рося.

— Погаси! — просичав він, і вона, щоб не дратувати його, вимкнула світло.

Пітьма — непроглядна, зимна — запечатала їй очі, остудила кров, і вона знову відчула себе безпорадною дитиною, яку переслідують блуди. Але тепер нема кому відшукати її і визволити. Треба визволятися самій. Спокійно, відважно дивлячись в очі смерті…

Тремтячою рукою відкрила торбинку, поклала ліхтарик і намацала замотульканий в хустку пістолет.

— Що робиш? — з підозрою запитав він.

— Ховаю ліхтарик, кажанчику! — пролебеділа вона і закрила торбину.

Він обійняв її, але не за стан, а за шию і, відчувши під пальцями тепле пульсування яремної вени, заспокоївся і впевнено повів її крізь віяла папороті до скелі, що маріла попереду.

Вже не сумнівався, що все йому вдасться, і, передбачаючи небувалу, нічим не спаскуджену насолоду, розвільнився і навіть відчув до своєї жертви щось схоже на ніжність: бідолашна приблуда, треться об нього стегном, аж іскрить, не здогадуючись, що за опришок її провадить у незглибну ніч.

Підвівши дівчину до печери, згадав свої колишні марення: величезну потку, що, здригаючись, чекає того, й аж затіпався від жаги. Простогнав:

— Л-лізь! — і підштовхнув її до лазу.

Рося, позбувшись його руки, розправила рамена і помаленьку наблизилася до отвору, що здавався їй пащекою якогось гігантського звіра, а то й смерті. Хапнула повітря, що тхнуло могилою, і відсахнулася…

— Не полізу!

— Чом-му? — роздратовано хрипнув він, відчуваючи, що йому підламуються коліна, а відтак за мить-другу все може закінчитися, не розпочавшись.

— Там хтось ворушиться!

Він прислухався.

— Та нема там нікого! Лізь!

Рося вийняла з торбини ліхтарик і простягла йому:

— Посвіти. Може, це гадюка або їжак.

Він ляснув її по руці. Ліхтарик упав йому під ноги.

— Хочеш, щоб хтось припхався на світло?

— Не хочу! — захлипала Рося. — Але не полізу туди, допоки не поглянеш, що там!

Він, чортихаючись, поліз у печеру.

— Молодець! — піднімаючи ліхтарик, з полегшенням прошепотіла дівчина і вийняла з торбини пістолет. Розповила його і відвела запобіжник.

— Нема нікого! Лізь! — долинув до неї, наче з того світу, збуджений голос маніяка.

Рося підійшла до лазу й, розсміявшись: — Дурна б я була! — ввімкнула ліхтарик.

Він стояв у глибині печерки навколішки, як пес чи вовкулака, і затулявся від світла забрудненою лайном рукою — видко, хтось перед ним скористався печеркою як виходком.

— Ти що, жартуєш, сука! — засичав люто і поповз до отвору, опанований не так хіттю, як бажанням вбити насмішницю.

Вона спрямувала на нього пістолет.

— Замри, бо застрелю!

Він принишкнув, хоч і не повірив, що вона справді хоче його вбити. За що? Сама ж напросилася, сама пішла з ним. Процідив:

— Не вийде! Це іграшка… або газовик.

— Бойовий. З глушником, — розчарувала його Рося. — Я вже застрелила з нього трьох таких. — І немов би побачила себе збоку: з ліхтариком у лівій руці, пістолетом у правій — і сп’яніла від власної захищеності, невразливості.

«Якась вар’ятка. Приїхала сюди… постріляти», — холонучи, пояснив собі він і розгублено бовкнув: — За що?

— Не впізнаєш мене, мерзо?

— Н-ні!

— Це мене ви втрьох ґвалтували у парку! Це мене ти хотів задушити!

Аж тепер до нього дійшло, що перед ним не причмелена ідіотка, а тутешня… озброєна месниця, і треба рятуватися, бо баба дійсно може пальнути. Він прудко порачкував у нутро печери й зачаївся у незагидженому кутку, але промінь світла відшукав його там і осліпив.

— Розумно, дуже розумно, — похвалила його Рося. — Ліпшої могили годі й шукати. В ній і здохнеш біля гівна.

— Не вбивай! — заволав він і почав, давлячись заслиненими словами, перекладати провину за злочин на твердіші рамена:

— Це Мацько задумав, а я що… Роботяга! Чиню, що накажуть!

— Може, й не вб’ю, — підбадьорила його Рося, — якщо розкажеш мені все про тих двох, а надто про Мацька.

— Розкажу! Все розкажу! Але сховай пістолет!

— Завтра! А зараз відповідай на мої запитання! Коротко і ясно! Мацько — це прізвище?

— Ні! За пашпортом він Матвій. Прізвище смішне — Качалаба. Архітектор. Замешкує в Сваляві. Має жінку, двоє дітей, — гарячково заторохтів він. — Приїхав зі своєю бригадою будувати «хатину» Мандзякові.

— Якому Мандзякові?

— Нашому мерові. Він колегував з ним в інституті. Мацько хвалився, що вони не раз ходили разом… на лови.

«Отже, мер зробить усе, щоб виручити «ловця», — подумала Рося й запитала: — Де та «хатинка»?»

— В центрі. Біля мерії. Якась каліка заповіла Мандзякові свою хату за те, що той упхав її в притулок. Він її зніс і тепер… будується. Мацько керує.

«А я никала околицями», — подумала вона й запитала:

— Він носить обручку з діамантом?

— Ні. Може, при жінці і носить, але на будові я не бачив.

— Де замешкує?

— На Садовій, п’ять. У Мартуні Котик.

— Вона стара, молода?

— Дуже молода. Тато з мамою на заробітках, а вона прийняла Мацька.

«Це та красуня з «Шашличної», що купила парфум женихові», — здогадалася Рося, і серце їй зайшлося від злості до Мацька. Має дружину, діти, коханку-красуню, але, незважаючи на це, блудить, вбиває… Такого треба було б убити не раз, а щонайменше тричі. Процідила:

— За коханця?

— Спершу як квартиранта, а потім запала на нього. Годить йому, сподівається відбити в жінки.

— Якщо це правда, навіщо він ґвалтує?

— Для драйву. Якась мадярка вроїла йому, що в попередньому житті він був римським вояком: брав фортеці, ґвалтував кобіт…

— Ти теж був римським вояком? — запитала вона скуленого в кутку запортка. Презирливо, зі злістю.

— Може, й був. Але не римським, бо мене від малого всі побивали, — відчувши переміну в ній на гірше, жалібно проквилив той.

— Де він зараз?

— Поїхав на тиждень до жінки, бо там у нього хазяйство… як в олігарха…

«Це добре. Дружина не бідуватиме. Легко знайде собі пару», — подумала Рося й запитала:

— Коли повернеться?

— Через три, може, чотири дні.

— А той, з ким ти пиво цмулив, хто?

— Василь Лисик. Муляр. Так само, як і я. Має квартиру на Заріччі, Карпатська, 7. Жінка від нього втекла тиждень по весіллю. Він з того… придурів аж до повішання. Мацько сказав: «Я тебе вилікую!» І взяв з собою.

— Виходить, що він не лише архітектор, але й лікар, а ви його пацієнти? — з глузливим співчуттям запитала Рося.

Його загрубілий, звиклий до глузів слух не вловив іронії — лише співчуття.

«Дурні баби жалісливі», — подумав він і збадьорився.

— Ага! Мацько каже, що стресом можна вилікувати будь-кого… від… будь-якої вар’яції. І це правда. Василеві вже після першого разу полегшало.

— А тобі?

— Та й мені наче міх з горба спав, — признався він уже без напруги.

— Що ж було в тому міхові? — вже без насмішки запитала Рося, бо захотілося їй, щоб бандит висповідався. Без страху й принуки. Розповів їй не лише про те, чому ґвалтували, але й що відчували при цьому.

— Всі мої кривди. Від малого, — відказав він довірчо, як приятельці, забувши, що вона — покривджена. Почав скаржитися на чоловіків, які мали його за ніщо, й жінок, які не вважали його мужчиною.

— І давно ви так… лікуєтеся? — ніби між іншим, поцікавилася Рося.

— Ну, десь рік, — признався він, вже ввірувавши, що жінці не стачить духу вбити його, з дитинства цькованого, бо якби вона дійсно хотіла, то не розбалакувала б, а вже б давно пальнула.

— І як часто?

— Раз на тиждень, часом двічі.

«Господи! — вжахнулася Рося. — Понад шістдесят жінок! І всі мовчать!»

— А задушили скількох?

— Лише двох, які шарпалися й погрожували. Бо Мацько наказав, щоб убезпечитися.

— Отже, Мацько. Лише чорт Мацько винний, — роздумливо проказала Рося. — А ви такі собі, овечки Божі?

— Ми — прості роботяги, а він учений, — збагнувши, що ляпнув зайве, завиправдовувався бандит. — Хвалився, що вже давно… Але жодного разу не впіймався. І ми не впіймаємося, бо жінки… теє люблять.

«Авжеж, люблять… Такі, як я», — спаленівши, подумала Рося й несамохіть випала з ролі:

— А надто ті, якими ви, нелюди, підтерлися, а потім утоптали в землю?

— Лю-ди! Ряту-у-йте! — збагнувши, що його життя правує до кінця, закричав він пронизливо. Та марно. Його писклявий, баб’ячий крик розбився об склепіння печери, і навіть сколок його не вилетів назовні. Збагнувши, що ніхто його не почув і не почує, він упав навколішки й, затуливши руками груди, заблагав:

— Відпусти мене! Мама хвора, а я в неї один. Я тобі заплачу! Скільки скажеш!

— Аж так хочеш жити? — презирливо розсміялася Рося.

— Хочу! Дуже хочу! — заволав він. — Богом присягаю, що більше не буду… Жодної не рушу!

І Росі на мент стало шкода його.

— Може, й відпущу, якщо підтвердиш на суді все, що розповів мені.

— На суді? — вибалушився на неї він. — Ти що, здуріла? Мені ж там дадуть довічне!

— А тут — кулю, — нагадала йому дівчина.

«Треба обіцяти вар’ятці все, що зажадає, допоки вона при зброї», — вирішив він і затягнув:

— Присягаю і Богом, і всіма його ангелами, і матінкою Божою, що підтверджу! Що в усьому зізнаюся, аби жити!

— Відпущу — ти втечеш.

— Бог свідок, що ні!

— Підведися! — наказала Рося.

Він підвівся.

— Виходь!

— А ти стрельнеш?

— Стрельну, але не вб’ю, бо це газовик. Ти лише зомлієш на якийсь час. А завтра підеш в міліцію і…

Хотіла сказати: «Напишеш заяву про явку з повинною», але «щирий присягальник» не дав їй договорити — рикнувши, як звір, метнувся до неї. Але вона встигла вистрілити. Луна охнула, а він мовчком завалився на спину за якийсь крок від неї. Забулькав кров’ю, судомно засмикався, коли світло її ліхтаря впало йому на обличчя (гейби гадюка, що поривається ожити при заході сонця), й затихнув.

«Поцілила! — подумки похвалилася вона Бодьові. — Але не в серце, а в шию, бо кров цюрить звідтам… наче з поросяти…» І, відступивши назад, зчудувалася: «Оце й усе?» Обмацала світлом непорушне тіло й сказала собі: «Ні, не все. Треба, щоб люди здогадалися, за що він поплатився життям», — і стрельнула вдруге — туди, звідки ноги ростуть. Наче печатку на квитанцію поставила…

Зняла глушник, сповила зброю в хустину і попрямувала до дороги навпрошки, лісом, гадкуючи, як дістатися дому: піхом чи зупинити якусь автівку.

Подумала: «Можна й зупинити. Я в перуці, а того ще не скоро знайдуть». Але перед самою дорогою вирішила не ризикувати. Вимкнула ліхтарик, перебігла її і натемно неспішно побрела до міста придорожжям, петляючи поміж дерев і кущів. Час від часу хтось шарпав її за подолок, жалив ноги, але вона знала, що це не блуди, а батоги ожини, хирляві берізки, молоденькі ялички.

Трохи відійшовши, зняла окуляри, і небо їй посвітліло. Очі відшукали стежину, витоптану грибниками, і вона закрокувала впевненіше, не відчуваючи ні докорів совісті, ні страху. Так, наче там, біля печери, хтось безболісно вирвав з грудей її надміру чутливе, завжди наполохане серце. Й думала не про того, хто спливав кров’ю в пащі смерті, а про тих, які ще мали вмитися нею:

«Треба якнайшвидше кінчити обох, бо почувши, що того вбили (та ще й «запечаткували»), вони здогадаються, за що, і можуть сховатися. Мацько повернеться за пару днів… А того «золоторукого» майстра треба підловити завтра-позавтра, до повернення шефа».

Перед самим містом зняла перуку, слиною стерла з ніг краплі крові, але так і не стала собою — Роською з рудим, як у клоуна великим чубом, бо й далі бачила себе іншою — патлатою брюнеткою з чорнезними очима, і відчувала у все ще затерплій правиці холод «жала»…

Дісталася квартири далеко за північ, втомлена, але водночас бадьора. Старанно випрала всю одежу, вичистила туфлі, помилася під душем, протерла спиртом зброю, полила квіти. А вже по тому дозволила собі заснути. І ніщо їй не снилося, не марилося, запах блуда немов би вивітрився з її подушки.

Рано-вранці, заледве виплигнувши зі сну, вхопила телефонну книжку. Лисик Василь, Карпатська, сім. Телефон 523-44. Набрала номер. Господар одразу відгукнувся, правда, без охоти:

— Слухаю!

— Покличте, будь ласка, Василька! — попрохала зміненим, до огиди желейним голосом.

— Так, слухаю!

— Добридень, Васильку! Як настрій? Коли зустрінемося?

— А хто це?

— Люба. Знайома Олекси. Я зустріла його вчора на автостанції. Він сказав, що ти помираєш з нудьги.

— Може, й помираю. То що?

— Мій брат працює в «Дубках», що при шосівці на Ставне. П’ятсот метрів від дороги. Приходь о сьомій. Скуштуємо його шашликів, забавимося…

— І Олекса там буде?

— Ні, він просив переказати, що пару днів не вийде на роботу, бо щось там з мамою. Ну, що скажеш?

— Я не від того, — промимрив він. — Але… Я ж тебе не знаю.

— Познайомимося.

— А раптом ти стара чи крива?

— Скажеш таке, — розсміялася Рося. — Молода я і висока, тоненька, солоденька. А не сподобаюся — підеш до іншої.

І поклала слухавку.

Він показався перед сьомою. Вистрибнув з автобуса, що шурував до Ставного. Роззирнувся, глипнув на годинник, вийняв з баретки гребінець, причесався і почимчикував стежкою, що вела в «Дубки». Рося — в перуці, окулярах, рукавичках — спостерігала за ним, стоячи при стежці за розлогим кущем бузини.

Він проминув кущ, потяг носом повітря і попрямував на запах вудженини й віддалену дудняву музики. З ним вона не збиралася розмовляти — не було про що. Планувала застрелити його при світлі дня, у людному місці. Відтак трохи хвилювалася, щоб не вигулькнув попереду якийсь пиячина і не завадив здійснити задумане.

Вийняла пістолет, прикривши його торбиною, відвела запобіжник і, набравши в легені повітря, перестрашено верескнула, а далі зарепетувала, мов різана.

Він зупинився:

— Хто там?

— Я-а-а, Люба, — відгукнулася вона плачно. — Виклич «швидку»! Хутчій!

— Що сталося?

— Гадюка… вжалила. Божечку, як болить!

— Справжня гадюка? — засумнівався він, позаяк в навколишніх лісах водилися хіба що вужі та несмертельні мідяниці. Роздратовано зиркнув, бо сподівався погуляти на дурничку, а тут треба морочитися, може, навіть супроводжувати дівку до лікарні. Але запрямував до неї. Не кваплячись, бо що йому до того, буде жити якась там Любка чи скапає, а мешти нові, майже не позбивані. І штани з ліпших, можуть заталапатися. Ступав вистеленою напіврозімлілим хмизом стежиною обережно, як трясовинням, а побачивши біля лишаїстого пня скулену Любку, подумав: «Пхе! Як ворона!» Вийняв з кишені телефон, щоб подзвонити в лікарню і спекатися дівки. Аж тут хруснуло щось, наче гілка над ним зламалася. Але впала чомусь не на голову, а вп’ялася в груди. Він упав, навіть не усвідомивши, що його «ліквідували» і йому вже не знадобляться ні штани, ні мешти.

— Жив як пес, а помер миттєво, як праведник, — подумала Рося і пальнула йому між ноги. Але почула не так звук пострілу, як лютий вереск гальма. І, відбігши від мертвого, присіла за кущем. Через якусь хвилинку на стежці з’явилася парочка. Рося не бачила їх, але чула, як чоловік умовляв жінку звернути наліво й обіцяв, що їй буде добре, як колись. А вона відмагалася: «Потім, як стемніє…» «А потім знову…», — обіцяв їй він, а жінка сердито сичала: «Пусти! Я голодна!»

«Бракувало, щоб вони припхалися сюди!» — з досадою, але без страху подумала Рося і навмисно голосно чхнула: нехай думають, що в кущах уже бавляться якісь.

Жінка розсміялася: «Біжи до них, татку! Третім будеш!» — і голоси стихли.

Рося підвелася, підійшла до мертвого, щоб запам’ятати, як він вигладає, і, не знайшовши в собі навіть краплі жалю, подумала: «Вбивати виявляється, зовсім не страшно. Після того, третього поїду до Бодя і похвалюся кілерським талантом. А то й випрошу в нього за гроші ліквідацію якогось ворога чи конкурента». І розсміялася.

Сміючись, дісталася дороги, бігцем перетнула її й, хихикаючи, сіла на ставищинський автобус, який саме підкотив до зупинки.

Наступного дня (це була неділя) спала довго, до десятої. А прокинувшись, пожаліла молоду-дурну Мартуню, що закохалася в підстаркуватого бандита й сподівається щастя з ним. Коли він лежатиме в труні, вона ревно оплакуватиме його, не здогадуючись, з якої халепи її витягла така собі Роська. І дружина також плакатиме, якщо слідчі не здогадаються, за які злочини він і його друзяки отримали «печатки». Треба буде якось підказати їм, але так, щоб не зрадити себе.

Невдовзі, коли вона вже готувала яєчню, зателефонував Модест:

— Росю, хоча ти мене і образила, але я вже перегнівався на тебе, бо дуже скучив.

— А я — ні! — відцюкала дівчина і, поклавши слухавку, вже вкотре подумала: «Як приємно тяти правду і ні перед ким не запобігати!»

Після сніданку помила підлогу на кухні, постирала пил з меблів і дістала з шафи рулон домотканого полотна, купленого колись на Гуцульщині. Відкраяла від нього чималий шмат і поспівуючи, почала вишивати обрус Бодьові. За те, що той тепло прийняв її і подарував їй чудову, безвідмовну зброю.

Василя знайшли першим, того ж вечора. Немолодий, підпилий чоловік, якого осідлав біс, повертаючись з «Дубків», потягнув свою дружину в кущі і наткнувся на мертв’яка. Потелефонував у міліцію. Один з міліціонерів — Іван Хрущ — бачив вбитого на будові мера і впізнав його.

Коли Рося в понеділок прийшла на роботу (начебто прямо з львівської маршрутки), Стефка — дружина Хруща, що працювала по-сусідству, в перукарні й знала Василевого брата, саме зі сльозою в голосі розповідала касиркам про злочин під «Дубками».

— … бідний хлопець! Не мав ні бізнесу, ні машини, ні дівчини. Гарував на будові, де йому платили копійки. За що такого вбивати? Ще й таким чином?

— Яким? — поцікавилася Рося.

— Спершу стрельнули в серце, а потім, даруйте на слові, в чоловіче єство, — схлипнувши, пояснила Стефка.

— Мені здається, що його підкосили ті самі маніяки, що закатрупили дівчат, — сказала Галюня.

— Не думаю, — заперечила Рося. — Тамті ґвалтували й душили, а цьому відстрелили причинне місце. А що, як він був одним з маніяків і йому помстився якийсь чоловік або брат?

— Хто! Василь був маніяком? — обурилася Стефка. — Та я знаю його від малого! Спокійний, чемний хлопець. Ні з ким не бився, не волочився. Любив лише ту курву, що втекла від нього! А ти кажеш «маніяк»! Коби всі в нас були такими маніяками!

Бількевич, який заявився слідом за Росею (пом’ятий, похмелений), згодився зі Стефкою, що хлопець був добрим майстром, проте минулої весни вішався з любові — є свідки! Відтак, міліція запідозрила коханця «курви» й затримала його. А щодо маніяків є припущення, що вони вже полишили місто…

І запросив Росю в кабінет:

— Ну, що чувати?

Та заусміхалася йому:

— Дякую вам, що відпустили! Дуже дякую! В клініці заперечили діагноз. Сказали, що це мастит, в початковій стадії. Приписали лікування.

— Хвала Богові! — звеселився Бількевич. — Бо ти в нас найпильніша працівниця. Я навіть сказав би — найкультурніше, і найменше заслуговуєш хвороби, але… Жіночі болячки, дівонько, треба лікувати не пігулками, а теє… вагітністю. Я не намовляю тебе, ні, бо хто працюватиме, якщо всі підуть у декрет. Проте не дуже сподівайся обручки від Модеста. Шукай собі когось ліпшого.

— Такого, як ви, — несамохіть шелеснула Рося.

Він заперечно теліпнув головою:

— Нні-і… Бо я… Дружина прозиває мене «мулом» і вганяє за «биками». Я нічого не вдію…

Зім’яв чоло, підпер голову п’ястуком і, не дивлячись на дівчину, запитав спроквола, через «ти»:

— Може, знаєш яку бабку, котра би відшептала? Або мені, або їй.

— Ні, — співчутливо пискнула Рося. — Але один лікар (не з тутешніх) казав, що всі чоловічі проблеми лікуються великим стресом.

— Я щодня маю великий стрес. І нічого, — промимрив Бількевич.

Після роботи Рося подалася в «Колибу», що курилася неподалеку, над річкою — поглянути на дівчину, котру отуманив блуд і, можливо, якщо пощастить, вивідати в неї, коли той повернеться.

Замовила собі в офіціанта — кумедного молодика в червоних шароварах з довжелезною матнею і вишиванці — салат, пиво, цигарки, і сіла не на природі, як інші клієнти, а в приміщенні — дерев’яній гостроверхій хатині, схожій на великий мурашник, біля шинквасу, за яким порядкувала Мартуня. І не так пила-їла, як підзирала за нею — справді зграбною, вродливою, граційною, вбраною в новеньку напівпрозору блузку, делікатно вишиту хрестиком, на якій яріли правдиві коралі барви стиглих суниць. Мала буйне чорне волосся, перехоплене блискучою червоною стрічкою, тонку шию, соковиті, злегка підмальовані вуста, і що найважливіше — делікатний, бездоганного крою носик, саме такий, який бачився Росі у мріях. Попервах вона милувалася лише ним («Мені б хоч день покрасуватися з таким носиком!»), а потім задивилася на її біленьке, мов сметана, чоло, брівки-підкови, чорні очі (чисто як перестиглі сливи), густі, нефарбовані вії. Провела поглядом (наче вказівним пальцем) по її лебединій шиї, і відчувши шовковисте тепло, похлинулася пивом, перевела його, з незрозумілою їй ніжністю й розчуленістю, на трохи завеликі груди (наче руками їх обхопила) й схвильовано задихала.

Дивилася на дівчину не своїми, жіночими очима, а очима блуда, і прагнула її не як Рося, а як той спокусник. Спокушаючи її поглядом, сама спокушалася, не усвідомлюючи цього, лише чудуючись, що, лигнувши трохи пива, сп’яніла, наче від склянки горілки.

Мартуня, звісно, зауважила, що носата жіночка в чорних окулярах на побуряковілому обличчі не зводить з неї очей, але не здивувалася і не збентежилася, бо звикла, що негарні жінки розглядають її так, наче вона їх поранила, інколи навіть не приховуючи злості, а то й ненависті. Виконувала свої обов’язки як завжди ретельно і гідно, не посміхалася клієнтам, не грала очима, не крутила задком і не намагалася вгадати, хто що думає про неї. Словом, поводилася не як офіціантка й коханка жонатого чоловіка, а як портьє люксового готелю і чесна наречена чи дружина.

«Виглядає святою, хоч ікону з неї малюй, а сама щоночі віддається блудові й переживає з ним такі «сліпучі катастрофи», про які я можу лише мріяти», — подумала Рося, і задушлива ніжність — негадана й незрозуміла — поступилася в ній місцем ревнивому, до сліз, роздратуванню. Вона відвела погляд від юнки і спробувала їсти, але їжа не полізла їй в горло, гаряче, пересохле, яке навіть пиво не могло остудити й зволожити, тому що їй примарився той… Вірніше, вони обоє в напівсутінках спальні. Він, палко виціловуючи запашне волосся дівчини, її бездоганний носик, маленькі вушка, стягує з неї трусики — крихітні, чорні. Але вона, Рося, відштовхує його і, кинувши юнку на ліжко, сама починає цілувати й роздягати її. Захоплюючись своєю відвагою і жахаючись відчуття, що в її промежині проростає те і, нестримно бубнявіючи, рветься до оголеного лона юнки…

— Жіночко, вам зле? — ставши між Мартунею і нею, запитав офіціант.

— Так, — прошепотіла Рося. — Дуже.

Лихоманно тремтячи, вийняла з гаманця двадцять гривень, поклала їх на столик і, не озирнувшись на Мартуню, вибігла і зі свого грішного марення, і з «Колиби».

Повертаючись додому парком і не помічаючи нічого довкруж, пристрасно шепотіла:

— Господи, доведи мені, що ти справедливий! Віддай мені блуда, щоб я вбила його! Бо якщо я не вб’ю, то здурію… І пущу собі кулю в серце…

Рясні сльози тьмарили їй і без того тьмаве довкілля, але не приносили полегші, не гасили вогнищ, які вирували і в голові, і в серці, і внизу живота. Й благання їх не пригашували. Навпаки! Лише роздмухували бажання… вилікуватися… Це ж так легко! Раз, вірніше, двічі хруснуть постріли, здригнеться повітря, і шал відпустить її… Помре разом з коханцями назавше… Мусить відпустити, бо таке не можна носити в собі, не можна з таким жити.

— Господи, порятуй мене від шалу! Пожалій мене! — тремтячим голосом промимрила вона й зупинилася дістати з торбинки носовичок. Витерла очі, прочистила ніс, і раптом зачула… десь близько перед собою знайомий — солодкий і водночас ненависний пах.

— Він повернувся! Йде сюди! — шумнуло їй в голові, і вона, керована палаючим стражданням, що вирувало в ній, зійшла зі стежки і сховалася за дерево. Подумала, передчуваючи одужання: «Бог почув мене!» — і вийняла пістолет.

Чоловік, що з’явився на стежці, був високий, кремезний, вбраний у шкірянку, що порипувала в такт його крокам, трохи підпилий. Щось мугикав собі під ніс, схоже, шлакував когось. І, що найважливіше — дурманно пахнув… Їх розділяло лише декілька кроків, але він, поглинутий своїми думками, не зауважив її, не відчув, що проминає свою погибель.

«Поспішає до коханки», — з ненавистю подумала Рося і відвела запобіжник. Але не стрельнула, бо відчула, що не може так легко віддати свою вимріяну здобич смерті. Він мусить знати, за що помирає! Мусить померти не однією смертю, а двома — чоловіцькою і пеською… Лише тоді їй відляже від душі, лише тоді тягарі життя спадуть з її рамен.

— Прямуй до куща, бо застрелю! — наказала вона не своїм — грубим, хрипким, як у того, що впокоївся в печері, голосом. І він — такий відважний, такий гонористий! — покірно почвалав до куща. Перед самим кущем спробував озирнутися, але Рося не дала — гарикнула:

— Не озирайся! — і він знову остовпів.

— Скидай штани, «шефе»!

Він, не мовлячи й слова, розщепнув ремінь, ґудзики, і штани опали на землю.

— Переступи! — наказала вона, і він вивільнив з штанини спершу праву ногу, потім ліву, і відсунув їх убік.

— Труси скидай! — наказала Рося. Була впевнена, що він запротестує, а то й кинеться на неї, як загнаний у кут щур, але він зняв, навіть не пискнувши.

«Здогадався, мерзотник, за що я його!..» — подумала Рося і прохрипіла:

— Ляж!

Він глибоко зітхнув і ліг. Вона кинула торбину на землю, лівою рукою стягла з себе трусики.

— А зараз ти будеш любитися зі мною! Так, як ніколи, з жодною!.. Як востаннє! Зрозумів?

— Я не зможу, — глухо, мов з тамтого світу, відказав він.

— Зможеш, якщо хочеш жити! — процідила Рося й осідлала його.

Те було теплим і безпорадно-м’яким, як тельбух.

— Вор-рушися, кур-рво! Лови кайф, бо застрел-лю! — затинаючись від збудження, розпачливо заволала вона і ляснула його по обличчю так, як він її колись.

— Н-не мож-жу! — простогнав блуд. Тоді вона відвела руку і пальнула в кущ. На цей раз ляскіт пострілу здався їй напрочуд гучним і лунким. І не лише їй, а, мабуть, і йому, бо «тельбух», перелякано шарпнувшись, випростався і ствердів.

— Старайся, блуде! — процідила вона, мацнувши вільною рукою чималий, грубий кінець. — Дуж-же старайся, бо це… востаннє. Чуєш? Після мене не буде жодної! Хіба що туристка з гострою косою!

Він постарався, і вона, напівпритомна-напівбезумна, ризикуючи життям, пережила аж три «катастрофи», бо він завиграшки міг в мент її найбільшого, найшаленішого засліплення видерти з її руки пістолет і поквитатися за поганьблення чоловічої гідності, але не зробив і найменшої спроби. Видно, йому також було добре з нею. Так добре, що він ні ганьби не соромився, ні смерті не боявся.

Заричав насамкінець так, що його рик, напевне, почули й зірки за набряклим вологою хмаровинням, і наче знепритомнів.

Вона підвелася, легка, мов, піна, і спрямувала пістолет на його розхристані, волосаті груди, які ще недавно щипала, випльовуючи бридку, образливу лайку. І нараз відчула, що не зможе здійснити свою погрозу, бо… після такого не вбивають…

Підняла трусики, втовкла їх у торбину, і шепнувши (майже беззвучно, майже ніжно): «Спи!», побігла від нього, полинула за вітром, який знявся, наче спеціально, для того, щоб якнайборше віднести її від місця, де вона так чудно, так солодко грішила, подумки промовляючи до нього: «Спи, спи, а потім, коли все вляжеться, я знайду тебе, знову й знову…»

Аж раптом десь попереду гуркнув грім, а позаду зойк:

— Рос-сю! Рос-сю!

— Бількевич! — вжахнулася вона. — Ніс впізнав! — і знепритомніла.

Пустився дощ.

Акурат у той самий час в печеру, ховаючись від зливи, зашмигнув чоловік і наткнувся на мертвого «довбущука». Вискочив звідтам, як корок з шампану. Вибіг на дорогу, синій і мокрий, наче топельник, зупинив машину, що йшла в місто, і повернувся назад вже під парасолею слідчого, який провадив справу про загадкове вбивство Василя Лисика. Той, дарма що був не Шерлоком Холмсом, оглянувши труп, одразу припустив, що хтось помстився молодикам за сексуальні злочини, і вранці заявився на будову. Почувши, що вбиті «шнуркували» у виконроба Матвія Качалаби, який тиждень тому, начебто, поїхав перебачитися з сім’єю, слідчий висунув версію, що саме Качалаба задушив зґвалтованих жінок і застрелив «шнурків», з якими ґвалтував, бо злякався, що ті «здадуть» його. І вже не відступив від цієї версії ні на крок.

Влаштував засідку в будинку Мартуні і власноручно «прикрасив» кайданками руки Качалаби. Той спершу героїжився, вимагав зустрічі з мером, адвокатом, домагався переконливих доказів його причетності до скоєних злочинів, окремої камери, пристойної їжі. Але після трьох місяців «пресування» взяв на себе все, що замовив йому настирливий слідчий. І отримав, звісна річ, довічне ув’язнення.

А Рося? Вона бачила свого кривдника лише раз, коли його після оголошення вироку вивели з зали судових засідань. Він був сивим, мав землистий колір обличчя, і в нього тряслися руки. Люди проклинали його і обпльовували, а вона не знайшла в собі ні ненависті, ні жалю. Глипнула на нього упівока і поквапилася в мінімаркет — прикупити на вечерю чогось смачненького. Бо в неї все склалося якнайкраще: Бількевич спочатку зробив її своєю заступницею, а після розлучення з дружиною повінчався зі своєю ґвалтівницею. Під час вінчання молодятам співав хор, яким натхненно і піднесено диригувала пані Сікора, а Модест (люди бачили) покрадьки змахував сльози.

Один Бог знає, як вона виправдалася перед Бількевичем. Мабуть, наплела йому, що змалку кохала його і вдалася до такого екстравагантного засобу, щоб вилікувати його від імпотенції.

Хай там як, але зараз Бількевич не п’є, а коли в неділю виводить її, вагітну, на прогулянку, обличчя його аж світиться від щастя. Вона також задоволена своїм життям. А що буде завтра — побачимо…

Передчуття

«Розчісую косу… Розчісую посічені пасма думок, напнуті струни нервів і знову чую мелодію твого голосу… Хоча тебе вже нема ні біля мене, ні в цьому світі… Розчісую косу, яку без тебе скосила, і чую голос твій, що давно завмер…»

— Не так уже й давно, — заперечила Вікторія акторці, котра і словами, й плачною інтонацією намагалася витиснути з неї сльози, повернути у проминулий, напрочуд довгий рік, сповнений розпачу, тоскного очікування листа, телефонного дзвінка, виклику в міліцію та кошмарних снів, в яких то вона переслідувала зграю перебранців у страхолюдних личинах, то перебранці переслідували її, і вона ховалася від них на кладовищі: стрибала у вогку, свіжовикопану яму і вкривалася холодним як крижина дерном, а прокинувшись, пила валер’янку і, нашвидкуруч одягнувшись, бігла в місто, до людей, з безмовної пустки в гамірну, де ніхто не переслідував її, не забалакував до неї, навпаки, як здавалося жінці, всі відверталися від неї, намагалися хутчій оминути, наче відчували запах могили, з якої вона вилізла на світанні. А зараз їй не хотілося нікуди бігти, не хотілося слухати чужі, награні бідкання…

— Годі! — кинула вона акторці. — Нині ж бо день народження Сашка, а не поминки! — і вимкнула радіоточку.

Старанно, до живого блиску вимила-витерла тарілку, з якої їла вівсяну кашу, чашку, в якій був чай (Сашко любив, щоб посуд вилискував), пройшлася просторими, зі смаком обставленими кімнатами, засвітила в передпокої люстру, привезену Сашком з Чехії, глянула на себе у венеційське дзеркало, куплене ним в Італії, відкинула з чола закучерявлене пасмо русявого (не посіченого) волосся. («Змінилася… проте, все ще гарна…»), провела по ньому гребінцем… «Розчісую косу і не чую голосу твого ні в будинку, ні в собі… Ні голосів твоїх численних друзів. Тихо, як у зачаклованому королівстві: холодильник не гарчить, вода не цяпкає з крана, дрова не потріскують у коминку. Без тебе ніщо не озивається до мене, ніхто не покликує мене. Навіть мій голос без твого голосу не впізнає себе, не відлунює кімнатами, а наче зразу вмирає в незримій павутині тиші…

Проте нині все прокинеться, все оживе. Треба готувати салат, ліпити вареники з картоплею, варити кисіль…»

Повернулася на кухню. Видобула з шафки борошно, крохмаль, з холодильника яйця, молоко, крабові палички. Подумала: «Це був лише сон», — і руки їй опали. Підійшла до вікна («Треба сказати Сашкові, що кватирка кепсько зачиняється, щоб замінив ручку»), торкнулася пучками пальців широкогорлої кришталевої вази… Пригадала, як десять років тому Сашко вніс її на руках у цей, успадкований від бабусі, будинок на околиці міста — старий, одноповерховий, проте ще міцний, затишний… Тоді вона поставила саме в цю вазу весільний подарунок мачухи — три розкішні, наче виточені з білосніжного мармуру, кали і поцілувала кожну з них: «Правда, вони чарівні?» — а Сашко поцілував її в чоло: «Ти чарівна!» А потім проколов собі голкою вказівний палець і кров’ю написав на шибці: «Кохатиму Віку довіку!»

Ваза виблискує райдужно, як нова, — сподівається квітів («Треба було купити кали»), а на шибці ні слів кохання, ні пилу, бо виглядаючи гостя, а то й гостей, Вікторія вимила всі вікна, а колись Сашко сам їх мив: любив хатню роботу. І не лише хатню — всяку…

«Може, похукати на шибку і написати «З днем»… Без народження». З усяким днем, яким би він не був: святковим чи буденним, сонячним чи дощовим, теплим чи холодним… Або «з поверненням». Ой Сашо-Сашуню, якби ти повернувся, я на радощах не лише вколола б собі палець, але й розтяла б вену, щоб не забракло мені крові для довгого, на всю шибку привітання, або намалювала б на ній своє зболіле серце, котре лише три останні дні не точить сльози, бо вночі йому сниться музика. Лише музика, без картинок. Світла, ніжна, як ти. Зусібіч лине до мене, жаліє мене, дарує надію й раптом уривається на найвищому, найвитонченішому зітханні… Я прокидаюся, але не розплющую віч, бо мені хочеться цієї музики! Ще й ще! Але вона вже відлетіла до тебе. Вся, до найкоротшого подиху… А в мої вуха заповзає оглушлива тиша…

Колись, при тобі, я любила її — чисту, духмяну, майже сільську, а без тебе… Навіть згадувати не хочеться, як вона мучила мене… З півроку ми ворогували, наче дві жінки, що втратили одного коханця. Спершу вона взяла наді мною верх, і я, скорившись, днями лежала, скорцюбившись, на канапі, а вона налягала й налягала на мене — задушлива, важка, мов камінна брила. Чавила мені груди, мертвила надії… Згодом я навчилася поборювати її: купила касети, на яких були записані гомони природи — дзюркотіння струмків, голоси моря, співи птахів, — і побивала її тими гомонами, але недовго, бо вона призвичаїлася до них і навчилася обертати їх на тишу — легшу, прозорішу, але також прикру, бо безлюдну. Вона нашіптувала мені… не хочу згадувати, що саме, але шепіт її з дня на день ставав усе гучнішим і зловіснішим, і я, забоявшись, що піддамся їй і накладу на себе руки, розбивала об неї тарілки, видзенькувала їй марші на металевих покришках каструль, а потім вмикала пилосос, і він заганяв її, оглушену його завиваннями, під ліжка, за шафи, в шухляди. Але тільки на якийсь час… По-справжньому вона, злоякісна, лиховісна — боялася лише музики, причому не будь-якої, а metal hard (на повну силу), але в мене від неї плавилися мізки, та й не хотілося, аби сусіди базікали, що я розважаюся без тебе.

Цього ранку, коли музика від тебе вщухла, я подумала, що проклята тиша хутко розвіє мій святковий настрій своїми німотними стогонами, й підвелася, щоб увімкнути радіоточку. Аж раптом (не знаю, в мені чи поза мною) щось озвалося голосом, схожим на твій: «Він або повернеться нині, або ніколи!»

— Ти повернешся, правда? — промовила вголос Вікторія та намалювала на затуманеній її схвильованим диханням шибці спершу маленький знак запитання, а потім знак оклику: «Так! Так!» — і перекинула погляд на палісадник, де марніла в тужавих обіймах вітру шерега білих і лілових бузків.

Ніхто так і не зірвав з них, високих, тонковітих, жодної галузки, бо нікому. Чоловік, який посадив їх, який щовесни приносив у дім великі запашні оберемки, минулого травня, бучно й весело відсвяткувавши в приміському гаї свій тридцять п’ятий день народження і десяту річницю шлюбу з нею — «вірною, коханою подруженькою», через три дні щез. Поїхав уранці на службу улюбленою «Маздою» і наче під землю запався разом з нею.

«Повернешся, обламаєш бузки, і я поставлю їх в цю вазу, а також в усі вази, які є в будинку. Ми вип’ємо шампанського, і я розповім тобі про все, що скоїлося тут без тебе…»

А скоїлося ось що. Впродовж дня Вікторія, як завжди, декілька разів телефонувала чоловікові, просто так, щоб почути його голос, але той не відгукнувся. Проте вона не затривожилася: знала, якщо Сашко не відповідає, значить, має нагальні справи. Прала, готувала, а ввечері, почитуючи новий (доволі нудний) роман модної авторки, задрімала в кріслі.

Прокинулася запівніч: де ж чоловік? Потелефонувала його найближчим приятелям, але ті, вочевидь, перед сном повимикали телефони, тому що ніхто з них не відповів їй. Телефон чоловіка також німував, наче хтось його випотрошив чи розчавив… Саме їхнє одностайне глухе мовчання підказало їй, що з чоловіком трапилося щось непередбачуване: може, аварія, а може… не доведи Господи, щось гірше…

Насилу дочекавшись ранку, вона побігла у районний відділок міліції: «Чоловік уперше за десять років не ночував удома. Телефони мовчать. Шукайте!» Й почула у відповідь: «Не журіться, дамо! Сам повернеться не сьогодні, то завтра. Тридцять п’ять — це вік, коли чоловіки з грошима, даруйте за правду, починають азартно толочити гречку й шукати собі клопотів під спідничками юнок». Вона заходилася пояснювати їм, що на відміну від інших чоловіків, її Сашко ніколи нічого не толочив, не шукав чогось такого, а кохав лише її і повсякчас перебував на зв’язку з нею, тобто, телефонував їй по п’ять-шість разів на день: я там і там, роблю те й те, повернуся тоді й тоді… Кричала: «Повірте мені, що жінка, навіть найтупіша, завжди відчуває, коли чоловік бреше, а коли мовить правду. Сашко нічого не приховував від мене! Казав, що брехня — це зброя слабаків. А він був хоч і невисоким, щуплим, але сильним і не по-чоловічому турботливим! Панькався зі мною, як з малою дитиною! Виконував будь-які забаганки!»

Міліціонери (заспані, з підпухлими від учорашнього пива повіками) вислухали її дифірамби зниклому хоч і чемно, проте без співчуття (схоже, їм, подібно чортам, які мають справу передовсім з грішниками, не вірилося, що на землі, а тим паче в столиці, водяться грошовиті херувими) й порадили їй зустріти блудну половину «з розумінням», тобто, обмежитися кількома ляпасами й запропонувати їй кухоль розсолу.

Від них вона кинулася до Олега Химича — Сашкового друга і співзасновника будівельної фірми «Євростиль», якою вони вдвох керували. Химич — червонощокий, губатий здоровань, саме «заправлявся» налисниками «від Тетяни» — присадкуватої, схожої на бочівку дружиноньки — вчительки молодших класів і відмінної куховарки. Побачивши її, він здивовано вигукнув:

— Ви ще тут?!

— А де ми мали бути? — не зрозуміла Вікторія.

— Як де? В Європі, а то й в Америці.

Виявляється, місяць тому Сашко запросив до себе співзасновників фірми: Химича, Павла Рибальченка з проектного інституту, Євгена Ломаку з банку, що обслуговував фірму, та Валерія Криворучка («Будматеріали»), і заявив: «Хочу продати свій пай, вірніше, три чвертки паю (одна нехай залишиться Вікторії). Причому терміново й за «живі» гроші. Хочу поїхати з дружиною в навколосвітню подорож!»

«Схаменися! — вигукнув Химич. — Яка подорож? Ми ж насилу вибили ділянку під забудову в престижному районі!» А Сашко йому: «Будуйте самі, а я втомився вибивати-заробляти! Хочу побачити світ!»

Колеги спершу відмовилися купувати пай, бо йшлося про чималу суму, та ще й готівкою. «Раз так, продам його (причому, дорожче) партнерові з Естонії!» — «добив» їх Сашко. Співзасновники посопіли-почухалися і розділили його частку між собою. Химич і Ломака взяли кредити в банку, Криворучко розплатився своїми заощадженнями, а Рибальченко віддав Сашкові коштовності тещі, яка преставилася минулоріч.

«Вони пограбували його і вбили», — збіліла Вікторія і насилу вичавила з себе:

— Вчора? Перед загодя виритою ямою?

— Перехрестися! — обурилася Тетяна. — Вони ж друзі змалку! — і поклала на свої важкі, роздоєні перса маленький, невпевнений хрест.

— Не вчора! — рішуче заперечив Химич, роздратовано відсунувши тарілку з надкушеним налисником, — А за три дні до його дня народження. — І не десь там, а в його кабінеті! В присутності головбуха і нотаріуса Миколи Сірого, який засвідчив наші угоди, а також його секретарки — Галини Соломченко, та водія Артема Шульги! Сашко склав усе в коричневу валізу, підписав Галі й Артемові, які також побажали звільнитися, заяви, потім поклав на стіл свою заяву на звільнення і пішов, попередивши нас, щоб ми до його від’їзду, ну теє… не поширювали інформацію… Оце й усе!

Ясна річ, Вікторія не повірила, що Сашко учинив таке добром, бо, по-перше, знала, що чоловік закоханий у свою фірму, а по-друге, не забалакував з нею про подорож не те що довкруж світу, але й Україною, і звинуватила Химича і його «банду» в тому, що вони відняли у чоловіка бізнес шантажем або ж силою!

— Отямся! — благально протягла Тетяна. — Якби вони якось тиснули на нього, хіба він запросив би їх після того на забаву?

— Це твій чоловік каже, що це свинство скоїлося до святкування, а не вчора, в приміському лісі! — просичала Вікторія і напалася на Химича:

— Признавайся, аферисте, що ви вчинили з ним: запроторили в «дурку» чи вбили?

Химич, який досі запобігав перед дружиною шефа і завжди дарував їй з нагоди й без нагоди якісь абищиці, відреагував на її розпачливе звинувачення брутально, по-хамськи: мовчки (не як людину, а як шафу чи етажерку) виштовхнув жінку з квартири під акомпанемент злісного вереску Тетяни:

— Він утік від тебе! Утік!

Вона завжди заздрила Вікторії, що та не працює, не має дітей і над усе дбає про свою зовнішність, але, незважаючи на це, Сашко кохає її, упадає коло неї, в той час як їй доводиться тягти повне навантаження в школі, виховувати двох бешкетливих хлопчаків і догоджати примхливому, скупуватому чоловікові. Але не виказувала цього, бо за плечима приятельки маячила турботлива тінь Сашка, який лише з огляду на дружбу терпів неповороткого, некмітливого Химича й фактично сам управляв фірмою. Аж тепер її прорвало:

— Утік! Утік з іншою! Втік! — репетувала вона на весь під’їзд, попри презирливе гуркання чоловіка: «Закр-рий пащу! Дур-репо!», бо знову зайшла в тяж і не сподівалася від життя нічого, крім муки і свіжих клопотів.

«Вони поводяться так, наче впевнені, що Сашко не повернеться!» — вирішила Вікторія і побігла у міліцію. На цей раз уже до начальника — підполковника Щерби, і завимагала, щоб той негайно відкрив кримінальну справу за фактом зникнення її чоловіка після сумнівного, під тиском учиненого продажу паю. Той відмовився.

— А на підставі чого? Нема ж ні трупа, ні свідків злочину! Випийте вдома чарку-другу і наберіться терпіння. А там — життя покаже…

Сидів перед нею, напівзаплющивши очі, — круточолий, плечистий, куцошиїй, — чисто ідол терпцю і неквапності, й мляво, без іскри співчуття перемелював слова на склади, не виявляючи й найменшої охоти втрутитися в плин життя. Чекав, коли той виплюне на його холодний, безглуздий, кам’янистий бережок труп Сашка, замість того, щоб шукати його, може, ще живого, недобитого…

«Сучий син! Якби пропала його пограбована дружина чи коханка, він навряд би чекав за чаркою їхнього самоповернення в товаристві численних свідків», — з ненавистю подумала Вікторія і, вийшовши з відділку, потелефонувала на фірму: «Продиктуйте мені номер телефону й домашню адресу Галини Соломченко, а також Артема Шульги — водія!» Нова секретарка (соплива пискуха!) спершу навідріз відмовилася надавати їй «конфіденційну» інформацію про колишніх працівників фірми, але згодом (після третього дзвінка), вочевидь, порадившись з кимось (може, навіть з Химичем), сказала (наче з серця вицідила), як їх можна знайти.

Присівши в сквері на лавочку, Вікторія набрала спершу номер Галини — хворобливої, неапетитної жінки, яка працювала в Сашка з менту реєстрації фірми, потім Артема — добродушного, щиро відданого Сашкові молодика, і, не дочекавшись відгуку, поїхала таксівкою до Галини. Та замешкувала на Березняках, в будинку, одному з перших зведеному Сашком.

«Придбала, мабуть у кредит, на пільгових умовах. Сашко всім службовцям фірми надавав пільги на збиток собі, бо був надміру добрим, співчутливим. Цікаво, чи наважиться миршава секретутка, дивлячись мені у вічі, потвердити слова Химича?» — подумала вона, стоячи перед добротними (навіть занадто!) бронедверима й з силою дзюґаючи кнопку дзвінка. — Ще невідомо, чи вона відчинить мені. Якщо ні в чому не винна — відчинить, а якщо винна?… Ховатиметься від мене чи відбріхуватиметься?

— Хто там? — долинув з-за дверей зляканий (як здалося Вікторії), застуджений голос.

«Це не вона, а служниця чи мати. Не виключено також, що секретарка продала квартиру і зслизла», — подумала Вікторія і нервово відцюкала:

— Я з фірми! До Галини!

Двері відчинилися. Маленька сива жінка з опухлими, переповненими сльозами й тривогою очима завмерла на порозі.

— Я Вікторія Решетняк! Дружина Олександра Решетняка.

Стара приречено сіпнула головою, але в квартиру не запросила.

— Де Галина? Я хочу поговорити з нею.

— Я також… хочу, — ковтаючи сльози, промовила жінка. — Ой, як… хочу, але… Нема її, бідної… — розвела руками й заридала: — Ой, нема… нема. Поїхала до сестри в Москву, а мене залишила. Живи, як можеш!

— Коли поїхала?

— Вчора. Ні, здається, позавчора. А мо’, й раніше. Думки плутаються, нічого не пам’ятаю!

— До кого поїхала?

— Не знаю. Покликав якийсь… Ґарний. Я карточку бачила. А вона не замужем. Тож полетіла до нього ластівкою. З підбитим крильцем… Виманила мене з села й залишила саму-одну…

«Видко, знала, що готується злочин, раз утекла напередодні»,… — вирішила Вікторія, бо й на мить не повірила, що непоказну, мовчкувату Галину справді зманив якийсь москвич, та ще й гарний.

А відтак не стала допитуватися в склеротичної селючки, як його кличуть, де він замешкує. Що вона знає?

Поїхала до Артема. Той, виявляється, також загудів з Києва кілька днів перед тим. Батько сказав, що на заробітки… Шоферувати за гарні гроші в геологічній партії. Десь біля Архангельська.

«Еге ж! — гірко підсміхнулася Вікторія. — Артем — столичний хлопець, боксер, гонщик, плейбой з Бесарабки, власною волею подався за довгим рублем в російську глухомань? Йому і тут платили, як міністрові, а то й більше. Господи, що коїться? Люди, яким Сашко найдужче довіряв, не захистили його, а то й продали і сховалися від правосуддя в сусідній державі… А компаньйони хіба що під тортурами зізнаються, що вони зробили з Сашком. Отже, хочеш не хочеш, а доведеться «стимулювати» підполковника».

Наступного ранку вона знову заявилася у відділок, але вже не пусторуч, а з жирним «баранцем» у конверті й заявою, у якій звинувачувала «аферистів» в пограбуванні й вбивстві чоловіка. Начальник від «баранця» не відмовився, викликав до себе слідчого — капітана Вадима Карпа, і доручив йому належним чином відреагувати на заяву. Той поїхав в офіс фірми, зустрівся там з підозрюваними, а також з бухгалтером і нотаріусом, переглянув документи, перебалакав з матір’ю Галини і батьком Артема, і потому запевнив Вікторію, що він не має жодних підстав для відкриття кримінальної справи, позаяк оборудка була чистою, абсолютно законною, і всі підозрювані мають алібі. Ще й заявив:

— Схоже, пані, ваш чоловік справді вирішив… теє… перемінити обстановку.

— Це виключається! — відрубала жінка і наступного дня порадувала служивого хабарцем. Той дочасно відкрив справу про зникнення гр. Олександра Решетняка і вже за тиждень відзвітував їй, що гр. Решетняк не полишав України ні літаком, ні поїздом. А «Мазда» знайшлася! Гр. Решетняк збув її у переддень зникнення за півціни (в присутності трьох свідків) Сергію Пилипцеві — виконробові підпенсійного віку. Це по-перше. А по-друге, не купував квитка ні на поїзд, ні на літак, отже, благополучно прогулює свої грошики на теренах Вітчизни — в Криму чи Карпатах. Опісля Карп тричі водив Вікторію в морг, поглянути на знайдені в місті та його околицях неопізнані чоловічі трупи — і край. Щез без сліду веселий, добрий, працьовитий чоловік з купою грошей, зоставивши по собі дві версії. Перша — втік від дружини з якоюсь дівулею. Друга: його вбили, але не компаньйони, бо на час зникнення всі мали тверде алібі (гуділи разом до ранку у боулінг-клубі), а скажімо, водій, який переховується на території іншої держави, а відтак, є майже недосяжним, або ж приятель Галини, якому вона (випадково чи навмисно) розповіла про гроші в коричневій валізі…

Вікторія відмела обидві версії як безглузді і запропонувала слідчому свою: «аферисти» відняли в Сашка гроші й залякавши його (вб’ємо дружину), змусили залишити Київ і не признаватися до неї.

— На чому ґрунтуються ваші здогади? — не без роздратування запитав слідчий.

— Я відчуваю, що він живий! Відчуваю, що він тужить за мною і… неодмінно повернеться, щоб поквитатися з ними, — відказала Вікторія і перестала навідуватися до Карпа. І навіть телефонувати, бо його безпорадні версії, поблажлива інтонація і погано замасковане роздратування свідчили, на її думку, про те, що він щось знає, але не хоче відкривати їй, бо аферисти перекупили його — дали йому більше, ніж вона, а відтак, він і пальцем не зворухне, щоб виручити Сашка. Але йому не вдасться здати справу в архів, бо Сашко неодмінно повернеться в Київ не сьогодні, так завтра. Щоб публічно викрити своїх підлих компаньйонів? Ні! Щоб потай розібратися з кожним зокрема і повернути собі втрачене: витурити їх з міста, а то й найняти кілерів, щоб ті поквиталися з ними за зраду і сльози коханої дружини.

Завдяки цій версії вона не впала в розпач, не приклалася до чарки й майже не постаріла. Керована своїм передчуттям, вона гідно й відносно спокійно очікувала повернення чоловіка, яке мало ознаменуватися халепами для аферистів: банкрутствами, аваріями, а то й самогубством котрогось з них, найпідлішого, найвинуватішого… Але рік проминув без знамен, і лише три дні тому, уві сні, Сашко пообіцяв їй, що повернеться. Нині! Бо день народження — це саме той день, коли мандрівники мають повертатися в свій дім, до рідних людей. Нині, або ніколи!

Химич (передчуваючи повернення Сашка?) двічі переказував їй дивіденди, опісля телефонував, чи отримала, просив: «Не гріши на нас! Ми тут ні при чому!» — але вона, не відгукуючись, кидала слухавку. І Рибальченко попервах дзенькав, і Ломака. Перший пропонував їй квитки в театр, на концерти, а другий — нескладну роботу в солідній фірмі. За це вона обіцяла першому квиток у в’язницю, а другому — посаду ката в африканському пеклі! І вони припинили докучати їй, бо співчуття їхнє було нещирим, було співчуттям боягузів, які небезпідставно сподіваються кари.

«Колись, Сашуню, у день твого народження телефон лихоманило від дзвінків. А нині ніхто не подзвонив, навіть Химич. Мабуть, гадає, що ти з горя наклав на себе руки. Лише я вірю, що ти живий. Лише я! Хоча ніяк не можу уявити собі, де живий і з ким…»

Розпачливе завивання сирени розкололо тишу провулка. Вікторія стряслася всім тілом і, затуливши вуха руками, сахнулася вікна.

«Знову привезли… Годі з мене! Годі! Вже завтра, Сашо, я розвішаю на всіх стовпах оголошення: «Продається будинок!» І, нарешті, переберуся! Навіть якщо ти справді залишив мене! Байдуже, куди! Аби якнайдалі від цієї зомлілої тиші, яку розтинають і розтинають ці нестерпні, безжалісні верески, кесарять і кесарять передсмертні зойки! Тільки не кажи мені знову й знову, що ти не чуєш їх! Невже тобі не шкода мене? Я ж усе чую! І вухами, і тіменем, і серцем. Всім тілом чую! Будь-коли: і вдень, і вночі, і на світанні. Просто при тобі мені не так страшно, а без тебе… Знаєш, чому «швидка» так моторошно виє? Щоб машини розступалися, ворота відчинялися? Поглянь з вікна. Провулок пустий, ворота розчахнуті, а вона виє і виє! Бо в її череві якась нещасна марно змагається з Білою Панею!

Я не раз казала тобі, що не можу тут… А ти запитував: «Чому? Чому?» І я вмовкала, вражена, підкошена твоєю нечулістю, бо ти чудово знав… але чомусь прикидався, що не знаєш. А може, й справді не знаєш, бо я так і не зуміла відверто й доладно пояснити тобі… Навіть записувала в блокноті фрази, які маю сказати тобі, а то й психіатру чи Богові:

«Сірий триповерховий будинок по той бік вулиці за шерегою старих лип… Очі б мої його не бачили! Перед ним чорні, ковані ворота, завжди розчахнуті: «Ласкаво просимо!» Сашко називає їх високопарно «брамою життя», а будинок — «храмом над храмами». Любить споглядати, як на подвір’я, виючи по-людськи, влітають карети «швидкої»… Прикидається, що не бачить, не знає, що за тим «храмом» хрести, хрести… Так тісно, що й не прошмигнути між ними. А далі — пропахла ладаном, щодень купана в сльозах капличка, в якій ночами оживають тіні тих, яких відспівали в ній. Сашко мав би також бачити їх — відмежованих від «храму» лише кущами шипшини й глоду. Мав би бачити, якою білою, аж синьою, наче пуповина, є та стежка, що повсякчас з’єднує «храм життя» і садибу тієї, котра приходить нею раптово і завжди невчасно… Брешу! Вона ніколи не запізнюється, і її там завжди чекають… Інколи навіть викликають телефоном… Вона висока, огрядна, але крокує легко, як тренерка з гімнастики… І тіні тягнуться за нею, так, наче несуть шлейф… Дарма, що вона в білому плащі, обшлаги якого позначені кров’ю, яка не змивається. Щоб усі, хто має очі, бачили, що вона не жінка. Вірніше, не просто жінка… Сашко якось навіть сварився з нею за мене… А тепер не помічає. Чому? Бо не знає, що коїться в цьому будинку! Це не храм, о ні! Це почекальня смерті!

Там багато… дуже багато різних, здебільшого бридких… у новеньких закоротких і задовгих… поплямлених, таврованих печатями,… в нових, які ще пахнуть колишнім життям, саванах… Рабинь своєї споганілої, непристойно розбухлої плоті. Вони зранку до вечора, як кролиці, жують і жують. Будь-що. А якщо нічого жувати, жадібно хлебчуть воду й висмоктують кисень, якого завжди бракує, з повітря та кисневих подушок. Невтомно розчісують своє поріділе, посічене волосся, що смердить гнилицями й торішньою травою… Якого майже рік не торкалися ножиці перукаря (бо волосся — це життєвий шлях, який не можна втинати своєю волею…) і готуються до муки, якої не спізнає жодний чоловік.

Вони не сміються, не плачуть, не сваряться. Лише перешіптуються, як комиші з вітром, як луна з луною, як тіні з вінками, що маскують могили… Ні про що. Або про те, чого вже не повернеш, не осягнеш думкою, не виблюєш, не виколупаєш з себе… Безтямно човгаються довжелезним — від брами до хрестів — коридором, підтримуючи правицею або обіруч свої набубнявілі черева, що мов бурдюки, наповнені водою, слизом, кров’ю, або ж, широко розгорнувши коліна, сидять на своїх лежаках і, заплющивши очі, затамувавши подих, прислухаються до загрозливого здвиження свого нутра, окупованого іншою істотою, ще не людиною, ще — звіром, загадковим левіафаном, що піднімається з глибин…

А надто — до кроків Білої Пані, що повсякчас снує серед них, вибираючи, котрій покласти гумову руку на рамено й повести за собою… стежкою-пуповиною до каплички, з якої уночі доносяться прокляття «храмові» й запізнілі зойки каяття…

Одна з них, чорнява тридцятилітка, вимучена токсикозом і переливаннями крові, майже не сумнівається, що Біла Пані вибере саме її, бо те, що в ній, зачувши лункі кроки тієї, яка не знає милосердя, щосили впирається ногами в її серце, ховає голову, що мов розпечена куля, в її печінку, а руками впинається в захекані легені. До сизої піни на вустах. До закривавленої чорноти в очах. Йому не шкода стражденної плоті, що живить і боронить його. Воно ненавидить її з менту зародження, бо в нього інший резус. Материнське лоно для нього — це камера смертника, який повсякчас чекає то свого кінця, то дива ззовні. Отже, воно боротиметься лише за себе, якщо не задихнеться в її затруєній печінці… Мале, беззахисне, проте дужче за свою виснажену болями й страхами рожаницю. Воно знає, що Біла Пані важить не лише на нього, але й на неї, здогадується, що та може задовольнитися й одним тілом, але не пожертвує собою задля матері, не замре назавжди в її пекучому, вже зневодненому нутрі, а навпаки, щоб прорватися в життя, добиватиме її вкупі з Білою, щоб та, похлинувшись її кров’ю, забула про нього…

Кажуть, що дівчинка… А дівчата, здебільшого, чіпкіші за хлопців, завзятіші, ревнивіші… Вони дужче люблять батьків і бувають нещадними з матерями. Якщо та… дівчина відчує дотик Білої, то боротиметься не так з нею, як з матір’ю. Щоб зостатися єдиним скарбом батька, його неподільною володаркою…

Біла проминула… одну, другу, третю і поклала палючу руку на живіт тридцятилітки, і та несамовито закричала не так від болю, як від страху… Бо дитя рушило в бій… проти неї!

Лікарі… Удень їх, що ромашок на пустирі, а зараз, уночі… де ж вони? Побачили Білу і, поскидавши халати, розбіглися, хто куди? Чи, обернувшись на таблетки, поховалися в шафи для ліків?

Вони попереджали, що плід може повстати… і радили їй позбутися його, але вона злегковажила, бо це була її третя вагітність (дві попередні урвалися на четвертому місяці), а чоловік марив дитиною. Він десь там, поза цим пеклом, серед людей, яким ніщо не загрожує, які впевнені, що зустрінуть світанок у ліжку, в поїзді, в парку, на горищі чи в підвалі, але не в морзі! Солодко снить собі на широкому сімейному ліжку, що пахне лаком і трояндами, а коли все закінчиться, заявиться в проклятий «храм», щоб поглянути на її посиніле тіло й розцілувати переможницю!

Капличка поряд. Можна й не переносити померлу з моргу в будинок. І хрест їй можна замовити тут же, неподалік моргу…

Молоденька, схожа на ангела, акушерка звечора наполягала на кесаревому розтині, а старша, схожа на жабу (спільниця Білої), осадила її: «Встигнемо! Нехай пробує сама!» Відтак, нещасна, виючи, як сирена «швидкої», гасала довжелезним коридором-містком, що проліг між життям, де був її палісадник, будинок, чоловік і садок, у якому невдовзі мав зайнятися день (але не для неї), і смертю, що бовваніла серед хрестів і тіней (висока, опасиста, в білому халаті) і заклично махала їй твердою, несхитною рукою.

А вона, втікаючи від неї, падала навколішки перед кожною людиною, що з’являлася на містку, — санітаркою, медсестрою, породіллею й, осатанівши від болю, волала: «Вбийте її! Виріжте з мене і киньте псам! Я ненавиджу її! Я хочу жити!» Але всі сахалися жінки, ховалися від неї, бо знали, що вона — жертва Білої, котра над усе любить насолоджуватися муками дарувачок життя…

Під ранок, впавши під тим вікном, де хрести, жінка прохрипіла: «Вбийте мене! Я не хочу жити!» — і знепритомніла…

Лежачи горілиць на якомусь узвишші, побачила, мов крізь повіки, сліпучий, гострий, наче спис, промінь, що, впавши згори, немовби прошив її наскрізь, і почула схвильований гул голосів, які то накочували на неї, наче хвилі на берег, то відступали… Й подумала, що лежить у капличці, де її відспівують живою, і застогнала: «Підведіть…» Але ті, що гомоніли над нею (ангел і чорт?), не почули її. Сперечалися про своє: «Плід завмер…» — «Не каркайте!» — «Тиск падає… Тиск нитковидний. Крапельницю! Будемо кесарити!» — «Пізно… Здорова, викохана. Витримає! Наркоз!» — а далі панічний шемріт крові в голові: помираю!..

І пітьма…

…з якої виступив Бог — безбородий, схожий на Сашу… Ласкаво торкнувся вустами її чола: «…Все гаразд… Дівчинка… Слабенька… Наковталася води, але також житиме…»

— Н-ні! — простогнала вона йому. — Не хочу!

— Чого не хочеш? — запитав Він.

— Бачити… її…

— Чому?!

Вона відповіла Йому чесно, бо з Богом не хитрують:

— Ненавиджу!.. Не хочу… Якщо принесуть — задушу.

І він зрозумів, що їм вдвох буде тісно… І в палаті, й на землі. Притакливо схитнув головою і позадкував від неї в разюче світло.

«Я збиралася, Сашуню, показати тобі свої записи, але не наважилася, позаяк ти над усе прагнув дитини і не зрозумів би мене. Принаймні, тоді. Те, що я відчувала, що промовляла тієї жахливої ночі, ти назвав би блюзнірством й, напевно, розлюбив би мене, «бездушну». Бо що може знати про смерть чоловік, який не побував там, не вив по той бік життя і навіть нічим не хворів. Втім, тобі й без моїх зізнань здалося, що тієї жахливої ночі мені покаламутилося в голові… А мені, навпаки, прояснилося»…

Згодом, коли Вікторія вже побачила вікно, немовби перекреслене штативом, пляшку, в якій побулькували ліки, трубочку, що тяглася до її вени, руки санітарки, обличчя медсестри, коли вперше не через зонд напилася води й попрохала не дитину, в муках народжену, а шматок хліба, молоденька акушерка підсіла до неї і співчутливо, з острахом пояснила їй, що дівчинка перед самими пологами лягла впоперек, пуповина обкрутилася довкола шийки, води потрапили в легені, відтак, дитина виявилася слабшою, ніж сподівалися лікарі, і вчора під вечір її сердечко завмерло.

Але це ще не все. Довелося зробити Вікторію серйозну операцію, і тепер, на превеликий жаль, вона вже не зможе народжувати. Тут, як гадалося акушерці, породілля мала би заголосити, завимагати, щоб їй показали мертве дитя, а то й проклясти повитух, які його не вберегли, а вона й оком не кліпнула. Промовила: «Бог… прибрав», — і міцно зімкнула вуста, щоб не брязнути зайвого, не посміхнутися, не похвалитися Пані: «Я перемогла вас обох! І вже ніколи не потраплю сюди! Житиму довго й безболісно на тому боці, де сходить сонце!»

Сашко сам поховав безіменне немовля, і коли Вікторія повернулася додому, хотів розповісти їй, як воно виглядало, де могилка, але вона несамовито зойкнула: «Ні!» Він пригорнув її до себе: «Бідна моя!» — і сказав, що збирається подати на лікарів у суд за те, що вони забарилися з операцією й вгробили дитя, а її покалічили.

— Не треба! — запротестувала Вікторія.

— Чому? — здивувався він.

— Хтось із нас мусив… відійти!

— «Мусив»? Чому «мусив»? — не зрозумів чоловік.

— Тому що ми з тобою перли проти природи! — пояснила Вікторія. — Це люди вважають нас доброю парою, а природа — ні! Вона двічі нищила плоди нашого кохання, але це не зупинило нас. Ми сподівалися за допомогою лікарів, крапельниць і чужої крові обдурити її, будь-що доносити, будь-що породити! За це вона, жорстока, але справедлива, помстилася мені… нам.

— Дурниці! — заперечив Сашко. — Якби тобі вчасно зробили кесарський…

— Облиш! — перебила його Вікторія. — Якщо по правді, я інколи, навіть малою, не мріяла про дітей. Вагітніла задля тебе. Щоб ти не подався до іншої, бо кохала тебе. Й кохаю, проте, якщо тобі над усе хочеться дітей, залиш мене і знайди собі жінку з підходящою кров’ю.

Сашко обійняв її й поцілував у чоло:

— Ні. Це не для мене. Я однолюб.

Вона знала, що чоловік відреагує на її слова саме так.

Згодом, коли Вікторія вповні одужала, він повів її на те старе кладовище, котре вона бачила з вікна, й показав маленький горбик (порослий дрібним зелом, позначений невеличким дерев’яним хрестиком без напису) акурат під десницею могутнього крислатого дуба. Сказав?

— Тут уже не хоронять, але я заплатив… щоб дівчинка спочивала неподалеку від нас, майже вдома, — і, гадаючи, що дружина розплачеться, вийняв з кишені хустину й простягнув їй.

Але Вікторія не знайшла в собі навіть іскри жалю до малої суперниці, котра мало не затягла її разом з собою в яму під дубом. М’яла в руках ту хустину, тупо споглядаючи, як він виполює зілля, й навіть не стараючись уявити собі, як виглядало те немиле (земля йому пухом!) дитя, бо хіба не однаково, на кого воно, безіменне, скидалося: на неї чи на батька, збілілим пішло зі світу чи синім? Добре, що все минулося, що кохаючись з чоловіком, можна не оберігатися, не боятися Білої Пані…

Сашко зауважив, що вона нудиться, і вже ніколи не кликав її з собою…

Може, справді втік з коханкою?

Сирена вмовкла. Отже, машина вже на подвір’ї і з неї виводять або виносять якусь…

«Добре, що не мене», — подумала Вікторія і, вдягнувши гумові рукавички, почала чистити картоплю.

«Десять років тому, Сашуню, в день твого народження, ми побралися; п’ять років тому, того ж дня, померла твоя донька; минув рік, як ти зникнув, а нині повернешся, але не від іншої, а так, наче з війни чи далекого плавання, бо ти кохав тільки мене… Навіть тоді, коли почав підупадати в чоловічій силі… Казав: «Не збагну, що зі мною… Наче здоровий, нічим не журюся, а охоти, як у старого діда…» І дарував мені каблучки, сережки, збирався подарувати кокер-спанієля…»

Закричав телефон. Радісна луна прокотилася житлом.

— Саша! — прошепотіла Вікторія і помчала в передпокій, гублячи дорогою розношені тапки.

— Драстуй, Віко!

Тетяна… Голос вибачливий, запобігливий…

— Прокинулася вранці й згадала, як минулоріч ми готували шашлики. Як ти співала, а Сашко танцював босоніж…

— Добридень, — неприязно буркнула Вікторія. Минулої неділі вона (без зачіски, в приношеному джинсовому костюмі), самотою соваючись містом, мала щастя побачити біля Золотих Воріт колишню приятельку. Та вийшла з новенького «Polo», яким кермувала, а слідом за нею випорснули хлопці — пикаті, опецькуваті, гарно зодягнені. Тетяна — вичесана, в блискучій парчевій сукні, черевата (вочевидь, вагітна) погупала за ними в недешеве кафе біля входу в метро.

«Зажирів Химич на Сашковій частці і Сашкових грошах, — дивлячись їй услід, з ненавистю подумала Вікторія. — Сяє, наче люстра в Палаці «Україна». Тетяна — гладка, вдоволена — скаржилася повсякчас, що не справляється з двома бешкетниками, що грошей бракує. Видко, має служницю, раз вирішила завести третього… Такі баби, як вона, — чорнороті, товстокорі, не бояться ні Білої Пані, ні чорта лисого. Діти з них вихоплюються, як корки з шампанського…»

— Як поживаєш?

«Рік не телефонувала, аж раптом… Згадала про шашлики. До чого б це?» — подумала Вікторія і процідила: — Добре.

— Щось чувати… про Сашка?

— З ним все гаразд!

— Справді?

— Ага! Вчора купила кагор. Зараз готую обід. Виглядаю його.

— Він… дзвонив?

— Ще ні. Але скоро подзвонить! — бадьоренько запевнила співрозмовницю Вікторія.

Тій наче кляп у рот засунули.

«Метикує: чи я не в собі, чи глузую з неї», — подумала Вікторія і несамохіть хихикнула.

— Віко, ти чуєш мене? — стурбовано, щоб не сказати злякано, запитала Тетяна.

— Чую, чую.

— Піди в церкву.

— В церкву? — зчудувалася Вікторія. Кілька років тому вона відстояла з Сашком і Химичем всеношну в Володимирському соборі (вперше і востаннє, бо дійство не справило на неї благодатного враження, не підкорило, не схвилювало. Вона з прихованою іронією розглядала тілистих, як Химич, наряджених в парчу (як Тетяна) священиків, які то виспівували, то глаголили щось зрозуміле лише їм, і думала, що, спостерігаючи за цим «концертом», Отець небесний скрушно похитує головою, тому що слугувати Йому треба повсякчас: добрими, людяними вчинками, а не підлабузництвом. Було б краще, якби отці скинули з себе пропахлі ладаном убори і вийшли до жебраків, що юрмляться під храмом, і запропонували віруючим поділитися з ними пасками-ковбасками, або, замість хвалебного гундосіння, заснували сиротинець чи притулок для самотніх стариків.

Відтак, відмовилася (перед Сашком і Химичем) просити благословення в молодого священика:

— Чому я маю цілувати ручку якогось хлопчиська і називати його «отцем»? Який він отець? Такий самий чоловік, як я. Тільки й того, що, на відміну від мене, вголос проказує малозрозумілі речення, а я звертаюся до Творця пошепки, своїми, вистражданими словами.

Тоді і Химич, і Тетяна, які пішли на всенощну, бо Сашко намовив, притакливо покивували їй, а тепер…

— Навіщо?

— Помолися за нього…

«Господи! Невже вони справді вбили Сашка?» — злякалася Вікторія і, затинаючись, промимрила:

— Як за мерт-вого?

— Чому? Помолися, як за живого. Піди на могилку малої. Вона ж, наче, у цей день… відійшла.

«Що їй до того?» — подумала Вікторія і запитала ущипливо:

— Відколи ти стала святенницею, Тетяно?

— Відтоді, Віко, як Сашко… пропав. Подумалося мені, що з моїм також може статися щось таке… Бо де гроші — там диявол. Окрім того… Я вже немолода, а мені народжувати… Лячно якось. Не за себе — ні! Химич ще… як бугай. Приведе якусь… і пропали діти…

«Може, Химич справді непричетний», — вперше засумнівалася Вікторія і попрощалася з Тетяною майже тепло, як з подругою.

Подумала: «Треба сходити на могилку, виполоти бур’ян, щоб Сашко, повернувшись, не закинув мені, що я геть нечула», — й похапцем одягнувшись, рушила на кладовище, але не через територію пологового будинку, а в обхід, бо й досі боялася тієї вузенької стежки, якою ходить Біла Пані. Зазирнула у відчинену навстіж капличку і, переконавшись, що нікого не відспівують, увійшла в напівморок, що відгонив ладаном, уривчастим диханням свічок і ще чимось… специфічним, нецерковним. Може, душами — хлорованими, підтруєними ліками, які чекали тут відправлення в небуття, а може, просто гнилим листям.

Купила в схожої на ворону бабульки, що куняла за столиком, де був розкладений церковний крам, дві свічки і помаленьку підкралася до ікони Богоматері. Проказала стиха:

— Царице Небесна! Поверни мені чоловіка — живого й здорового!

Хотіла розповісти Матері про свої страждання, але здалося їй, що Вона зорить на неї з осудом… бо в Неї дитя, а в молільниці — лише свічки. Шепнула: «Вибач», — і позадкувала до виходу, подумки виправдовуючись: «Я старалася, терпіла, проте… не судилося…» Купила під капличкою у якоїсь молодиці букетик нарцисів і подалася, оминаючи свіжі, ще не впорядковані могили, на старе кладовище, до старого дуба.

А там…

Акурат на тому місці, де була могилка немовляти, випинається пам’ятник з гранітної крихти, поблискують дві крамні свічки у футляриках — жовтому й червоному, а перед ними — білява жінка… в чорному плащі й вишуканому чорному капелюшку. Склала навхрест руки на грудях і молиться самозабутньо, з заплющеними очима…

«Директор (сволота!) перепродав наше місце, й когось поховали, а мою дитину викинули на смітник!» — обурилася Вікторія і метнулася до могили:

— Та що ж це таке?! Тут була могилка моєї доні! Яке ви мали право?! Хто вам дозволив?!

Жінка розплющила очі — великі, карі й, зарум’янившись, мовила м’яким, приємним голосом:

— Ви помиляєтесь. Тут не було поховання. Була поросла бур’яном діляночка, яку Сашко придбав за кілька років перед смертю. Якби копачі натрапили на чиюсь труну, вони сказали б мені про це.

— Сашко? — перепитала Вікторія і кинула погляд на пам’ятник — сіро-буру брилу, увінчану латунним хрестом. А там… — фотознімок Сашка на фаянсі, а під ним напис золотом: «Решетняк Олександр Петрович. Нар. 20.V.1966 р. — помер 28.V.2006 р.»

— Господи! — насилу вичавила з себе Вікторія і вхопилася обіруч за ковану огорожу, щоб не впасти. — Це ж Сашко! Мій чоловік!

— Ви помиляєтеся! — чемно, але твердо промовила жінка. — Це могила мого брата. Він не мав дружини. Помер, як і жив, самотнім.

— Це мій чоловік! — вдаривши себе кулаком у груди, вигукнула Вікторія. — Решетняк Олександр. Народився двадцятого травня шістдесят шостого, а помер… саме рік тому!

— Дивна ви, — роздумливо промовила жінка. — То стверджуєте, що тут знаходилася могила вашої дитини, то раптом впізнаєте в моєму братові свого чоловіка. Схоже, ви давно не провідували могили рідних і, відтак, забули, де вони знаходяться.

— Нічого я не забула! Це мій чоловік! Мій! Мій! — розпачливо повторила Вікторія. — Це його фотознімок! Його посмішка! — і подумала: «Я сподівалася Сашка здалека, а він був поруч. Передчувала, що він повернеться нині, і він повернувся… назавше!»

— Ви самі хоронили його? — запитала жінка.

— Ні! — призналася Вікторія. — Він пішов з дому двадцять третього травня і не повернувся!

— А я свого брата хоронила сама! І пам’ятник замовляла сама! І фотознімок, і напис! — налягаючи на «свого» і «сама», похвалилася жінка.

— Це фотознімок Сашка! Це його посмішка! Його сорочка! Я купила її в магазині «Fir man». А краватку — у «Глобусі», що під Майданом.

— Не може бути! — заперечила жінка. — Це знімок з мого альбому. Брат надіслав його мені два роки тому!

— Ви брешете! — відрізала Вікторія. — У Сашка не було ні сестри, ні брата. А батьки померли невдовзі після нашого одруження, не похопившись ані словом, що в Сашка є сестра!

— Це зайвий раз підтверджує, що тут похований не ваш чоловік! Придивіться до мене. Правда, я схожа на нього?

«Справді, схожа, але молодша, привабливіша… Волосся густіше й вії. Та ні! Сашко чорнявий, а вона білява, але очі, як у Сашка», — подумала Вікторія і втретє повторила: — У мого чоловіка не було сестри! Ні рідної, ні двоюрідної! І що б ви мені не казали, це — він!

Жінка знизала плечима.

— Містика якась… Одне обличчя, одне прізвище… Мій брат помер на операційному столі, а ваш чоловік?… Ви бачили його мертвим?

— Не бачила, — призналася Вікторія. — Він вранці поїхав на службу і зник.

— Може, він живий? — сказала жінка. — А все це — дивовижний, унікальний… казус…

— Казус? — саркастично перебила її Вікторія. — Він похований саме там, де лежала наша доня! Під цим дубом!

— …або помилка, — спокійно продовжила жінка і показала рукою: — Отам, метрів сто звідсіля, також росте дуб. Майже такий самий. Сходіть туди, а я почекаю… Якщо знайдете могилу доньки, гукнете мені: «Знайшла», а якщо ні — будемо разом дошукуватися правди.

Ошелешена чудною пригодою, Вікторія потьопала шукати інший дуб. Обійшла по колу старе кладовище й повернулася, але жінки вже біля могили не було.

«Спровадила мене, щоб втекти, — запізніло здогадалася Вікторія і присіла на лавочку біля сусідньої могили. — А раптом справді сестра, але від іншої матері, про існування якої він не знав, а вона розшукала його й запрохала грошей… А коли він продав пай і приїхав до неї з коричневою валізою, вбила його чи отруїла, а потім учинила більш ніж мудро: не відвезла в лісок, не кинула в Дніпро, а купила свідоцтво про смерть і поховала біля доні. Сашко, мабуть, водив її на могилку, казав їй, що ніхто, крім нього, сюди не навідується, тому вона ризикнула поставити пам’ятник. Щоб совість менше мучила?»

— Дурна я в тебе, чоловіче, ой, дурна! — призналася чоловіковому знімкові. — Треба було збити її з ніг і, віддухопеливши, потелефонувати в міліцію, а я купилася на чемний голос, пристойний вигляд… Та й молилася вона якось так… красиво… Не як убивця, а як рідна людина… Проте втекла, отже, винна… Може, підкажеш, де її шукати?

Склала руки на грудях, заплющила очі, як та «сестриця», й затамувала подих, але нічого не виснувалося в її голові, не шелеснуло в серці.

«Може, це й справді не мій Сашко, — подумала Вікторія і підвелася. Нахилилася над могилою, провела рукою по холодній гладизні каменя, торкнулася фаянсу: — Він! А разом з тим, наче й ні… Наче нема його під каменем…» Поклала нарциси, запалила свічки й помолилася, як уміла, але не за впокій, а, про всяк випадок, за здоров’я, бо не відчула його присутності в собі, а тим паче поза собою, в землі… Згадала дитину: «Якщо Сашко там, то й вона з ним, а якщо не там, то її також нема», — і відступила від могили.

«Якщо мені не боляче, не плачно, значить, це справді якійсь курйоз, — подумала, йдучи навпрошки до стежки-пуповини, щоб хутчій дістатися своєї вулиці. — А можливо, не тільки це, але й Білу Пані, смерть дитини, зникнення чоловіка… я просто вигадала? А заодно й себе — колись щасливу, а тепер — курйозне створіння — з пустим серцем і пустою утробою, котра марно виглядає того, кого нема… Бо навіщо йому бути, навіщо панькатися з калікою, яка не може понести, з напівжінкою, у якої в голові каламуть? Треба бігти до слідчого, нехай визначить, хто там, під каменем, а потім взяти міцний шнурок і… вирушити з ним на пошуки справжнього життя, життя без курйозів!» — діставшись стежки, сказала собі впівголоса… І раптом побачила прямо перед собою високу чорноволосу жінку в світло-бежевому, майже білому плащі, яка прямувала до неї.

«Це вона, Біла Пані!» — підказали їй найглибші глибини єства, і вона, несамовито залементувавши, метнулася назад, до рідних…

З півгодини сиділа на лавочці, проказуючи монотонно, як мантру: «Це не та. Просто жінка, яка працює в лікарні й замешкує на сусідній вулиці. Така, як усі. Просто жінка…» — допоки її не попустило, а потім потелефонувала Химичці:

— Таню, я знайшла Сашкову могилу.

— Не вигадуй! — не повірила та.

— Знайшла! На тому кладовищі, що неподалеку, за пологовим будинком.

— Ти помилилася, Віко, тому що…

— Чому?

— Нема в нього могили! Живий він!

— Ти бачила його? Щось чула про нього? — розхвилювалася Вікторія.

— Ні. Просто вранці, після розмови з тобою я (дарма що була неділя) розкинула карти й побачила: живий! Або я нікчемна ворожка!

— Тетянко! Прошу тебе, під’їдь сюди! Це недалечко. Я хочу, щоб ти поглянула… Тверезим оком, бо я сама не своя.

— Ой, ні! — відмовилася приятелька. — Вагітним не радять заходити на кладовище: пологи будуть важкими. А я й без того наче камінь виношую…

— Таню! А Олег удома?

— У відрядженні. Повернеться вранці. Біжи додому. А завтра він сходить з тобою, погляне…

— Я… я боюся.

— Кого?

«Білої Пані», — замалим не брязнула Вікторія, але вчасно схаменулася й промимрила: — Не знаю…

Сховала мобільник, сфотографувала поглядом пам’ятник і закрокувала, не озираючись, тією ж стежкою, якою прийшла. Діставшись вулиці, зупинила таксі й поїхала у відділок міліції.

Ні начальника, ні слідчого, ясна річ, не застала: неділя. Попрохала в чергового ручку, листок паперу і настрочила довгу заяву, в якій детально описала «курйоз» і зажадала, щоб слідчий, «з метою встановлення істини, якнайшвидше домігся ексгумації останків», а також «притягнув до відповідальності директора кладовища, який за гроші дозволяє розоряти старі могили». Попрохала чергового, щоб той поклав заяву слідчому на стіл, і, знесилена, подалася додому.

Сховала продукти в холодильник, зварила дві картоплини, які почистила перед тим, з’їла їх з квашеним огірком і, не роздягаючись, прилягла на канапу — трохи перепочити, а натомість заснула одразу й прокинулася вже наступного дня від пострілів грому і хлискотіння дощу. Не вмиваючись, не снідаючи, поклала в торбинку конверт з грошима, парасолю і викликала таксі.

— Переглянув я вашу заяву, прочитав і гадаю, що ми можемо з чистим серцем закрити справу, — сказав слідчий, роздратовано змітаючи з лацканів піджака краплини дощу, що скотилися з його голови.

— Закрити?! — витріщилася на нього Вікторія.

— Атож. Ми відкрили її по факту зникнення, а чоловік знайшовся. Помер своєю смертю під час операції. Прикро, звичайно, проте жодного криміналу… І поховала його, так би мовити, сестра.

— У Сашка не було сестри!

Слідчий поблажливо підсміхнувся:

— Я сказав «так би мовити», тому що особа, яку ви зустріли на кладовищі, я майже не сумніваюся в цьому, не сестра небіжчикові, а, вочевидь, приятелька, пасія, коханка.

— Ні! — відрізала Вікторія. — Це виключається!

Слідчий скривився, наче йому заболів зуб, а то й уся щелепа.

— Чому?

— Вона молилася не як коханка, а як дуже близька, рідна людина.

— І це все?

— Так.

— Хм… І чим, по-вашому, різниться молитва коханки від молитви сестри чи дружини?

— Це важко пояснити, тож повірте мені на слово.

— Отже, сестра?

— Так. Але не Сашкова. Там похований не він, а якийсь інший чоловік.

— Лжедмитрій? — підсміхнувся слідчий.

— Лжерешетняк! — осадила його Вікторія. — Причому, похований незаконно, там, де була могила дитини!

— Пані! Це лише ваші фантазії, а для ексгумації потрібні вагомі аргументи!

Вікторія вийняла з торбинки конверт і поклала перед ним. Він знову болісно скривився, бо не хотів морочитися з ексгумацією, проте поклав на нього пальці. «Аргумент» видався йому вагомим, але розкопувати могилу все ж таки не хотілося: тільки Бог знає, що там — розгадка зникнення громадянина Р. чи привід для відкриття кількох «висяків». Сказав, сподіваючись, що дамочка схаменеться: — Не гоже знічев’я тривожити мертвих. Це їх ображає, і вони, трапляється, мстять…

— Знічев’я?! — розсердилася Вікторія. — Ви гадаєте, що я припхалася сюди з пустої бабської цікавості? У мене глюки? Я розмовляю вдень і вночі з чоловіком. Мені привиджується одна особа… вірніше, смерть. Якщо я не докопаюсь правди, то збожеволію.

«Треба рятувати дамочку», — подумав слідчий і поклав конверт у шухляду.

— Якщо ви наполягатимете, я дам хід вашій заяві, але мушу попередити вас, що… є офіційні свідчення… хм… вашої знайомої про те, що в день зникнення вона бачила Олександра Решетняка живим і здоровим. В аеропорту. З молодою жінкою, дитиною і валізами… Це, як ви розумієте, зовсім інший сюжет…

— Знайомої?! — збіліла Вікторія. — Бува, не Тетяни Химич?

— Може, Тетяни, а може, Зоряни. Яке це має значення?

— Таке, що Тетяна, аби вигородити чоловіка, могла наплести все, що завгодно! А я можу дати голову на відруб, що в Сашка нікого не було!

Слідчий поклав палець на вуста:

— Тсс… Я пообіцяв тій особі… що не зраджу її, допоки справа не проясниться, тому закликаю вас до стриманості. Я вам нічого не казав і жодного імені не називав… Лише радив вам подумати, ще раз переконатися, що там, де ви кажете, похований саме Решетняк, а не, скажімо, Решетнюк чи Романюк.

Вікторія підхопилася з крісла:

— Поїхали!

— Куди? — не зрозумів слідчий.

— На кладовище!

— Зараз? У таку негоду?

— Я хочу, ні, я вимагаю, щоб ви самі пересвідчилися, самі прочитали!..

— Ну, це вже занадто! — обурився слідчий. — Я маю у провадженні купу нагальних справ! Сам збився з ліку, скільки їх! А ваш пам’ятник нікуди не втече! Потелефонуйте мені післязавтра, по обіді… Якщо не буде дощу! А я тимчасом перебалакаю з начальством про ексгумацію… До зустрічі!

«Може, й справді там спочиває якийсь Ременяк, віддалено схожий на Сашка, а я, затуманена горем, побачила те, що хотіла побачити?» — вихопившись з відділка, подумала Вікторія і, незважаючи на дощ і вітер, який не збирався згортати мокрі крила, почвалала на кладовище. Але до могили не дійшла: підковзнулася на стежці-пуповині, акурат на тому місці, де побачила Білу Пані, і упала долілиць в масну грязюку. Повернулася додому — мокра, брудна, лиха і, нашвидкуруч помившись, потелефонувала Тетяні:

— Розкажи-но мені, ворожко, кого ти бачила в аеропорту, якщо справді бачила, бо прокляну!

— Купила слідчого? — спроквола запитала та.

— Ще ні, але куплю! І не тільки його!

— Сашка бачила. З двома великими валізами. Одну він ніс, а другу, на коліщатках, волочив за собою. З ним була жінка й дівчинка років п’яти-шести. Я подумала, що він проводжає якихось родичок.

— А ти сама що там робила?

— Зустрічала двоюрідну сестру. Вона поверталася з Берліна.

— Як виглядала та жінка?

— Я бачила її зі спини. Русява, дуже щупла, чисто вішалка, дуже коротко підцигикана… Сіра спідничина до литок, голубий светрик.

— Молода? Стара?

— Схоже, нашого віку… Ноги затовсті для її фігури, набряклі, босоніжки «сабо»… Вела за руку дівчинку — чорняву, вертку, з червоним рюкзачком. Та горнулася до неї, всміхалася їй. А Сашко, як мені здалося, підганяв їх.

— Куди вони летіли?

— Не знаю. Оголосили посадку на Москву, а слідом — на Сочі. Я хотіла поглянути, куди саме вони попрямують, але об’явилася моя сестра з чималим багажем… Думаю, що вони летіли в Сочі, бо хоча й квапилися на посадку, але не бігцем.

— Чому ж ти мовчала, подруго?!

— Не хотіла вбивати між вами клин. Думала: погуляє чоловік і повернеться… А коли ти напалася на Олега, сказала слідчому… під чесне слово. Віко! Я весь рік з дня на день очікувала, що він об’явиться або потелефонує тобі!

— З того світу?

— Це не його могила! Не його!

Наступного дня випогодилося, але Вікторія не змогла піти на кладовище: нога, яку вона підвернула, почервоніла й розпухла. Вона міцно забинтувала її і весь день поплигувала на одній нозі від вікна до вікна, так, наче сподівалася, що Сашко (якщо живий) під’їде до будинку на таксі з коричневою валізою в руці або (якщо мертвий) оживе й придибає додому стежкою Білої Пані, щоб нарешті відкрити їй всю правду.

Тепер вона вже не була надміру впевнена в ньому і в глибині душі припускала, що той міг проміняти її на жінку, яка могла народити йому діток (чим більше, тим краще), бо якось чоловік уголос пожалкував, що з’явився на світ чоловіком, а не жінкою, й може «народжувати» лише будинки… Проте навідріз відмовлялася вірити, що він просто залишив її — «наймилішу, найріднішу», просто втік з іншою, не вибачившись, не попрощавшись… Подумала: «Якби він чесно признався, що кохає іншу, я без зайвих слів відірвала б його від серця і відпустила, — і розсміялася: — До іншої? Е, ні! Таких чоловіків, як Сашко, добром не відпускають! Мабуть, він хотів назавше розпрощатися з тією, іншою… Відпровадив її в аеропорт і збирався повернутися додому, до мене, а вона, вгадавши його намір, відмовилася летіти сама. Завимагала, щоб він відвіз її додому, і там убила? Це жахлива, але разом з тим вірогідна версія. Є, правда, один нюанс, який заперечує її: та жінка, з якою його бачила Тетяна, була, судячи з її слів, русявою, не вельми апетитною, одягненою абияк, а ця, що молилася біля могили, — білявою, елегантною, привабливою. Слабкий аргумент, бо за рік (з Сашковими грошима!) непоказна русявка могла змінитися до невпізнання».

«Розчісую косу, розчісую посічені пасма думок, напнуті струни нервів і мрію про ексгумацію, щоб плюнути тобі в обличчя, а її запроторити у в’язницю!»

Потелефонував Химич:

— Я не вірю, що це Сашкова могила, проте, якщо хочеш, можу завтра по обіді піти з тобою…

— Не квапся! — відрізала Вікторія і збрехнула: — Я добилася дозволу на ексгумацію і вже завтра знатиму, хто там насправді похований.

Вночі їй було страшно, й вона, вихиливши майже фужер горілки, дрімала при світлі і уявляла собі, як Сашко обіймає і цілує іншу жінку, як любиться з нею — і стогнала від ненависті до них і жалю до себе: «Від Нового року поводився як баба: то не можу («мабуть, перевтомився»), то не хочу («не знаю, чому»), проте і хотів, і міг, але з іншою! Бізнес продав за безцінь, щоб бути з нею, а я виглядала його, душу собі надривала. Дурна, дурна!»

Лише під ранок отверезіла і загнуздала свою лють («Ще невідомо, де він і що з ним»). Дочекалася дня й пішла на кладовище, щоб, перш ніж телефонувати слідчому, по літерці перебрати прізвище та ім’я небіжчика й сфотографувати загадкове поховання. Сягнула дуба й остовпіла: ні пам’ятника, ні огорожі, а замість могили — порожня яма. Висотує вологу з повітря. Чекає поживи…

«Може, мене?» — подумала Вікторія і зацьковано заобзиралася. Нікого… Лише іржаві, похилені хрести юрмляться під парасолями дерев, замшілі плити порозлягалися серед бур’янів, на пам’ятниках — в потрісканих, схожих на розбиті дзеркальця овалах — напівстерті, посліплені обличчя небіжчиків. Вітерець вужем переповзає з плити на плиту, стирає написи, спиває росу з молодої, соковитої трави. Граки в верховіттях дерев навперейми славлять господиню двору цього… А прямо, за ямою, гробівець, наче дзот під маскпокривалом з дикого винограду. Ідеальне місце для вбивства самотньої жінки, яка натрапила на слід злочину й дошукується правди.

Аж тепер, перед розритою могилою, Вікторія остаточно ввірувала, що ніякого «курйозу» не було, що Сашка таки вбили й «підселили» до доньки, а тепер, забоявшись ексгумації, викопали… Хто? Або білявка в чорному плащі, або Химич, якому вона вчора ляпнула про ексгумацію. А може, й продажний Карп подзвонив комусь, що вона домагається ексгумації. Кому? Вбивці чи вбивцям, на вимогу яких, за великий хабар, впродовж року він не так провадив, як гальмував слідство, і замість того, щоб одразу поїхати сюди, презирливо брязнув: «Ваш пам’ятник нікуди не втече!» Не виключено, що всі вони — лжесестра, лжедруг і лжеслідак — пов’язані між собою. А раз так, значить, і вона, людина, яка бачила могилу Сашка, — їхній спільний ворог, і вони зроблять усе, щоб вона не повернулася у світ живих, не вдарила на сполох, а впала, підкошена пострілом з-за гробівця, прямо в яму…

— Господи! — зойкнула Вікторія і позадкувала до дуба. Прихилилася тремтячою спиною до його твердого, надійного стовбура і вийняла з кишені мобільник. Кого прикликати, якщо не знаєш, хто друг, а хто ворог?

Набрала Тетяну. Долаючи страх, намагаючись перекричати граків, злобно викрешувала слово за словом, щоб той, хто зачаївся за гробівцем, також почув:

— Дорогенька! Негайно потелефонуй своєму кнурові, щоб він відкликав кілера, бо я не лише сказала сусідам, що йду на кладовище, але й попередила, за що мене можуть там убити і де поховати!

Не чекаючи відповіді, вимкнула телефон («Нехай почухає свою викохану «ріпу», нехай пужне «чесного» чоловічка) й подумала: «Якби кілер уже був тут, то навряд чи дозволив би мені подзвонити. Стрельнув би, коли я почала набирати номер. Мабуть, він лише прямує сюди, бо ж ніхто, навіть Химич, не знав, що я прибіжу сюди так рано», — й покралася, ховаючись за дерева й надгробки, до стежки, гадкуючи, куди вбивці поділи труну з тілом Сашка: сховали в якийсь гробівець чи вивезли кудись за місто? Аж раптом… побачила неподалеку, поміж двох кущів шипшини… сіро-бурий надгробок з латунним хрестом… «Перенесли, падлюки!» Метнулася туди… І напоролася на сумний погляд молодої жінки…

«Якась Галина Соломченко… Та не якась, а Сашкова секретарка, котра звільнилася разом з ним і, начебто, подалася в Москву, до подруги! Померла… в серпні. Через три місяці після Сашка! Невже її також угробили, як свідка?… Може, й Артем не в Росії, а десь тут, під таким самим каменем?

То що ж це таке? Всіх повбивали і всім поставили однакові пам’ятники? Навіщо?»

Озирнулася. «Кого я запитую? Хто мені відповість у царстві мертвих? А в царстві живих? Хіба що Галина тітка, якщо не повернулася в село, до своїх утят…

А може, набрати Карпа? Ні! Спершу треба побалакати з тіткою. Раптом Галя жива, а це…так собі, фіктивний пам’ятник».

Вийшла на освітлену сонцем стежку й, почувши надривне голосіння «швидкої», полегшено зітхнула: «Навряд чи мене вбиватимуть удень, перед «храмом життя», в кожному вікні якого сіріє якесь обличчя».

Вийняла мобільник: викликала таксівку («До пологового. Під браму») й, ховаючи телефон, побачила перед собою… Білу Пані.

— Якщо не помиляюся… Вікторія? — промовила вона.

«Ні! Ні!» — хотіла вигукнути жінка, але язик примерз до піднебіння.

— Не впізнаєте мене? Майя Антонівна Сухорська. Головлікар пологового.

«Еге ж! Головлікар… — несподівано легко згодилася з нею Вікторія… і розреготалася: — Самамая… Антонівна?

— Що з вами? — сахнувшись її, роздратовано запитала та.

— Пішла ти в… — відштовхнувши її, просичала Вікторія і докинула таке слівце, що делікатний Сашко, напевно, перевернувся в труні.

«Ще й перепиняє мене… Забалакує до мене, скаліченої… «Пані»? Ха-ха! Хабарниця! Халтурниця! Кобиляча голова! Шкода, що Сашко не подав на неї в суд, не витурив з пологового, де всі боялися її дужче смерті. Це Химич нараяв її Сашкові: «Досвідчена, авторитетна, в Тані двічі пологи приймала…» Всі наші нещастя від Химича!» — подумала, сідаючи в таксівку, з роздратуванням і, водночас, з гордістю, що не змертвіла перед уособленням свого жаху, а турнула його назавжди зі своєї дороги… В яму, що зосталася позаду…

— А ви хто будете? — через двері запитала Галина тітка.

— Вікторія Решетняк. Я вже приходила до вас, розмовляла з вами.

— Про Галю?

— Так, так!

Стара відчинила і тут же злякано сахнулася її.

— Вийдіть! Христом Богом прошу, вийдіть.

— Чому ви мене проганяєте?

— Це не ви приходили! Інша жінка!

— Інша? Коли?

— Недавно. Наче, позавчора.

— А я була у вас рік тому! Одразу після від’їзду Галі в Москву. Пригадуєте?

Стара уважно розгледіла її.

— З собезу?

— З фірми, де працювала Галя.

— А-а-а, — невпевнено протягла стара. — З фірми також приходили. Але чоловіки. Забрали Галю, пообіцяли, що навідаються, і нітелень.

— Давно забрали?

— Одразу… Як з Москви повернулася. Нещасна, старіша за мене, — захлипала стара.

— А чому вони її… забрали?

— А ви хіба не знаєте? — зчудувалася бабця.

— Взагалі-то, знаю, — невпевнено відказала Вікторія й перекинула розмову на інше: — Ходила нині на кладовище і натрапила на її могилу…

— Ой, Господи мій! — заголосила стара. — Де ж вона, ласточка моя? Де те кладовище? Мабуть, далеко, що й не дістануся.

— Неблизько, але в межах міста. Я вас підвезу туди… Якщо розкажете, що з нею сталося в Москві, бо всяк балакає своє! Не знаю, кому й вірити.

— Справді підвезете? — недовірливо запитала бабуся.

— Справді!

— Тоді заходьте, — і запровадила Вікторія на кухню. — Може, чайку вип’єте?

— Вип’ю.

Стара ввімкнула електрочайник. Новий «Bosch».

— І пам’ятничок в Галочки є?

— Є.

— Слава тобі, Господи, бо я щоранку прокидаюся і думаю: «Закопали мою кровинку невідь де, та ще й притоптали».

— Хто притоптав?

— Ну, ті… З фірми, непевні якісь. На мафію схожі. Один здоровило, з черевом. Голова лиса, а вуса — світлі, густі, як помазки.

— Химич? — вихопилося у Вікторії.

— Може, й Химич. Він документ показував, але я не запам’ятала. А з ним ще двоє… Один у сірому і лицем сірий-сірий, як Шкопитенко.

— Хто-хто?

— Небіж сусідки. Він у якомусь хімічному інститут був інженером і воду посріблену попивав для здоров’я. І був до п’ятдесяти здоровим, а потім хоп — і нема його!

«Сірий» — це Рибальченко, — здогадалася Вікторія.

— А третій — чорнявий, широкобровий. Чисто Брєжнєв. Лише вуха відстовбурчені.

«Ломака», — здумала Вікторія і запитала пошепки:

— Живою забрали?

Бабуся також понизила голос:

— Мертвою. Вона о сьомій преставилася, а вони об’явилися перед восьмою, хоч я нікому не дзвонила. Плакала і молилася за її світлую душеньку. Поклали — маленьку, легеньку, як хрущ, на носилки, простинкою вкрили й понесли.

— Хто поніс?

— Сірий і броватий. А здоровило мені дві тисячі гривень дав, щоб за кватирю заплатила, й пообіцяв, що поставить Галоньці пам’ятник коштом фірми. Я так розгубилася, що забула запитати, де її хоронитимуть, з музикою чи зі священиком. Схаменулася, аж коли вийшли. Кинулася на балкон. Бачу: заносять Галоньку в білий автобусик з рекламою «Паркет. Лінолеум». Загукала згори: «Коли похорони?» А вони не почули: вітряно було. Подумала, що згодом подзвонять і скажуть. Не подзвонили… А я не знаю, як Галина фірма називається. Нікого тут не знаю…

«Дивно. Дуже дивно! Поважні власники фірми заявляються непрохано на квартиру до якоїсь там секретарки — непоказної, колишньої. Вже з носилками… Фактично викрадають її тіло й ховають… коштом фірми… Як перед тим Сашка?» — подумала Вікторія і запитала:

— А чому вона, власне кажучи, померла?

— Рак. Задавнений… Неоп…опер… — захлипала стара.

— Неоперабельний?

— Ага.

— А в Москву чого їздила?

— Казала: обстежитися в подруги. Вона там у якійсь клініці працює. Поїхала ще нічогенькою, а повернулася… помирати. Й дівчинку нашу зоставила там.

— У неї дитина була? — здивувалася Вікторія, бо чувала, що Галя самотня, незаміжня…

— Була. Дочка Уляночка. У подруги зосталася.

— А чоловік?

— Ой, не знаю, що вам і сказати… Був якийсь… жонатий… Вона його дуже любила, а він… За Уляночкою пропадав… Хіба що пташиного молока в дитинки не було. І про Галоньку дбав: ліки всілякі привозив, у санаторій щоліта виряджав…

— Старик? — запитала Вікторія, і пальці на лівій руці їй затерпли, так наче вона ними у крижаній воді бовталася.

— Не знаю, бо я його не бачила. Коли він мав прийти, Галя мене погуляти спроваджувала. Але, мабуть, не старий, бо Уляночка його не татком називала, а Сашком, Сашунечком, Сашуликом, Сашунятком. Як нема його день-другий, запитує в ляльки-феї: «Де ж це мій Сашунечко?» Телефонувала йому: «Де ти, Сашунько? Я скучила за тобою».

«Це з ними він був в аеропорту!» — здогадалася Вікторія і запрохала в старої води.

Та подала їй кухоль узвару (з холодильника) і вона довго цідила його крізь зуби, аж язик стерпнув, щоб остудити гарячі сльози, що копошилися в горлі, не дати їм піднятися вище й зрадити старій її біль.

У чесного, правдомовного Сашка була ще одна сім’я! Невже у фірмі ніхто не знав, що він любиться з секретаркою? Що має від неї дитину? Тетяна знала, бо ж недаремно кричала: «Втік від тебе! Втік! Втік!»

А стара, ні про що не здогадуючись, тимчасом підливала олії у вогонь:

— Правда, смачний узвар? Це зі своїх яблучок-груш! Три роки тому Сашко той купив Галі дачку з садом, щоб Уляночка свіжим повітрям дихала, фрукти без «хімії» їла…

«Дачку купив Галиній донечці, а від моєї й сліду не зосталося. Пішла зі світу нехрещеною, безіменною, не спізнавши ні материнської ласки, ні тепла батькової руки», — з палючим, заздрісним жалем подумала Вікторія і, покусуючи край кухля, запитала (не так стару, як себе?):

— Де ж тепер… дитина?

— Я вже казала вам: у Москві, в подруги. Вона днями заходила до мене…

— Подруга?!

— Еге. Сказала, що з Уляночкою все гаразд, що вона щаслива. Грошей дала. Обіцяла дзвонити.

— Білява? В чорному плащі, чорному капелюшку?

— Так. Ви знаєте її?

— Бачила якось… А той… батько Улянки… не навідувався?

Стара зітхнула.

— Ні. Навіщо я йому здалася?

— Казали, що він також полетів з ними в Москву.

— Та, наче, ні. Галонька якось потелефонувала мені звідтам, а мала вихопила в неї телефон. Похвалилася, що їй цікаво там, але вона скучає за Сашунею…

— А скільки рочків їй тоді було?

— П’ять. Цієї осені в школу піде. На чужині, при чужих людях, — захлипала стара.

«Ну, годі з мене!..» — подумала Вікторія й підвелася, так і не скуштувавши чаю. — Дякую вам… за правду…

— Постривайте! Я ж маю одягнутися.

— Навіщо?

— Щоб на гробки поїхати. До Галоньки.

— Не сьогодні, ні… Я дуже поспішаю! У мене нарада о десятій…

— А коли? — жалібно протягла стара.

— Завтра! — кинула Вікторія і метнулася до виходу, знаючи, що більше ніколи не переступить поріг квартири, де Сашкові було добре… без неї.

Поверталася додому пішки. Тяла підборами тротуар, аж іскри порскали. Серце знемагало від ревнощів і образи, а думки були хоч і хаотичними, але холодними й прозорими, як осколки фужера, який чоловік розбив на весіллі, випивши шампанське:

— Сашко дуже дбав про коханку…

— Непривабливу, хворобливу секретарку…

— Коли я вмирала в «храмі життя», він уже мав доньку… Або сподівався мати…

— Прикидався, що кохає. А може, й кохав. Обох?

— Продав фірму і відправив родиноньку в Москву, бо потерпав за них…

— З грошима чи без?…

— Убили його тут, в Києві… Найвірніші, найчесніші друзяки. В усіх — куплені алібі.

— Секретарку поховали самі… Без сторонніх людей. З вдячності за те, що та допомогла їм «розкуркулити» Сашка? Чи забоявшись розголосу, на вимогу «сестриці».

— «Сестриця» щось знає про них. Можливо, й сама якимось боком причетна до злочину…

— До слідчого піду, проте, не сьогодні, а коли все обміркую, все зважу. А може, й не піду. Яка різниця, хто вкоротив життя брехунові? Хто запопав його гроші — дружки чи «сестриця»?

— У нього була дитина. Дача за містом. Сад. А я порожня. Я дуплаве дерево. І вже нікого не матиму… Лише будинок, по вінця наповнений тишею.

— Не запалю в ній жодної свічки!

— Не помолюся за нього, двожона клятого!

— Добре, що вони його вбили!

— Шкода, що правда відкрилася аж за рік…

— Я не плакала б… Здала б одну кімнату симпатичному студентикові. Або відкрила бордель для начальників! І щодень вечеряла б в ресторані!

Дісталася своєї садиби. Почула в себе за спиною волання «швидкої» і підсміхнулася.

— Кричи! Тужся! Дужче! Ще дужче! Проте, намарно, бо тепер я нікого й нічого не боюся… І могилу його не шукатиму. Нехай зотліє там, куди його зарили… Сам-один… Без коханки… Щоб Гальчина дитина не знала, де знаходяться грішні кості її «Сашунчика».

— Й оголошення розвішувати не буду! Дивитимуся щодень з вікна (жива! здорова!) туди, де ви, справедливо розділені-розлучені, всіма забуті, обертаєтеся на порох…

— І розчісуватиму косу, яка ще довго не посічеться, не посивіє, і якщо хтось з вас спробує озватися до мене — прокляну!

Вийняла ключ від хвіртки майже спокійна, зосереджена на одному бажанні: жити без страхів, без журби, без сподівань. Просто жити, як за водою пливти… Тріскою. Стружкою. Опалою пелюсткою. Милуючись хмарами. Цілуючись з садом. Перешіптуючись з хвильками…

Або купити собаку. Крихітного той-пуделя, вкритого тугими сріблястими кучериками, теплими, аж гарячими. Щоб засинав, притулившись до неї, так міцно, щоб вона навіть уві сні чула постукування його малесенького живого серця. Чи великого вайлуватого сенбернара, щоб, лежачи на килимку біля ліжка, хрипко гарчав на привидів, якщо ті закрадатимуться в спальню…

Або, отримавши від «щирих друзів» викуп за мовчання, справді податися в кругосвітню подорож — до ацтеків, майя, гаїтян, нільських крокодилів, морських корів, коал і качкодзбобів…

Жінка без дітей, без чоловіка — це особистість, перед якою відчиняються всі брамки, до стоп якої горнуться всі автостради, дороги, стежини і навіть захмарні шляхи…

А брехня, зрада, підлість? Нехай спочивають на старому кладовищі під пильним оком білих, синіх, фіолетових химер!

Відчинила хвіртку і зауважила на новенькій поштовій скриньці (яку Сашкові подарували в день народження) хрест, намальований чимось… схожим на кров. Обережно торкнулася його вказівним пальцем. Помада?… Масна, яскраво-червона… Як у Тетяни. Може, вона приходила, а не заставши її, вкинула записку в скриньку й позначила її помадою. Або поштарка мазнула? Та ні! Донедавна пошту розносив чоловік, який укидав в скриньку лише квитанції на оплату комунальних послуг. Хто б це міг?…

Може, якийсь далекий друг Сашка, котрий не знає, що той зник, і вдарив вітальну телеграму, а студенточка, яка її принесла, позначила скриньку помадою, щоб привернути увагу господині? Або зловмисник, який заклав у скриньку щось таке, яке може вибухнути від дотику? — подумала Вікторія і сама собі заперечила: «Ні! Отвір занадто вузький для вибухівки».

Відчинила скриньку, вийняла чималий коричневий конверт. Ні марки на ньому, ні штемпеля. Лише напис (Сашковою рукою!) «Вікторії Марценюк (Решетняк).

«Підробка від Химичів або «сестриці», котра має переконати мене, дурну, що Сашко живий», — подумала Вікторія і поклала конверт в торбину.

Вдома переодяглася без поспіху в білий махровий халат, м’якенькі тапки, приготувала собі чай з малиною, запалила цигарку і лише по тому відкрила загадковий конверт. Вийняла три листки паперу, з обох боків списані Сашковим і, водночас, якимось іншим — дрібнішим, жіночнішим почерком. Прочитала:

«Добридень, Вікторіє!» — й підсміхнулася іронічно, тому що чоловік ніколи не називав її Вікторією, лише Вікою, Віконтесою, а коли сердився — Кусею, незрівнянною Кусакою. «Ти не помилилася: Олександр Решетняк справді помер — для тебе і для всіх, хто знав його, і навіть для самого себе. Щез, не зоставивши по собі навіть попелу. Хіба що могила була, але й та вчора під землю запалася… Уклінно прошу в тебе вибачення як за це, так і за те, що так довго не озивався до тебе зі свого іншого, чужого тобі світу: лячно було, ніяково, тому що… ти вважала мене мужнім, а я був боязким і нерішучим.

Я одружився з тобою не з принуки, не тому, що ти завагітніла, а з вірою, що кохаю тебе й кохатиму до смерті. Мене не цікавили інші жінки. Ти була в мене єдиною, була мені найріднішою, тому прошу тебе, згадуй про роки нашого співжиття без відрази й ненависті, принаймні, про ті перші п’ять, коли я журився лише тобою, тішився, що тобі легко і приємно живеться замужем, і не сподівався горя. А воно прийшло (навпіл зі щастям), і я збагнув, що більше не зможу жити так, як жив досі, тому що…

Почну здалека. В юності мої приятелі мріяли стати генералами, видатними спортсменами, директорами підприємств, я ж над усе хотів мати багато дітей, але нікому не обмовився про це, бо розумів, що моя мрія є приземленою і старомодною. Хоча ти й була мені милою, проте я не думав про одруження, але без вагань розписався з тобою, почувши, що ти вагітна. Я зробив би це, навіть якби ненавидів тебе. Заради дитини. Нам не пощастило, проте я не втрачав надії. Коли ти завагітніла втретє, я замалим не щодня ходив у церкву й просив Творця, щоб Він допоміг тобі виносити дитину, подавав усім жебракам, які озивалися до мене, і переказував гроші сиротам. Ти скаржилася, що тобі важко, що немовля спиває з тебе силу й здоров’я, і я співчував тобі, проте не розумів тебе, бо мені замалим не щоночі снилося, що це я виношую наше дитя, мені очищують кров, ставлять крапельниці, мене вимучують аналізами і уколами, але незважаючи на біль (бо мені справді боліло), я чув себе справді щасливим від того, що воно росте в мені, ворушиться, перекидається. Мені марилося, що в мене побільшуються груди і з них капає молоко.

Тієї ночі, коли в тебе розпочалися перейми, я, замість того, щоб забутися, бігав, як навіжений, квартирою, і разом з тобою, виючи від болю, народжував нашу дитину. На світанні, коли мене відпустило, я зрозумів, що ти народила… Більше того, відчув, що дитя живе і що це дівчинка. Я зрізав усі тюльпани, що цвіли в нашому палісаднику, і помчав до тебе. Мене не впустили в реанімацію. Сказали, що ти відходиш від складної операції, яку довелося зробити, щоб порятувати тобі життя. Я кинувся до Майї Пилипівни: «Ви ж обіцяли, що докладете всіх зусиль! Чому не вберегли?» А вона: «Ми робили все, що могли. Завтра я мала кесарити її, щоб уберегти життя матері й дитини. Але вона навідріз відмовилася від операції і, як виявилось, покрадьки наковталася пігулок, які стимулюють родову діяльність. Де вона їх взяла? Може, викрала, а може, купила загодя в котроїсь з медсестер. Мене в місті не було. Я поїхала на дачу. А вона спершу не підпускала до себе акушерок. Кричала, що вони зичать їй смерті, а коли біль став нестерпним (дитя йшло ніжками), почала благати, щоб вони шматками витягали з неї дитину, яка хоче її убити. Акушерки розгубилися: старша вже давно не оперувала, а молоденька боялася, бо випадок був складним. Потелефонували мені. Поки я дісталася Києва, підготувалася до операції… Словом, час було згаяно з вини вашої дружини. Це чудо, що нам вдалося порятувати її, а тим паче дитину».

Я спершу не повірив їй. Думав: перекидає свою провину на тебе. Домігся, щоб мене пустили до тебе. А ти… Навіть зараз мені боляче згадувати, як ти — бліда, вимучена, але напрочуд гарна, благала, щоб тобі не показували малу, бо ти задушиш її. Я запитав медсестер: «Чи можливо це?» Вони відповіли: «Цілком!» — й «посолодили» мені гірчицю перцем: описали, як ти проклинала нашу дитинку, як прагнула будь-що позбутися її. Показали мені те маленя — синє, але гарнюнє, чорнобривеньке, на тебе схоже. Я подумав, що навряд чи ти — розважлива, самолюбна — ризикнеш убити його, але будеш йому… гірше мачухи. Побіг додому за грошима і… погрозами, підкупом домігся, щоб мені віддали дівчинку (коли та підправилася), а також виписали довідку, що вона народилася мертвою. Я привіз її до Галі Соломченко — вона кохала мене так, як уміють кохати лише невродливі жінки, — мовчки, без надії, тому прийняла моє дитя з радістю. Я купив малій свідоцтво про народження, в якому матір’ю була названа Галя, а в графі «батько» був прочерк. Сама розумієш, чому…

І розпочалося в мене нове — приємне і, водночас, ненависне життя на дві сім’ї: в одній — кохана донечка, в іншій — кохана дружина. Брешу: я вже не кохав тебе, але й полишити не міг. Чому? Бо, з одного боку, мені було шкода тебе, таку впевнену в собі і таку беззахисну. А з другого… просто не знав до пори до часу, де мені жити і як…

Я мало не щодня забігав до Галі, тулив до себе дитя, і мені здавалося… що воно моє і тільки моє, що це я народив його в муках… Шалено шкодував, що не можу самотужки вигодувати, що молоко, яке йому привозять, не моє, а куплене в молоденької породіллі. Водночас мало-помалу втрачав охоту до тебе як жінки. І не лише до тебе, але й до всіх без винятку жінок… Щоб збадьорити в собі мужчину, я купував «Віагру» й інші стимулятори, але з часом вони перестали виручати мене. Й одного дня, за рік до моєї смерті, я зрозумів, що не хочу бути чоловіком. Хочу стати жінкою! Хочу, щоб моя доня називала мене не Сашком, а мамою!..

Я звірився Галі, й вона… зрозуміла мене, пообіцяла, що допоможе мені… У неї в Москві була подруга, яка працювала в знаменитого професора, який успішно провадив операції, що змінювали стать… І я полетів у Москву й домовився про операцію. Галя — вірна подруга, вже на той час знала, що в неї пухлина, що їй конче треба оперуватися, але не призналася мені, щоб не сплутати мої плани. Дуже хотіла, щоб в Улянки, яку вона щиро любила, була справжня мати… Відтак, занехаяла себе задля мене й дитини… Призналася мені, що слабує, лише тоді, коли чоловік Сашко Решетняк, якого вона кохала, вмер на операційному столі, щоб воскреснути жінкою, матір’ю, сестрою. Я благав (тепер уже благала), щоб вона негайно лягла під ніж, й вона згодилася, але лікарі сказали: «Пізно». Я хутко одужував(ла), моя сестра, навпаки, танула на очах і рвалася в Київ, щоб померти на батьківщині, в рідному місті. Доручила мені опікуватися Улянкою і полетіла в Київ. А я доручив її Химичеві… Лише він знав, що я полетів у Москву й навіщо, але мовчав, бо присягнувся дітьми, що не зрадить мене…

А тепер, коли найважче ословилося, скажу про лжемогили. Першу, дитинчину, я опорядив, власне кажучи, щоб показати тобі, коли ти одужаєш. Сподівався, що побачивши її, ти розчулишся, заплачеш за своєю кровинкою, за своїм зернятком, якому не судилося прорости. І тоді я признаюся, що дитинка жива, принесу її додому й покладу біля твого серця. Але не вдалося… Ти не схотіла навіть помолитися за бідну нехрещену душу, а повернувшись додому, забажала продати будинок й замешкати в якомусь іншому районі. І я вирішив, що ніколи, за жодних обставин не скажу тобі, що наша дитина жива й зростає.

А мені могилу облаштував Химич. Коли він поховав Галю, йому спало на думку, що його найвірніший друг — Сашко Решетняк — також помер… І він поставив йому пам’ятничок на тому місці, де була лжемогилка дитинки. Щоб було куди приходити в поминальні дні, чи, як кажуть на Львівщині, звідкіля він родом, під час «задушок» — молитися за мою душу, бо хоч я і живу, але в мене тепер інша — жіноча — душа. А та, чоловіча, побратимська, відійшла до Бога.

Це справді так. Зараз я відчуваю себе не Сашком Решетняком, а наче його сестрою — молодшою, вродливішою за нього, кокетливою чепурухою, котра хоч і згадує про свого передчасно померлого на операційному столі брата, проте без сліз, так, наче той брат відійшов, ще будучи дитиною. Мене мучили лише спогади про тебе. Я відчувала себе винною перед тобою, усе ще рідною мені. Я знала, що ти нервуєш, хвилюєшся, виглядаєш мене, і не раз поривалася подзвонити й сказати тобі: «Не чекай його, бо він справді помер. Шукай собі стовідсоткового чоловіка…» Але мені бракувало духу, бо, вочевидь, в мені змалку жила жіночка — поступлива, нерішуча, сентиментальна, яка над усе прагнула жити «за мужем» і народжувати йому діток. Я повсякчас змагався з нею, героїжився, прикидався дужчим і відважнішим, ніж був насправді, й урешті-решт таки подолав її… Щоб стати справжньою жінкою — безстрашною, енергійною, відповідальною…

Збагнувши це, я вирішила навідатися до тебе в день народження Сашка й відкритися тобі. Прилетіла в Київ, поговорила по телефону з Химичем. Він сказав, що не зможе зустрітися зі мною, бо перед очима йому стоїть Сашко, і він хоче пам’ятати мене Сашком. Розтлумачив, де похована Галя, і признався, що і приятель його там… упокоївся. Відтак, я вирішила спершу віддати шану мертвим, а вже потім навідатися до тебе… Не знаю, що спонукало тебе прийти на кладовище саме тоді, коли там була я: Бог напоумив чи Химич нараяв, але… добре, що ми зустрілися не вдома. Поглянули одна на одну й розминулися, тому що там, біля Сашкової могили, я вповні збагнула, що в нашому шлюбі чоловіком була ти, а я вдовольнялася роллю догідливої, полохливої жіночки… Збагнула, що ми вже не рідні, а можливо, й ніколи не були рідними. Усвідомила, що ти не зрозумієш мене, не вибачиш мені й навіть не виявиш бажання побачити Улянку. Хіба що запитаєш: «Де гроші?» З презирливою міною кинеш: «Ну, і як тебе кличуть тепер?»

Відповідаю: кличуть мене Олесею, але прізвище в мене інше. Замешкую не в Москві, а в Україні. Гроші вклала в бізнес, який процвітає. Маю доню, яка любить мене над усіх. Коли Галя поїхала в Київ, я пояснила їй, що мама Галочка не повернеться до нас, бо в неї старенька тітка, зате я назавше зостануся з нею і буду їй відтепер мамою… На це вона пригорнулася до мене і сказала: «Ти й була мені мамою. А також Сашулечком».

Нині я просто мама — найласкавіша, найвродливіша, найщасливіша…

Щиро дякую тобі за те, що ти народила Улянку! Зичу й тобі щастя та гараздів! Ти сильна. Доможешся свого. Олеся».

Чайник зачортихався. Холодильник застогнав… Сутінки поприлипали до вікон, захихотіли: «Олеся… Олеся…» «Швидка» зайшлася криком (привезла якусь… на прю зі смертю). Білявка в чорному молитовно склала руки перед порожньою ямою. Волосся зашаруділо на голові.

— Та що ж це? — промимрила Вікторія. — Виходить, що я вийшла заміж… за бабу? Що десять років любилася з бабою? — і розсміявшись, змела зі столу листки, списані дрібним, жіноцьким почерком. А вслід за ними все, що було на столі: цукерничку, чай, хлібницю. Тупо проказуючи «З бабою! З бабою!», розбила об батарею кришталеву вазу, пнула холодильник, перекинула чайник з кип’ятком, побила об край стола всі чашки й тарілки, які потрапили їй під руки, й загукала до тиші, що шаснула за шафку: «Може, й мені треба лягти під ніж? Щоб стати чоловіком для Олесі?»

Впала знеможено на табурет і забасувала: «Ха! Ха! Ха!» А нареготавшись, тоненько заквилила: «Сашо! Ходи-но сюди! Покажися мені, сильній! Поцілуй мене, мужню-ю! Улянко, де ти сховалася? Біжи хутчій до мами, бо якщо знайду, відлупцюю…»

Наплакалася, наголосилася донесхочу й подалася в кладовку — шукати шнурок.

Знайшла… І, розбивши ополоником шибку, викинула надвір…

А через два місяці продала будинок і перебралася до Химича, в якого під час пологів (в іншому «храмі») померла дружина: доглядати сиріт. А може, й удівця.

Весталка

Ввімкнувши телевізор і втрапивши на якийсь «ток», я тут же плигаю на інший канал: мене нудить, коли так звані «зірки» (а по правді — метеоритні «дощинки», а то й осколки фужера, розбитого під час буцімто світської тусні) вихваляються «Києву й селам» своїми примхами чи вавками на причинному місці. Але однієї п’ятниці, потрапивши на «ток» «Двоє за чашкою чаю» (де другою з двох була телеведуча Валерія (Лєрка), а першою — Зоряна К.), я не лише витерпіла їхнє «токування» (вірніше, пікірування, закамуфльоване найчемнішими «вибачте — перепрошую» та зефірними посмішками), але й записала його на відео. Чому? Свого часу я трохи приятелювала з Ірусею — мамою Зоряни, жіночкою сліпучої вроди, третьою дружиною мого родича — кривого на одне око, трохи горбатого й абсолютно безталанного підприємця, який закохувався винятково в молодих красунь, котрих називав «зеленими соточками», тоді як всіх інших жінок — «потертими гривнями».

Забігаючи наперед, скажу, що Іруся обожнювала його цілих п’ять років і зосталася йому вірною навіть після того, як він залишив її заради свіжої «соточки». Але менше з тим, оскільки тепер він (за гріхи свої!) ледве совається з паличкою і кожну копійку поціновує як сотку.

Зорянці (Ірусиній доні від першого чоловіка) на час нашого знайомства заледве виповнилося чотирнадцять років, і ні її мама, ні, тим паче, я й гадки не мали, що колись вона буде зіркою першої величини на столичному небі. Якось (також за кавою) Іруся, пригасивши голос, сказала: «Може, хоч ти поясниш мені, чому до моєї малої липнуть не лише хлопці, але й старші чоловіки, причому здебільшого сановиті й багаті? Що в ній такого? Зграбна, миловидна. Але є й зграбніші, й вродливіші. Ні особливого розуму, ні помітних талантів. Добре вчиться, проте без захвату. Трохи танцює, трохи співає, трохи грає в шахи й волейбол. Не малюється, не ходить напівголою, не біснується по дискотеках, не кокетує. Чим вона їх приваблює?»

«Банальна історія. Мама-красуня заздрить успіхові своєї доні, — подумала я й знизала плечима: «Не знаю… Запитай чоловіка — може, він скаже»

Іруська скрушно зітхнула: «Ой, ні! Карпик не любить Зірку. Називає її «копійкою», вважає потаємною, хитрою. Чесно кажучи, я над усе боюся, що не сьогодні-завтра якийсь шмаркач або ж ловелас зі стажем вхопить її заміж, і я в тридцять чотири роки стану бабусею. Карпик цього не переживе…»

Але Зоряна виявилася хитрішою, ніж гадала мама: взагалі не вийшла заміж.

Ось вона. Я зупиняю відео й уважно розглядаю картинку. Зовсім не схожа на матір. Іруська була жіночкою народнопісенної вроди, любила квітчасті сукні й прикраси з бірюзи, а доня — великосвітська пані європейського штибу. Дуже багата. Дуже вродлива. Зодягнена вишукано, але не претензійно: суперелегантний сірий костюм (спідниця-міні), сніжно-біла блуза з крихітною краваткою-метеликом, маленькі сережки, не з діамантами, ні — з чорним або темно-сірим самоцвітом. Русяве волосся, стрижка «каре». Маленький чорний капелюшок (винятково для краси) з майже непомітною пір’їнкою… Не бізнес-вумен, а незнайомка Блока. Принаймні, зовні. Пані, яку можна в будь-якй мент представити англійській королеві чи папі римському, яка не козиряє своїми статками, нехтує світськими вечорницями, розмовляє українською краще за дикторок ТВ, зате відвідує мистецькі виставки, не пропускає жодної театральної прем’єри, бездоганно спілкується (кажуть люди) англійською та німецькою мовами…

Словом, новочасна українська дворянка, дарма що внучка скромної вчительки, котра й досі живе в селі й порає козу та двійко поросят.

Зоряні вже під сорок, проте вона виглядає молодшою за Лєрку, якій не більше тридцяти. Шість років тому Лєрка «прославилася» завдяки книженції, в якій вона відверто, не добираючи слів похвалялася своїми сексуальними забавами з кількома політиками другого ешелону. Нічого цікавого, дійсно пікантного, шаржовані портрети оглуплених бабіїв, цинічні описи банальних коїтусів, за що авторку виперли з газети, в які вона працювала. А один з «потерпілих», кажуть, навіть відлупцював її тет-а-тет.

«Дурна дівка! Хто її тепер заміж візьме!» — нещиро жаліли Лєрку співробітниці редакції. І даремно, бо слава-нетіпаха допомогла Лерці не лише вклинитися в напіввищий світ, а звідтам на ТВ, але й вийти заміж за підприємливого художника Сєву, який успішно привертав увагу критиків і заможних клієнтів до своєї розмодерної творчості гучними піар-скандалами. Звісно, не без допомоги своєї телегейші…

А Зоряна, дарма, що незаміжня, має незаплямовану репутацію. Чому ж вона згодилася?…

Лєрка в костюмчику «від кутюр», проте… Їй до Зоряни, як матрьошці до Джоконди. А посмішечка яка! Запобіглива й водночас…

Вона зрозуміла це й жалкує, що запровадила Зоряну в свій «чайний будиночок»?

Вмикаю звук.

Лєрка. Зоряно, ви ще молода жінка…

Зоряна. Не «ще». Я справді молода!

Л. Проте, одна з найуспішніших жінок столиці…

З. (з чемним викликом) І не тільки столиці.

Л. О, так! Саме тому я запросила вас. Щоб ви поділилися секретом свого успіху.

З. Успіх — це самопочуття. Я змалку відчувала себе успішною, і підрісши, намагалася робити все якнайкраще, що не втратити, не ущербити це прекрасне відчуття. Оце й весь секрет!

Л. Я згодна з вами! Головне — впевненість, проте небезпідставна… Хотілося б, щоб ви щиро й відверто розповіли нам, так би мовити, про джерела своєї впевненості… Як має поводитися, що має чинити жінка, щоб почувати себе впевнено… завжди й повсюдно?

З. Подобатися чоловікам!

Л. (аплодує) Браво! Браво! Дякую вам за те, що ви, на відміну від інших бізнесвумен, не прикидаєтеся, не стверджуєте, що забагатіли без чоловічої допомоги, підтримки, врешті-решт, грошей…

З. (посміхається) Я зрозуміла вас. Ви хочете почути імена чоловіків, які започаткували мій бізнес. Мушу розчарувати — жодний чоловік не ділився зі мною своїми статками. Все, що я маю, я здобула сама — від першої копійки до останньої, але…

Л. (перебиває її) Не вірю! Ви дочка, якщо не помиляюся, інженерки…

З. … але завдяки чоловічому захопленню, вірному коханню.

Л. Справді? А кажуть, що у вас нема коханців. Що ви така собі Снігова Королева, схибнута на зароблянні грошей. Що ваш успіх — це, так би мовити, реванш за… злиденне дитинство.

З. Почнемо з кінця. Дитинство моє, по-перше, не було злиденним. По-друге, злидні й комплекси — це дійсно потужні стимули, проте нетривалі й ненадійні. Заробить жінка (я зараз мовлю винятково про жінок) мільйон чи двадцять — і край!

Л. (сміється) Зроджується бажання не заробляти, а витрачати?

З. Й водночас — прагнення великого, незрадливого кохання.

Л. Вона заводить собі коханця, той спустошує її гаманець…

З. Гірше — душу. А зраджена жінка — що поранена птаха. Вона ще може злетіти, навіть високо, проте вже ніколи не сягне неба. Це зліт відчаю, змага з болем. І коли біль пригасає, вона опускається на першу-ліпшу гілку й міцно тримається за неї. Або ж падає до ніг, але вже не того, хто її підранив, а іншого «шукача скарбів», і втрачає все. Вдруге подарувати крила їй може хіба що надмір кохання, тобто кохання не одного чоловіка, а багатьох…

Л. Можливо. Але ж як домогтися цього «надміру»?

З. Самій кохати. Але розумно.

Л. Тобто кокетувати, «динамити», «морочити»?

З. Ні! Щиро кохати, залишаючись якнайдовше, а то й назавжди недосяжною! Королівною, яку треба повсякчас завойовувати! Зорею в небі, яку чоловік не може вхопити знічев’я і потоптати чи сховати за пазуху, щоб зігрівала лише його.

Л. (іронічно) Жрицею Венери, проте без сексу?

З. Радше, жрицею Вести…

Л. У наш час? Коли поціновується передовсім секс?

З. Ким поціновується? Розбещеними хлопчиками, які, не спізнавши кохання, прагнуть дурманного, «наркотичного» сексу, чи пересиченими череванями, недоріками, душевними й духовними банкрутами, які ніколи не кохали, а лише сексували?

Л. Ви, як я бачу, дуже різко, навіть безапеляційно розмежовуєте кохання й секс.

З. Так! Тому що кохання — це прекрасне поривання душі, а секс — поклик тіла, його голод і його пожива. Кохання окрилює, надихає, облагороджує людину, дарує їй прекрасні, іноді навіть незагойні страждання, а секс зрівнює людину з твариною, приносить, подібно їжі, короткочасне задоволення, полегшу, й водночас розпалює бажання скуштувати чогось іншого. Й насичуватися, насичуватися… до гикавки, до блювоти…

Л. Не думаю, що всі глядачі згодяться з вами, тому що є маса прикладів, коли кохання й секс успішно поєднувалися, чудово доповнювали одне одного…

З. Так. Проте, ненадовго. Бо що не кажіть, а це різні стихії. Я здогадалася рано, напівдитиною, що секс може подарувати мені миттєву радість, а кохання… навіть якщо пригасає, то залишає в серці жарину, яка з роками перетворюється на діамант.

Л. Виходить, ви у нас — успішна збирачка діамантів?

З. Можна сказати й так.

Л. Завжди окрилена, тому й успішна.

З. Так.

Л. (насмішкувато, з недовірою) Невже ніхто з ваших… платонічних за коханців не зрадив вас? Навіть замолоду?

З. Ніхто. Хоч я і була такою собі… мовчкуватою дівчиною в окулярах.

Л. Як ви гадаєте, чому?

З. Непросте запитання. Напевне, тому, що я завжди була щирою. Чесно мовила: «Я кохаю тебе, але… Я зоря в небі, я сонячний зайчик, сніжника на чолі найвищої гори, котра ніколи не розтане. Ні для кого!» І поводилася відповідно… Мої слова смутили чоловіків, але водночас погальмовували ревнощі, запобігали образам і стимулювали бажання сягнути зорі, розтопити сніжинку, тим паче, що я не відбирала в них надію…

Л. Тобто закохували їх у себе для забави?

З. Ні. Я нікого не намагалася закохати в себе. Все виходило якось… само собою… ненароком. А я була… дуже безжалісною. Як тільки мені здавалося, що чоловік поводиться не так, як слід поводитися лицареві (не лише зі мною, але й з іншими людьми), я відразу ж поривала з ним. Й отоді він закохувався назавжди. Це раз. По-друге, можливо, хтось із моїх лицарів і зрадив би мене з часом, але, на жаль чи на щастя, більшість з них не сягнула того цинічного віку, коли чоловіки перестають соромитися зрад, навіть похваляються ними…

Л. (дуже іронічно) Невже померли від нерозділеного кохання?

З. Ні. Просто… виявилися недовговічними… внаслідок різних причин. Але кохали мене в буквальному сенсі до останнього подиху.

Л. І згодом на заміну їм приходили інші?

З. Чому «на заміну»? Кілька років тому я записала в свій щоденник: «Справжнє кохання — єдине» — це вигадка ідеалістів. «Кохання минає» — це вигадка блудників. Жодне кохання моє не минуло, бо всі були справжніми».

Л. Цікава думка. Проте… Невже вам ніколи не хотілося вповні належати одному чоловікові, народити дитину?

З. Ні. Мабуть, я просто не зустріла чоловіка, котрий затьмарив би мені весь світ, від якого я прагла б мати нащадків. Та й, правду кажучи, сумніваюся, що хотіла б зустріти такого, бо засліплена коханням або сексом жінка — це, зазвичай, рабиня. А щодо дитини… Я, певна річ, хотіла б її мати, але не як машину чи рахунок у банку, а як особливий, відмінний від мого всесвіт. Але для цього треба відмовитися від усього, чим я живу нині…

Л. Ви дивна жінка, Зоряно. Думаю, що ваш досвід може знадобитися хіба що… фригідним жінкам.

З. А я дивуюся вам, бо ви впевнені, що така пристрасна жінка не може обходитися без сексу. До речі, надміру пристрасні жінки — це кепські дружини, недбалі матері, зрадливі коханки. Без сексу вони — що риби без води. Секс для них — це найвища насолода, відтак, вони реалізовують себе не в сімейному чи громадському житті, не в науці чи бізнесі, а на панелі чи в борделі. А я…

Л. (дуже ущипливо) Ви фатальна жінка, Зоряно…

З. Я просто жінка, котра дарує чоловікам те, що сама хоче мати, — кохання, що облагороджує душу.

Л. І сприяє бізнесові?

З. Сприяє будь-якій діяльності, не дозволяє людині старіти, погано виглядати, забувати, що довкруж є чимало людей, які потребують підтримки, впадати у відчай, боятися смерті…

Л. Навіть так?!

З. Ясна річ. Якщо людина впевнена, що в іншому вимірі її чекають ті, що кохали її, що зачаровувалися нею, і яких кохала вона, смерть не лякає її. На відміну від тих, хто сподівається побачити там лише обманутих, розчарованих, покривджених нею.

Л. Або пустоту. Холодне ніщо…

З. Пустота існує лише в спустошеній душі…

«Ці жінки ніколи не порозуміються, надто вони різні, — вимкнувши телевізор, подумала я. — Лєрка запросила Зоряну, щоб «роздягнути» її, спонукати прямо чи опосередковано визнати, що своїм успіхом вона завдячує, передовсім, багатим коханцям, але їй це не вдалося. «Бізнес-шльондра» несподівано для ведучої постала «бізнес-весталкою». Це збентежило її, бо в тих сферах, де вона крутиться, пристойніше визнати себе ідіотом, ніж людиною, для якої секс не є ідолищем. Проте Лєрка не розгубилася й зробила все, щоб переконати глядачів, що вродлива, самовпевнена багачка є нещасливою, неповноцінною жінкою. Чи вдалося їй це? Гадаю, що ні. Зоряна відбивалася гідно, виглядала переконливо, проте… Чи була вона справді щирою?» — розмірковувала я. І потелефонувала Ірусі.

«Я вже втомилася випрошувати в Зірки онука чи онучку, — хлипаючи, відказала вона. — Живе, як черниця — ні чоловіка, ні коханця. Втім, не знаю… Може, й має якогось, але не признається. Гасає світами, примножує статки, а на біса? Якщо хочеш побалакати з нею, потелефонуй на мобільний рано-вранці. Може, вона хоч тебе послухається…»

Я додзвонилася до Зоряни аж за тиждень. Вона впізнала мене і згодилася погомоніти зі мною. Ми зустрілися на Печерську, в маленькому затишному ресторанчику.

Я призналася їй, що хочу написати повістину про… жінку, схожу на неї, і вона охоче відповіла на мої запитання.

— Чому я, людина, яка уникає телекамер і журналістів, прийняла пропозицію Лєрки? Сама не знаю. Мабуть, задля правди. Мені завжди було шкода таких жінок, як моя мама, і юних дівчаток, котрі сліпо вірять старшим, що кохання неможливе без сексу, а секс — без кохання. Котрі впевнені, що їм удасться до сивого волосся зберегти те, що вони відчувають, одягаючи коханому обручку, а коли виходить по-іншому, впадають у розпач, звинувачують у цьому лише чоловіка, бо не розуміють, що, обдаровуючи його щовечора порцією-другою палкого сексу, вони розпалюють його пристрасть, але вбивають кохання. А по його смерті родинне життя цементують лише звичка й секс. Пересічна, загалом порядна жінка ще може задовольнитися цим, а чоловік — ні. Для нього життя без кохання, без жаги — це шлях до імпотенції. Усвідомивши це, він починає шукати збудниць кохання або хоч пристрасті. Будь-де, будь-яких. А дружина тим часом проливає сльози, бо не розуміє, чому чоловік охолов до неї, адже вона була ідеальною господинею і чудовою секс-партнеркою.

— Що ж робити?

— Кожна жінка мусить вирішити для себе, чого їй дужче хочеться: сліпучого кохання чи сексу.

— Я не Лєрка, проте й мені здається, що не варто аж так розмежовувати ці почування.

— Варто! Я б дуже хотіла, аби хоч одна дівчина з тих, які чули нашу розмову, зрозуміла, що для жінки влада над багатьма чоловічими серцями є незрівнянно солодшою за царську владу, а тим паче, за владу над непостійним серцем одного чоловіка. Це по-перше. А по-друге, кохати водночас багатьох чоловіків без сексу — це найвишуканіше розкіш.

— Не думаю, що чоловіки, які тебе кохали, втішилися б, почувши твої слова.

— О, так! Але я вперше вимовила вголос своє кредо. І, сподіваюся, востаннє. Я не нацьковую одного чоловіка на іншого, не хвалюся своїми «перемогами», бо не люблю, щоб мене ревнували. Кожний з них упевнений, що я кохаю лише його, причому незрадливо. І це правда, оскільки зрадою вважається тілесна близькість, а я навчилася стримувати свої сексуальні поривання. Задля більшого.

— Зоре, вибач, але… Невже ти досі незаймана?

— Ні. Якось, уже давно, відпочиваючи на Кіпрі, я поступилася принципами вперше і востаннє. Той чоловік, кіпріот, дуже старався догодити мені, й загалом догодив, проте вранці, прокинувшись, я відчула себе… зганьбленою, окраденою, гіршою за повію, і прогнала його.

— Так буває, коли не кохаєш…

— Коли я лягала з ним у ліжко, мені здавалося, що кохаю. І можливо, кохала б його й досі, якби не… Ми столочили з ним щось гарне. І у подальшому я вже не ризикувала.

— А може, варто було?

— Ні! У мене інше покликання. Я — кохана багатьох чоловіків, а також удова багатьох… Живим я телефоную, пишу листи, розраджую їх, підтримую, надихаю. А за мертвих, найдорожчих, щонеділі молюся у Володимирському соборі. Можливо, я взагалі не жінка, а так… сестриця-жалібниця чи муза. Або черниця, котра, не діставшись монастиря, втрапила в бізнес.

— А ті… найдорожчі… Що з ними сталося?

— Слава, мій сусід, заступився за сестру, до якої чіплялися хулігани, і вони затоптали його.

Вітя з Червонограда, повернувшись з армії, вирішив попрацювати в шахті. Спустився в забій, і його там привалило. Першого ж дня.

Женя з Пінська кохався в поезії, писав мені вірші білоруською, висилав книжки. На сірниковій фабриці, де працювала його мама, сталася пожежа. Він кинувся в охоплений вогнем цех, щоб порятувати її, і не повернувся.

Красень Юрко навчався у Львівському політучилищі, був чемпіоном України з тенісу. Я за щось там образилася на нього й перестала писати йому, відповідати на дзвінки. Він написав мені короткого листа: «Якщо не відгукнешся — застрелюся!» — але я не повірила. Невдовзі до мене потелефонувала його мама. Сказала, що він загинув… внаслідок необережного поводження зі зброєю.

Сашко з Чернівців навчався в університеті, писав мені оповідання, повісті. Мріяв об’їхати весь світ, але не вийшло. Втопився, відпочиваючи в Ялті.

Валерій… Цей був сином голови одного з Київських райвиконкомів, розпещеним самовпевненим одинаком, але, закохавшись у мене, перемінився до невпізнання. Щодня приносив мені квіти. З відзнакою закінчив університет. Поїхав до бабусі в село похвалитися дипломом і, повертаючись у Київ, заснув за кермом…

Я дуже трагічно переживала смерть кожного з них, оплакувала кожного так, ніби він був у мене єдиним. Мене втішала лише одна думка: вони пішли зі світу, кохаючи мене і тільки мене. Й продовжують кохати мене й там. Я вірю, що це так, бо в скрутні хвилини завжди відчуваю їхню присутність… Світлу, підбадьорливу. Хіба ж я можу зректися їх?

Довге мовчання.

— Зірко, а ті, що нині впадають біля тебе… Невже вони не домагаються сексу?

— Чому ж? Домагаються, проте… делікатно. Бояться втратити мене назавше.

— Хто вони?

— За статусом?

— Так.

— Мене ніколи не цікавив статус чоловіка, а тим паче статки. Я хотіла й хочу, щоб він кохав лише мене, й не терплю поблизу навіть тіні суперниці. До речі, жінка, яка може примиритися з тим, що вона в чоловіка не одна, ніколи не доможеться яскравого успіху на обраній царині. Це аксіома.

— Ти справді не жалкуєш, що…

— Ні! Бо, на відміну від своїх заміжніх приятельок, я не знаю, що таке самота, чоловіча байдужість, а то й зневага. Мені повсякчас хтось дарує квіти, телефонує, пише листи. Я маю кому звіритися. Маю з ким піти в театр, на виставку, в ресторан…

— У тебе… вистачає серця на всіх?

— Якби не вистачало, воно б не закохувалося.

— Вибач за вкрай нескромне запитання: чи не здається тобі, що їх цікавиш не так ти, як твої гроші?

— Ні, бо я нікому з них нічого не дарую й не обіцяю свою руку.

— Але, незважаючи на це, вони тримаються тебе? Упродовж років ніхто не полишив тебе першим?

Довга пауза.

— Ні!

«Жінка створила собі міф про недосяжну зорю і живе в ньому. Майже не сумніваюся, що в тих чоловіків, які обожнюють її, є ще й звичайні, доступні жінки. Мабуть, вона також здогадується про це, але стоїть на своєму, щоб не зруйнувати красиву казку. Втім, хто його знає? Може, я помиляюся? Може, якомусь відсоткові чоловіцтва бракує саме такого кохання, й Зоряна дарує їм його щедро й некорисливо?» — подумала я і розпрощалася з нею.

Зоряна потелефонувала мені за тиждень: «Хочу дещо розповісти вам». І наступного дня ми зустрілися в тому ж ресторанчику.

— Був один хлопець — відданий, вірний, — призналася вона. — Його зрада боліла мені так, наче мене зрадили всі. Я мало не наклала на себе руки, а потім наказала собі забути про нього. Й забула. Лише під час розмови з вами зрозуміла, що все ще кохаю його… Повернувшись додому, я відшукала шкільний зшиток. Ось він. Це не щоденник, мені не вистачило терпцю записувати щось регулярно. Тут спогади про одне літо. Я прочитала їх і… вирішила розшукати його… щоб повернути. Будь-що!

Його звали Анатолієм. Він замешкував у Донецьку.

Наступного дня, на світанні, я одяглася, наче на бал, і поїхала сам-одна, без шофера й охоронця, в Донецьк.

Деякі записи Зорянки

Я ненавиджу Кривого. І маму також, коли вона догоджає йому. Інколи мені хочеться, щоб вона померла, бо краще бути мертвою, ніж жити з таким виродком.

Вдома я ходжу, підперезавшись скакалкою, а вночі тримаю її під подушкою. Коли Кривий чіпляється до мене, я складаю її вдвоє і лупцюю його, а він лише посміхається, як кобра. І сичить: «Ще! Ще!»

Може, розповісти мамі? Марна справа! Кривий викрутиться, бо вона кохає його. Хто б мені пояснив, за що можна кохати такого жмикрута, таку падлючу каліч?

Я втекла з дому і три дні жила у Вітиної бабусі. А потім до неї приїхав родич з села — жирний, неохайний свинтус, батечко двох діток, і в першу ж ніч закрався в кімнату, де я спала. Добре, що перед тим Вітя показав мені декілька прийомчиків. Свинтус верещав так, що аж стіни здригалися…

Я ніколи не вийду заміж! Ні за кого!

Мама пообіцяла, що візьме мене з собою в кардіологічний санаторій. Купила мені два плаття, купальник і туфельки на підборах. В них я навіть трохи вища за неї.

— Навіщо ти береш стільки книжок? — запитала мама.

— Читатиму, поки ти лікуватимешся.

— В санаторії треба відпочивати, а не читати. Це раз. Окрім того, там, мабуть, є бібліотека, телевізор.

— А раптом нема?

— Будемо щовечора ходити з тобою на танці.

— Вдвох? — не повірила я, бо, сором сказати, досі жодного разу не була на танцях: мамуся оберігала мене від спокус. Аж раптом…

— Звісно. Лікар сказав, що мені треба частіше прогулюватися й танцювати. А я сама не можу — Карпик може подумати казна-що…

Щоб він здох до нашого повернення!

Ми дісталися Львова поїздом, а до Н. їхали на таксі, бо наші валізи були занадто важкі — я таки взяла книжки, а мама — чи не увесь свій одяг. Жмикрут зостався вдома, то ж чому б не пошикувати?

Н. — маленьке неохайне містечко — знаходиться біля самого кордону з Польщею. Санаторій також не з найкращих, зате оточений сосновим лісом. «Сердечникам» там легко дихається.

А мені легко дихається скрізь, де немає Кривого.

Я познайомилася з Толею, як тільки вийшла з таксі. Він також був у джинсах і картатій, схожій на мою, сорочці. На півголови вищий за мене. Мені одразу сподобалося його густюще, вигоріле до білого волосся, карі очі (глибокі-глибокі) й трохи заповні, але гарні (наче коричневим олівцем обведені) губи.

— Хлопче, де тут адміністративний корпус? — запитала мама.

— Прямо перед вами, — відповів він російською, густим, не хлоп’ячим голосом.

— А третій корпус?

— Там, — показав він не мамі, а мені. — Я живу вон в том доме, рядом с твоим корпусом. Можна, я помогу тебе?

— Допоможи, — відказала я й подала йому валізу.

— А вы давайте свою, — звернувся він до мами.

— Надірвешся, — посміхнулася вона.

— Не волнуйтесь, я сильный! — відказав він і підняв обидві валізи. Легко, наче це були кошики з пір’ям.

— Я — Толик. А тебя как зовут?

— Зоряною, тобто Зіркою.

Він скоса зиркнув на мене, заусміхався:

— Красивое имя. Имя-комплимент. И коса, как из песни. Хорошо, что ты приехала. Здесь такая скука, особенно вечерами. Ребята ходят на танцы, а я не умею танцевать. Вернее, может, и умею, но не пробовал. А ты любишь танцевать?

— Ні! Я люблю бути білкою і стрибати з вулиці на вулицю, з міста в місто; люблю повзати, як мураха, сторінками книжок і плавати, як риба у воді, на екзаменах.

— И сиять на небе, — докинув він.

— Ага, — підтвердила я. — І опівночі, й ополудні, — й посміхнулася йому, як давньому другові, тому що ми якось одразу подружилися.

Толя ще й слова не вимовив, а я вже знала, що він надійний, щирий, справжній і турботливий. Знала, що він неодмінно закохається в моє ім’я і в мою косу, а я закохаюся в його очі і голос… А мама, йдучи попереду, й гадки не мала, що ми вже закохані. Вона, як більшість дорослих, вважає, що закохатися можна лише після тривалого знайомства, добре розпізнавши людину. Мама геть сліпа: Кривий цілий рік залицявся до неї, вже два роки мучить її, а вона й досі не розпізнала, що він — виродок. Ми з Толею в одну мить (у неї на очах!) закохалися одне в одного, а вона цього не помітила. Мама навіть тепер, скуштувавши щастя з Кривим, вірить, що існують якісь спеціальні слова кохання, які чоловік має проказати при місяці, з білою лілеєю в зубах (яка свідчить про чистоту його намірів), а я вже давно знаю, що люди закохуються лише з першого погляду й освідчуються поглядами, а всілякі слова про кохання вигадали поети й піснярі, передовсім для дорослих тупаків, які не розуміють мови поглядів, не здогадуються, що не слова, не інтонація, з якою їх вимовляють, і навіть не вчинки свідчать про кохання, а щось таке… срібне, сяйливе, дзвінке, що не має назви, яке вихоплюється водночас з двох сердець — і вони вже все знають…

Толя, як виявилося, приїхав у Н. з Донецька (де він замешкував з дідом і бабусею) одразу після закінчення художнього училища — відпочити перед вступом до худ. інституту (він чудово малює!) Його батьки (вірніше, мама-медсестра та вітчим — сліпий масажист) проживають у старому, оповитому диким виноградом будинку з великими вікнами, що належить санаторію, і прокидаються раніше за нас. Толя також. Він відчиняє навстіж вікно своєї кімнати і, сівши на підвіконня (в майці й плавках, щоб я бачила його біцепси), гукає: «Девочка Зоря! Пора сиять!»

Я підводжуся з ліжка, виходжу на балкон і махаю йому рукою. А часом — ні, щоб похвилювався, де я, що зі мною. Тоді він умикає допотопний грамофон і крутить мені платівку з давньою піснею:

Мне тебя сравнить бы надо с песней соловьиною,

С ранним утром, майским садом, тонкою рябиною,

С вишнею, черемухой, даль мою туманную,

Самую далекую, самую желанную…

А мама у цей час або дрімає, або чепуриться у ванні. Їй навіть на думку не спадає, що ця пісня для мене й про мене.

Толя, на відміну від мене, обожнює свою маму і любить вітчима. Вранці відпроваджує його в санаторій, потім готує обід і прибирає в квартирі. Як піонер-чемняк. А я в той час або щось читаю, або прогулююся, бо мама до обіду приймає процедури…

Сьогодні я познайомилася з чудовим хлопцем. Він купував у кіоску газети, а я хотіла купити заколку. Але коли він широко всміхнувся мені, я забула про неї і також посміхнулася, але стримано, лише кутиками вуст.

— Ти посміхаєшся, як Джоконда, — сказав він.

— Я краща за неї! — відповіла я.

— Авжеж! — згодився він і запропонував: — Може, поїдемо в місто? Кажуть, там є старовинна церква, яку варто оглянути.

У нього чорні, наче тушем намальовані брови, очі, як чорносливи й довге (до плечей) підкучерявлене волосся.

— Ти учишся в семінарії? — підсміхнулася я.

— Ні. В музучилищі. На третьому курсі. Я скрипаль. А ти перейшла в десятй клас?

— Вгадав, — збрехнула я.

— Мене кличуть Богданом. Я зі Львова.

— А мене Зоряною. Я з Києва.

— Ти лікуєшся?

— Ні, я з мамою. А ти?

— Відпочиваю. Взимку мені оперували серце. В клініці Амосова.

— Справді? Покажи рубець!

Він розстібнув сорочку. Рубець був рожевим і лискучим, як атласна стрічка, простьобана по краях.

— Ух ти! — прошепотіла я і закохалася по вуха в його довге волосся і жахливий рубець. Якби я сказала про це мамі, вона б здивувалася: «Хіба можна закохатися в рубець?» А ще в слово «скрипаль». У Києві кажуть «скрипач». Жахливе слово, схоже на скрип піску на зубах. А «скрипаль» — як кришталь. Звучить співно, ніжно й водночас трохи сумовито. Воно дуже личить Богданові, вірніше, його очам, які схожі на підбарвлений зеленню кришталь.

— Можна торкнутися?

— Будь ласка.

Пучкою вказівного пальця я легенько торкнулася рубця і відчула, що Богдан закохався в мене надовго. Може, навіть до смерті.

— Ти маєш скрипку? — запитала я.

Богдан притакливо схитнув головою.

— Заграєш мені?

— Охоче! — зрадів він.

І я пішла з ним у другий корпус. Він замешкував в одномісному номері, з вікон якого було видно Толин будинок і сосновий лісок.

Богдан грав мені майже годину.

Я сказала йому:

— Ти чудовий скри-паль! Якби я уміла так грати, то, граючи, плакала б від щастя.

— Краще посміхнися, — сказав Богдан. І я пішла додому, вірніше, до Толі, пообіцявши йому, що приходитиму щодня.

Толя сидів на приступці свого будинку перед мольбертом і малював масляними фарбами третій корпус і мене на балконі другого поверху. Я була вбрана у напівпрозору сріблисту сукню і простягала руки до зоряного неба, так, наче збиралася злетіти.

— Я скучив за тобою, — сказав він, і я відчула, що також скучила за ним, і пожалкувала, що він не слухав зі мною Богданову музику.

Вчора ми з мамою ходили на танці. Толі там не було. Богдана також. Одні старі люди. Маму відразу ухопив якийсь лисуватий «сердечник», а я зосталася стовбичити під липою. Мені хотілося повісити мамину театральну торбинку, розшиту чорним бісером, на першу-ліпшу гілку й податися спершу до Богдана (на музику), а потім погуляти з Толею. Але тут де не взявся хлопець. Сіроокий блондин з русявою борідкою. При світлі ламп його волосся (також довге, проте коротше, ніж у Богдана) здавалося золотим. Дуже стрункий і вищий від мене на цілу голову. Я про себе назвала його принцом. Він поклонився, як і належить принцові, і запросив мене танцювати. Я повісила мамину торбинку на шию і подала йому руку. Він вальсував як бог, проте впродовж танцю не промовив ні слова. Просто дивився на мене і танцював, танцював, насолоджуючись кожним рухом. Я також дивилася на нього, вірніше, на вогники, що то спалахували, то гасли в його очах, і мовчала, мовчала, бо відчула, що він не з тих, які люблять базікати під час танцю, й згадувала вірш Анни Ахматової: «Слава тебе, безысходная боль! Умер вчера сероглазый король!» Наше мовчання від миті до миті ставало все прозорішим, усе кришталевішим, і це подобалося нам усе дужче й дужче. Коли музика вмовкла, він відпровадив мене туди, звідкіля взяв, і поцілував мені руку. Це було так чарівно. Потім заграли танго. Я хотіла, щоб він знову запросив мене, дарма, що я ніколи не танцювала танго. Але мій принц чомусь не здогадався, що я чекаю його. Мене підхопив напарфумлений балакучий дядько (за тридцять) в папужистій сорочці.

— В тебе гарна мама, чи, може сестра? — запитав він. А я промовчала, бо мені хотілося не розмовляти, а дивитися на принца, який стояв самотою і також дивився на мене.

— Мене кличуть Ярославом Степановичем. А тебе як? — запитав балакун.

— Зоряною Антонівною!

— Гарно! Гарно! У якому класі навчаємося?

— В музучилищі, — брязнула я, згадавши про Богдана.

— О! — вигукнув він і міцно притулився до мене. Старий шкарбан! — Виявляється, ми колеги. А завуч Дрогобицького музучилища. А ти де навчаєшся?

Я подалася назад:

— Це не має значення!

Але він знову прилипнув до мене:

— Чому?

— Бо мені з вами не танцюється! — відштовхнувши його, випалила я й повернулася на своє місце.

Принцові сподобалося, що я відшила шкарбуна, і він знову запросив мене. І ми знову мовчали, так чарівно, казково, що аж серце заходилося. Лише відпровадивши мене після танцю й знову поцілувавши мені руку, він промовив приємним, співучим голосом:

— Мене зовуть Арсеном.

— А мене Зоряною, — сказала я, збагнувши, що ми обоє закохалися: він — у наше загадкове, омузичене мовчання, а я, крім того, ще й в його золоте волосся, звертання на «ви», делікатні, майже побожні цілунки.

Знову заграла музика, але він не запросив мене. Сказав:

— Вибачте, але я мушу залишити вас. Я замешкую в місті, у дядечка, а він не любить, коли я повертаюся пізно.

— Я також піду звідси! — вирішила я.

— Якщо ви не проти, я проведу вас, — сказав він, і я, притакливо схитнувши головою, підбігла до мами й наплела їй, що хочу перевзутися, бо нові туфлі трохи затісні мені. Мама в цей час розмовляла з якимось «сердечником» про кардіограми, й тому без зайвих розпитувань дозволила мені залишити танцмайданчик.

Дорогою Арсен (чарівне ім’я!) сказав мені, що навчається в Одеському медінституті, на другому курсі, і хотів би щовечора танцювати зі мною, проте завтра не зможе прийти, бо дядечко сподівається гостей, і їх треба прийняти. Я пообіцяла йому, що також прийду на танці позавтра.

Підходячи до свого корпусу, я почула Толікове «Мне тебя сравнить бы надо…», й, попрощавшись з Арсеном, постукала в його вікно.

Ми сиділи майже до півночі на приступках його будинку й розмовляли про імпресіоністів. Коли мама повернулася з танців, я вже «солодко спала», а якщо по правді, думала про Богдана й Арсена, вірніше, про те, якими вони будуть, коли постаріють. Невже такими, як Кривий чи «папужистий»?

Вранці, коли мама пішла, Толя приніс мені три китайські рози, які зрізав удома, альбом Сезана і пакет виноградного соку. Ми вийшли на балкон. Я пила сік, а Толя розповідав мені, який чудо-будинок він зведе для мене. Не тут і не в Києві, а на березі Світязя, де побував минулого літа. Він також хотів поцілувати мене, але не наважився, бо я призналася, що ніколи не вийду заміж. «Чому?» — запитав він, і я розповіла йому про Кривого. Він, скрипнувши зубами, сказав, що вб’є не лише його, а й усякого, хто посміє мене торкнутися.

— А мене б ти зміг убити, якби я піддалася Кривому або якомусь іншому свистунові? — запитала я.

— Так! — не вагаючись, відповів він. Мені було приємно і водночас лячно, бо я знала, що він не жартує.

Коли мій Отелло пішов, я перев’язала рози стрічкою й побігла до Богдана (мама не повинна їх бачити, а скрипаль зрадіє). Він справді зрадів, запарив мені запашний чай з карпатських трав і взяв скрипку. Цього дня він грав лише сумні мелодії, не дивлячись на мене, бо в кутиках його очей поблискували сльозинки. Я зрозуміла, що він думає про свою хворобу, а то й про смерть, і попрохала його заграти щось веселе, танцювальне. Він сказав, що гратиме весільні танчики й пісні. Я приколола рози до волосся й танцювала. Так чудово, як ніколи, допоки він не розвеселився й не почав також пританцьовувати. Коли я відходила, він сказав: «Ти моя наречена. Назавше».

А ввечері на танцях я познайомилася з Женею. Ми трохи запізнилися, бо мама поплямила свою кращу блузку соком і потім довго перевдягалася. На цей раз «папужистий» запросив не мене, а її, а до мене підійшов дорослий, але молодий чоловік. Сказав:

— Разрешите отрекомендоваться: Евгений Кутепов.

— Зірка.

Він розсміявся:

— Звездочка? На погонах?

— В небі, — холодно уточнила я.

— Да, конечно, — охоче згодився він. — Ты так красиво танцевала с попиком, что я сходу догадался, что ты не Галя-Люба-Надя.

— З яким попиком?

— Ну, этим, блондинчиком с бородкой. Может, потанцуем?

Він був не просто гарним, а дуже, дуже… Напрочуд схожим на молодого Тихонова. Крім того, мав над лівою губою зліва симпатичну родимку і злегка попахував сигаретним димком і вином. Бо дорослий і самовпевнений, як усі дорослі.

«Якщо він почне чіплятися, тут же залишу його», — вирішила я.

Заграли танго, яке я не вмію танцювати. Я хотіла відмовитися, але не встигла, бо він обійняв мене і повів у світляне коло.

— Повезло мне! Вчера мне присвоили звание старшего лейтенанта и на погонах вспыхнула третья звездочка. А сегодня танцую с четвертой!

Я заперечила з викликом:

— З першою! Я завжди і скрізь перша!

— Ух ты! — розсміявся він. — А танго, между прочим, танцевать не умеешь!

— Так. Бо я лише вдруге на танцях.

Він здивовано звів брови:

— В самом деле?

— Так!

— Ты школьница?

— Ні, я навчаюся в музучилищі, закінчую другий курс, — збрехнула я. На цей раз — свідомо.

Женя вдоволено хмикнув:

— Годится!

— А чому ти не в формі? В пом’ятій сорочці? — куснула його я.

Він обійняв мене міцніше і прошепотів у вухо:

— Потому, милая деточка, что я в само-волке! Форму оставил на хранение… одной старенькой медсестричке и одел рубашку ее то ли сына, то ли жениха… Исключительно потому, чтобы сегодня увидеть тебя!

Я зашарілася, бо мені сподобалося його шепотіння, але все-таки несамохіть сахнулася його.

— Ты одна приехала?

— З мамою.

— И сбежала от мамы на танцы?

— Ні, вона також тут.

— Где?

Я показала:

— Онде. В білому платті. Танцює з якимось військовим.

Він озирнувся:

— Черт! Это же мой майор! — і потягнув мене за руку до виходу: — Пойдем погуляем!

Я висмикнула руку:

— Ні! Я з малознайомими чоловіками не гуляю!

— Ладно. Постоим в сторонке, под липой.

— Ні! — повторила я і подалася до мами. Побачивши мене, вона густо почервоніла.

— Це моя доня. А це, Зіронько, Андрій Павлович. Він танцював у ансамблі ПрикВо.

Майор мені сподобався. Було б добре, якби мама закохалася в нього і покинула Кривого. Але де там! Мама дуж-же порядна. Без печатки лише танцює.

Я взяла в неї ключі й почвалала в номер. Мені дуже хотілося, щоб Женя наздогнав мене, тому що я закохалася… Не в нього, ні, а в його родимку, слово «самоволка», пом’яту сорочку, яку від одягнув задля мене… І він також закохався. Трохи в моє ім’я, трохи в мою непоступливість, бо якби я пішла з ним гуляти, то повелася б, як Галя-Люба-Надя. А я показала йому, що… Він знайде мене!

Толя чекав мене під корпусом. Смурний-пресмурний.

— Ты опять была на танцах?

— А ти чому не прийшов?

— Отчиму стало плохо. Врачи считают, что ему пора завязывать с работой. А он — ни в какую.

— Чому?

— Хочет выучить меня. Но не такой же ценой! А тут еще и ты…

— Що я?

Він поклав мені руку на плече:

— Зоря! Если ты затанцуешь там кого-то, я рехнусь!

Я так розчулилася, що… цьомкнула його в щоку й побігла в корпус. Щоб не розплакатися.

Мама повернулася за північ. Якщо вона розлюбить Кривого, я закінчу дев’ятий клас відмінницею.

Вчора було божевільно чудовим і водночас лячним. Я пообіцяла Толі, що зранку позуватиму йому. Він хоче написати мій портрет маслом «Дівчина з дзвіночками». Але не вийшло, тому що Богдан не з’явився на сніданок. Я здогадалася, що він занедужав, і побігла до нього.

Йому ставили крапельницю. Виглядав він кепсько: блідий-блідий, очі запалися, щоки поголубіли. Я дві години читала йому вірші Ахматової і розповідала про Київ, а він майже пошепки прочитав вірш поета, про якого я чула вперше. Його також звали Богданом, і він був його далеким родичем. Я запам’ятала лише перші рядки: «Боюсь згасити світло лямпи, бо може стати ще темніш, і ніч, розкладена на ямби, у серце впилась, наче ніж!» Це Богдан віршем сказав мені про те, що пережив уночі.

Толя на повну котушку крутив свою SOS-пісню. Мені було дуже шкода його, але я не могла зоставити Богдана.

Заявилася до нього аж перед дванадцятою. Збрехала, що мама водила мене до окуліста, а там була черга. І в мене зіпсувався настрій, тому що я ненавиджу брехати. Мені навіть здалося, що я вже не кохаю його, бо хіба можна кохати, якщо боїшся?

— Я буду приходити, коли захочу, або не приходитиму зовсім, — сказала я йому.

Мені здалося, що він зрозумів мене.

А по обіді зненацька об’явився Арсен. Чекав мене під їдальнею. Я сказала мамі, що піду в бібліотеку. Вона дозволила й подалася в номер — відпочивати.

Арсен приїхав дядьковою «Ладою», щоб повезти мене в Н., і я поїхала з ним жахливою, вибоїстою дорогою. Він зупинив машину біля церкви, сказав, що його дядько-священик вже сорок років править у ній.

Церква справді була давньою, затишною. Пахла ладаном, воском і цвіллю. І ще чимось… Може, ангелами, а може, душами померлих, яких тут відспівували понад двісті років. Оглядаючи її, я чомусь весь час згадувала Богдана: його сумні очі й голубуваті вуста. Й жалкувала, що не поїхала з ним у Н., коли він мене кликав.

Арсен купив дві грубі свічки і сказав:

— Помолися за мене, а я помолюся за тебе!

Ми запалили свічки перед образом Богоматері, і я мовчком помолилася за нього, а також за Богдана (щоб одужав), за Толю (що вступив у художній інститут) і за Женю (щоб його не покарали за самоволку).

— Ти пішла б заміж за священика? — запитав Арсен, коли ми поверталися в санаторій.

— Нізащо! — відказала я.

— Чому?

— Бо не хочу, щоб у мого чоловіка була бородища, щоб його називали батюшкою, а мене — матушкою Зіркою.

— Зоряною, — поправив він.

Мене розібрав сміх.

— Ага! Я — матушка Зоряна. В чорній хустці й спідниці, що закриває коліна. У мене троє, а то й п’ятеро дітей. Я пощуся разом зі своїм батюшкою, і в гості до нас ходить дяк з дружиною, схожою на засмучену ворону.

Він зупинив машину.

— Я хотів вивчитися на хореографа, але дядько — він зростив мене від малого — наполіг, щоб я вступив до семінарії. Хоче, щоб я після закінчення посів його місце, — похиливши голову, сказав він. І, трохи помовчавши, додав: — Я не прийду сьогодні на танці…

Це було так романтично й навіть трагічно, що я закохалася в нього ще дужче й сказала, щоб розсмішити його:

— Не переживай! Тобі личитиме ряса. Ти виглядатимеш, як золотоволосий ангел. Молоденькі прихожанки закохуватимуться в тебе. Бабусі виціловуватимуть тобі руки. Біси сахатимуться тебе, коли ти йтимеш вулицею, а рецидивісти — каятимуться. І з матушкою не буде проблем. Я підшукаю тобі в Києві таку класну матушку, що всі тутешні священики луснуть від заздрощів.

— Я не хочу ніякої,… — заперечив він.

— От і чудово! — перебила його я. — Не думай про майбутнє. Вчися собі, а там буде видно. В інститут культури можна вступити й після семінарії.

Він глибоко зітхнув і запитав:

— Можна я смикну тебе за косу?

— Навіщо? — здивувалася я.

— Коли я був малим, мені страх як хотілося смикнути за косу бодай якусь дівчину, але я так і не наважився.

— Смикни! — дозволила я, і він тричі полегеньку посмикав мене за косу, а потім поцілував мені руку… наче до хреста приклався, й сказав:

— Якщо ти не захочеш бути зі мною, я пострижуся в ченці…

Вдома я здумала скласти для нього пісню про дівчину, яка закохалася в семінариста, але склала лише приспів:

Я не знаю, які в нього очі:

Може, сірі, а може, і карії.

Він на мене дивитись не хоче,

Бо він учиться у семінарії…

І вечір попервах був чудовим. Прийшов Женя. У сірому піджаку і білій, на цей раз випрасуваній сорочці. І не відходив від мене ні на крок. Розповідав про маму, яка замешкує аж у Тамбові, й про службу на кордоні.

— Ти знову в самоволці? — запитала я.

— Конечно! — заусміхався він. Зуби в нього білі-білі, як перший сніг.

— А пістолет у тебе є?

— Да! — і поплескав себе по грудях. — Я его никогда не оставляю, потому что граница… Все может быть.

— Покажи! — попрохала я. Він відвів мене вбік і розщіпнув піджак.

— Поторгай. Только незаметно.

Я провела рукою по його кишені й закохалася в нього вже по-справжньому…

А потім об’явився Толя. Саме оголосили «білий» танець, і я вирішила запросити його. Але побачивши, що до Жені прямує якась чорнява, коротко підстрижена дівчина, запросила Женю. Толя якийсь час спостерігав за нами, а потім зник. Натомість біля мами з’явився захеканий майор.

— Ну и черт с ним! — сказав Женя. — Он тоже здесь полулегально. В Н. жена и сын. А он, похоже, влюбился в твою маму.

— Нічого в них не склеїться, — сказала я. — Моя мама — суперпорядна пані!

— А ты? — запитав вын. Дуже серйозно, пошепки. — Тоже будешь «супер»?

— Я пострижуся в черниці, — згадавши Арсена, віджартувалася я.

— Или станешь пани Кутеповой, — сказав він без усмішки.

Дивні вони. Всі четверо. Тільки-но закохалися, й уже забалакують про одруження. Мабуть, гадають, що я шалено мрію про печатку в паспорті.

Майор прикинувся, що не бачить Жені. Женя вдав, що не бачить його. Зате мама зауважила, що я танцюю лише з одним хлопцем. Підкликала мене і вручила мені ключі:

— Біжи додому. Хутко! Одна!

Я іронічно підсміхнулася: мовляв, я знаю, чому ти мене проганяєш, проте ключі взяла.

— Вот и хорошо, — сказав Женя. — Погуляем, пока они прыгают.

Але я не ризикнула гуляти, бо знала: Толя не міг піти додому. Никає десь поблизу — ображений, злий. Сказала Жені, щоб він провів мене. Коли ми звернули на алейку, обсаджену молодими сосонками, він зупинився. Рвучко обійняв мене і поцілував. По-дорослому. Я страшенно перелякалася. Мені здалося, що ми, обійнявшись, падаємо з кручі в бездонне провалля. Але разом з тим я хотіла, щоб він цілував мене ще й ще! Може, навіть до ранку… Аж раптом згадала про Толю і, відштовхнувши Женю, побігла до корпусу. Але він наздогнав мене, обійняв ще міцніше й поцілував так, що мені почорніло в очах…

Що коїлося потім — згадувати не хочеться, проте я згадую і згадую…

Толі щосили відштовхнув Женю:

— Не прикасайся к ней, подонок!

— Ты что себе позволяешь? — обурився Женя і вдарив Толю в груди. Той відповів йому тим же. Женя вихопив пістолет і спрямував на Толю…

— Марш отсюда! Пока тебя не повязали за нападение на офицера-пограничника! — майже примирливо сказав Женя.

— «Офицера»? — зневажливо розсміявся Толя. — Если ты в самом деле офицер, а не мразь, спрячь пистолет и докажи это!

— Пошел вон, сопляк! — презирливо процідив Женя. Йому не хотілося битися, бо він був у самоволці. А Толя не міг залишити мене й піти, як сопляк… Я ж стояла, наче вкопана, й мовчала, бо йшлося про честь дами й честь офіцера, тобто це була незвичайна бійка, а майже дуель…

— Считаю до трех, а потом стреляю! На поражение! — попередив Женя. — Раз, два…

І тут Толя плигнув на нього. Ляснув постріл. Женя впав на землю, а Толя на нього… Я спершу подумала, що його прошила куля, і хотіла крикнути, але не змогла. А потім, коли Толя почав тузити Женю, я страшенно зраділа, що він живий, і кинулася розбороняти їх, бо це вже була бійка. Але вони наче подуріли й билися, як тигри…

Аж тут з’явилися майор і мама…

Толя не зрадив їм, що Женя цілував мене. Сказав, що я втікала від Жені, і він подумав, що той чіпляється до мене. Майор забрав у Жені пістолет і пообіцяв йому трибунал.

А мама… вперше в житті побила мене. Вірніше, спробувала побити. Звісно, вже в номері.

— Ти знаєш, хто це? Відомий ловелас! Юрій Сергійович сказав мені, що він тут половину дівчат перепсував, що днями до нього приходила медсестра з фізкабінету, яка працює разом з Толиною мамою. Вона вагітна від твого залицяльника, а він не хочу одружуватися! Якби Толя не надавав йому, то невідомо, чим би все закінчилося!

Я розсердилася на всіх і нагрубіянила мамі. Сказала: «Твій Юрій Сергійович також ловелас. У нього в Н. дружина і син, а він бігає на танці й прогулюється з тобою!» Мама ляснула мене по губах і зачинилася в ванні. Мабуть, плакала там, і я розумію, чому. Їй подобається майор, але вона боїться втратити Кривого, хоча він і бридкий, і підлий…

Вранці я довго стояла на балконі, але Толя так і не визирнув з вікна, не ввімкнув патефон. Зализує рани і дується на мене.

А Женя, що б там про нього не казали, кохає лише мене!

Я просиділа в Богдана майже до обіду. Він знову лежав під крапельницею, але виглядав краще, ніж учора. І коли медсестра пішла, заграв мені дві власні мелодії. Я пообіцяла йому, що буду відвідувати всі концерти відомих скрипалів.

Арсен знову чекав мене під їдальнею. Я сказала мамі, що в мене болить зуб, і вона послала мене до лікаря, бо й гадки не мала… Боялася одного Женю. Ми з Арсеном знову поїхали в Н. Я попрохала його показати мені кордон (де муштрують Женю, а може, навіть зривають з нього погони чи відкручують одну зірку), але Арсен сказав, що ми нічого не побачимо, крім лісу. Дорогою він розповідав мені про навчання в семінарії та печерських святих. Може, й справді податися в черниці?

Під вечір Толя ввімкнув патефон. Я вийшла на балкон і махнула йому рукою. Ми помирилися. Після вечері він перестрів нас біля корпусу (з підпухлим оком), сказав мамі, що хоче намалювати мій портрет. Але мама не відпустила мене. І на танці не пішла. А коли заявився майор, пошушукалася з ним в коридорі, а в номер не запросила. Я хотіла сказати їй, щоб вони не соромилися мене й не боялися Кривого, але не наважилася.

— Поцілуй мене! — попрохав сьогодні Богдан. Я цьомнула його в щоку. Вона була сухою й прохолодною, як опалий листок.

— Наче мертвого, — сказав він.

— Дурниці, — відповіла я. — Ти будеш жити довго-довго, складеш мені гарну пісню чи мелодію, і напишеш: «Присвячую Зоряні».

— Краще Зорі, — сказав він і дозволив мені побавитися його волоссям. Воно в нього напрочуд легке й густе. Я заплела йому дванадцять кісок. Зодіак!

— Ти хто? — запитав він.

— Скорпіон.

— А я Тілець. Ми з тобою ідеальна пара.

А Женя, цікаво, хто?

Толя завершив «Дівчину з дзвіночками» й оправив її сріблястою рамкою. Вона дуже вродлива (вродливіша за мене) й ніжна. Дивиться на світ задумливо, зачудовано, так, наче бачить його вперше.

— Я не така гарна, — сказала я Толі.

— Такой ты будешь завтра, — сказав він і пригостив мене борщем, який сам приготував, а потім я дрімала в кріслі-гойдалці. Він поволі колихав мене й розповідав, якою я буду, якщо уникатиму таких типів, яв Женя.

З Толею мені найлегше, бо він зовсім-зовсім свій.

Цієї ночі мені снився Женя в обшарпаному одязі й наче в тюрмі. Якщо він завтра не з’явиться, я піду лісом до кордону, щоб солдати затримали мене і відвели на заставу. Мені, звісно, дістанеться і від майора, і від мами, зате я дізнаюся, що з ним, а то й побачу його.

Мама розмовляє зі мною крізь зуби: медсестра, яка ставила Богданові крапельниці, донесла їй, що я заходжу до нього.

— Ти поводишся як повія! — сказала вона і дозволила мені дружити лише з Толею. А я сказала, що я вже доросла й «дружитиму» з усіма цікавими хлопцями. Вона третій вечір не ходить на танці й телефонує Кривому з автомата, що в холі.

Санітарка показала мені стежку, що веде до кордону.

Мені не вдалося стати порушницею кордону, тому що в неділю, коли ми з мамою грали на спортмайданчику в волейбол, з’явився Женя. У військовій формі! Яка йому шалено личить! Привів солдатиків на дружній матч з «сердечниками». Побачив мене і розцвів, а мама, навпаки, кинула м’яч і, обхопивши мене за талію, повела зі спортмайданчика. Женя наздогнав нас і сказав мамі, що хоче поговорити з нею.

— Відійди! — наказала мені мама, і я відійшла, але недалеко, відтак, майже все чула:

— Почему вы запрещаете вашей дочери встречаться со мной?

— Дайте їй спокій! Ви дорослий мужчина, а вона дитя!

— Я советский офицер. Коммунист.

— Хоч член політбюро! Ви вже тут не одну звели…

— Я люблю ее и хочу на ней жениться!

— Овва!

— Хоть сегодня.

— Де ж ви збираєтеся жити? В цьому напівселі чи в казармі? А може, вам закортіло в Київ?

— Не надо меня оскорблять! Я этого…

— Їй ще вчитися і вчитися…

— …я подожду…

— Сім років?

— Почему семь? Через два года она закончит музучилище…

— Їй ще два роки навчатися в школі і п’ять в інституті. Лише тоді я дозволю…

— В школе? Она сказала…

— А то не видно!

— Я подожду!..

— Еге! Наволочившись тут з іншими?

— …будет единственной…

— …чорта з два!

— Вы не можете запретить мне!..

— Я подам заяву, що ви спокушаєте неповнолітню…

— Она тоже любит меня, и поэтому…

— Що ви тямите? Для вас кохання, це… Знайдіть дорослу… і не чіпайте мою… Вона в мене одна, і я не допущу!..

— Увидим! — відказав Женя і помахав мені рукою: — До встречи, Звездочка!

Дорогою мама не промовила й слова, зате в номері закотила таку істерику, що… «Смаркач! Як він розмовляв зі мною? «Советский офицер! Коммунист! Она меня тоже любит!» Вона всіх любить! Не перебирає! Таке в мене лікування! Якщо я бодай раз побачу біля тебе його чи якогось іншого, — негайно відправлю додому!»

І знову довго плакала в ванні…

А я так і не заснула. Думала про себе, про них. Як їй пояснити, що я не повія, бо повії нікого не кохають, а я їх справді кохаю і не хочу ні з ким розлучатися? Як їй розтлумачити, що я не зможу «дружити» лише з Толею, знаючи, що страждає Богдан, Арсен, що Женя з відчаю може податися до котроїсь із тутешніх дівчат?

Я не хочу вибирати когось одного! Не хочу заміж! Хочу, щоб мене кохали всі!

Якщо я зостануся, мені доведеться повсякчас брехати, викручуватися, сваритися не лише з мамою, але й з ними, бо кожний хоче бути єдиним, а це неможливо…

Вранці я сказала мамі, що хочу повернутися в Київ. І вона, як не дивно, зрозуміла мене й навіть похвалила: «Ти виявилася розумнішою, ніж я гадала…»

«Це зречення чогось одного заради всього назавжди визначило долю цієї, без сумніву, сильної жінки», — подумала я, закривши зошит, і поцікавилася подальшою долею її обранців.

— Мама дозволила мені попрощатися з усіма, крім Жені, — сказала Зоряна. — Прощання ці були несподіваними для них і вже тому дуже драматичними, щоб не сказати більше. Я поїхала не додому, а до бабусі, в Житомир. Після лікування туди ж приїхала мама, і ми повернулися до Карпика вдвох. І вже наступного дня я отримала листи від трьох хлопців на адресу подружки. Згодом відгукнувся і Женя: вивідав нашу адресу в санаторії. Перший лист потрапив мені в руки, а два наступні перехопила мама, й на її прохання майор домігся, щоб сякого-такого старлея перевели служити в Сибір. Але й звідтам він писав мені — спершу на адресу тієї ж подружки, а згодом на Головпоштамт, до запитання.

Доля хлопців склалася по-різному. Богдан через два роки помер, і його мама вислала мені понад десять музичних творів з «Присвячую Зорі». Їх сьогодні виконують на конкурсах молоді скрипалі.

Арсен, закінчивши семінарію, прийняв постриг, закінчив духовну академію. Зараз він викладач Київської семінарії й один з найуспішніших помічників патріарха. Мій духівник і порадник.

Женя з часом також зрозумів мене і примирився з тим, що я не буду пані Кутєповою. Одружився на сибірячці (з мого благословення), але прожив з нею недовго. Має сина. Закінчив Московську військову академію, вже декілька років полковник. Замешкує в Москві, працює в генштабі. Телефонує мені щотижня, пише листи. Прилітає на свята з різними маленькими «сюрпризами». Каже, що якби не кохання до мене, одружився б з якоюсь Галею, гуляв би й попивав у Н. до пенсії.

Лише Толя, котрого я вважала найвірнішим, найвідданішим, зрадив мене. Попервах також писав красиві листи, посилав малюнки, фотознімки, двічі приїздив до Києва. В інститут того року не вступив: помер вітчим-годувальник, і він пішов працювати. В забій. Щоб заробити гроші на навчання. А потім (я вже була студенткою) я отримала короткого листа українською: «Вибач, Зірко, але я покохав іншу дівчину і позавчора розписався з нею. Це моя доля. Її зовуть Людою».

Я дуже болісно переживала його зраду. Провалила сесію, вилетіла з інституту. А потім, потроху оговтавшись, наказала собі забути про свою поразку, щоб не втрачати впевненості і бажання перемагати. І як мені здавалося, забула. Аж ні…

Словом, після розмови з вами вже наступного ранку я вдяглася, наче на бал і, осідлавши свою «Тойоту», поїхала (без шофера, без охоронця) в Донецьк — шукати Толю.

Зі слів Зоряни

Вона змалку любила високі гори й заліснені пагорби за те, що вони тулилися один до одного й завдяки цьому здавалися родиною — неподільною, непохитною, котра може захистити не лише себе, але й усякого, хто попросить у неї захисту. А степ, надто широкий, ковильний, бачився їй вбогим, беззахисним самітником. Сиротою, що пошепки молиться сонцеві, яке млоїть його, та зорям, які його не чують.

Дівчинкою їй уявлялося, що Толя — це висока гора, що може підперти небо, на якому вона буде сяяти. А тепер, долаючи на максимальній швидкості пожухлу рівнину, на якій нема за що зачепитися поглядом, вона подумала, що Толя, можливо, був степом, гомін якого, не почутий зорями, пролився на нього ж скупими сльозинками дощу…

Вже хоча б тому, що народився він на вулиці з невеселою назвою Безлісна. Безнадійно, безперспективно безлісна…

Їй хотілося думати, що вона помиляється, що насправді Толя домігся успіху, але не в царині мистецтва, а став, скажімо, відомим архітектором чи дизайнером на своїй батьківщині або ж за кордоном. Адже він був таким працездатним і мужнім. Їй не вірилося, що вона знайде його за старою адресою, проте сподівалася, що хтось із колишніх сусідів підкаже їй, де його шукати. І відчувала, як це не дивно, живий біль, майже такий самий, як тоді, коли прочитала «покохав іншу». Бо з Толею їй було найлегше, бо Толя збирався вчитися у Києві, і в глибині душі вона вже бачила його єдиним…

За рік вона відновилася в університеті й незабаром несподівано забагатіла: старий, немічний сусід — збирач живопису й антикваріату, котрому вона допомагала, чим могла, заповів їй свою колекцію за умови, що енергійна, здібна студентка продасть її, а виручені гроші вкладе в якусь перспективну справу.

Зоряна продала лише частину антикваріату і придбала, ще будучи студенткою, декілька найсучасніших комп’ютерів. З цього й розпочався її успішний бізнес — рятівник від негараздів, дарувач утіхи, майже рівної коханню.

А Толя минувся, як степ…

Засіріли на тлі високого неба терикони, проявився оновлений, але все ще оповитий гіркуватим запахом полину, бензину і вугільного пилу Донецьк.

«Маю не лише знайти Толю, але й повернути його! Будь-що!» — сказала вона собі, й зупинивши машину, запитала в постового міліціонера, як дістатися Безлісної. Як вона й гадала, жадана вулиця знаходилася далеко від центру тому перше, ніж вирушити на пошуки, вона зняла номер в одному з центральних готелів і пообідала там, стараючись не думати про те, що скаже йому (як не думала тоді, коли побачила вперше), не осмислювати своїх думок, а довіритися відчуттям, покластися на інтуїцію… Щоб на цей раз здобути його назавше!

Безлісна виявилася саме такою, як вона собі уявляла, — безрадісно-сірою. Одноповерхові, здебільшого старі будиночки — цегляні, саманні, паркани з різнокольорових дошок, жерделі, вишні… Стійкий запах тушеної капусти й вугільної пилюки, землі, що прагне дощу…

Ось і будиночок, куди вона впродовж майже трьох років засилала листи зі своїми віршами, фотознімками, невигадливими сувенірами, — за старим, наче стуленим з обвуглених дошок парканом, на який сперлися дві ревматичні вишні, ворітця з погризеною іржею поштовою скринькою…

«Схоже, тут замешкують чужі, старі люди», — вийшовши з автівки, подумала Зоряна. Підійшла до ворітець, і замість того, щоб постукати чи гукнути господарів, заціпеніла перед ними, не розуміючи, чому їй, яка не бентежилася навіть у кабінетах найвищих урядовців країни й на дипломатичних прийомах, тут так моторошно, що й рука не здіймається постукати… А може, й не треба? Може, варто розвернути автівку й, переночувавши в готелі, повернутися в Київ, щоб не почути «Він загинув» або «Вже давно а Америці»?

Стояла так, прислухаючись до розчарованого, докірливого шелестіння дерев, допоки ворітця самі не розчахнулися. З них визирнула огрядна, кругловида, коротко підстрижена жінка в ситцевому, підлинялому на грудях і животі платті. Шпигнула її карим, гарячим поглядом:

— Чого вам?

— Чи замешкує тут… Анатолій… Черняк? — затинаючись, запитала Зоряна.

— Ну, тут… А де йому ще замешкувати? — роздратовано промовила жінка.

«Мабуть, родичка. Очі гарні й брови, як у Толі, проте… Чому вона з такою ненавистю дивиться на мене?» — подумала Зоряна й промимрила невлад:

— Дуже приємно.

— А навіщо він вам? — з викликом запитала жінка.

— Ми колись… дружили.

— «Дружили», — перекривила вона її. — Було, та загуло. Тепер з ним хіба що чорти дружать. Так що їдьте звідсіля. І хутчій!

— Ви… Люда? — вірячи й не вірячи своєму здогадові, запитала Зоряна.

— Ну, Люда. А що?

— Мене зовуть Зоряною. Я приїхала не до нього, а у відрядження.

— Та знаю я тебе, — перйшла на «ти» жінка. — Бачила по телевізору, як ти видрючувалася: «видатна бізнесменка», «фатальна жінка, яку жодний чоловік не зрадив»!

— Крім Толі, — несамохіть вирвалося в Зоряни.

— Крім Тольки? — витріщилася на неї жінка й заперечно захитала головою. — Брешеш! Не було цього! Не могло бути!

— Чому?

— Тому що це ти зламала йому життя. А він мені! А тепер… валиш на нього? Їдь! Нічого тобі тут робити! Їдь, бо… — злобно просичала Люда й замахнулася на неї.

«Боїться, що я відніму в неї… отакої… чоловіка, — відсахнувшись, подумала Зоряна, і, щоб вгамувати її, сказала примирливо:

— Він написав мені: «Вибач, я покохав іншу й розписався з нею. Це моя доля! Її зовуть Людою».

І подумала з гіркою іронією: «Оце так суперниця!»

Рука жінки опала.

— Отак написав?!

— Клянуся!

— Не може буть! Він жодного разу не вимовив ні «кохаю», ні «люблю», — розгублено пробелькотіла вона й затягла тужно: — Брехня, брехня! Це я покохала його, а він… Повів у загс. Та краще скинув би з терикона, або вдарив, ніж…

«Мабуть, Толя залишив її невдовзі», — подумала Зоряна і, зауваживши молодицю й чоловіка, що простували до них, сказала:

— Може, впустите мене на подвір’я, бо онде люди… задивляються на нас.

— Ні! — розкинувши руки, вигукнула жінка. — Їдь собі! Їдь!

— Я б поїхала, та несила. Вісім годин просиділа за кермом. Може, чаєм пригостите?

— Ні, — просичала жінка, але руки опустила.

— Драстуй, Василівно! — насмішкувато проспівала молодиця. — У тебе, я бачу, клієнтка… — й звернулася до Зоряни: — Лучче з нами зговоріться! Дом новий, обустроєний. А цей… з хвундамента зносить нада. К чортовій матері!

— Про що це ви? — не зрозуміла Зоряна.

— А ви хіба не по об’явлєнію? — запитав чоловік.

— Ні! — відрізала Люда. І до Зоряни: — Заходь!

Зоряна, кинувши їй «Дякую!», зайшла на подвір’я — тісненьке, поросле споришем, у якому порпалися три курки. Поглянула на саманний будиночок з прибудованою верандочкою, вищерблені східці й запитала:

— Купили нове житло?

Люда махнула рукою:

— Куда нам!.. Продаю оце, щоб переїхати в село, до матері, бо ж не у всіх мільйони, а треба якось жить, сина учити… — і показала на дерев’яний столик, застелений витертою клейонкою: — Сідай!

Зоряна сіла на вузеньку лавочку, потрухлі ніжки якої вросли в землю, поклала на столик торбинку від Діора.

— Піду чай запарю, — осудливо зиркнувши на торбинку, сказала Люда.

— Може, спершу побалакаємо? — запропонувала Зоряна.

— Про що нам балакать? — буркнула Люда. — Сина-а! Костику!

— Що, ма? — вийшовши з будинку, запитав хлопець в картатій сорочці й приношених джинсах. І прикипів поглядом до Зоряни.

«Господи! — зчудувалася та. — Викапаний Толя. Ні, вищий і витонченіший. І також у картатій сорочці».

— Це… клієнтка, — сказала Люда. — Приготуй нам чаю!

— Добридень! — привіталася Зоряна.

— Здрасстє, — видихнув хлопець і зайшов у будинок.

— Правда, красивий? — з гордістю промовила Люда. — Через рік закінчить художнє училище. А ласкавий! А турботливий! Якби не він, я б вже давно здуріла, — й попрохала пошепки: — Не кажи йому, хто ти! Нікому не кажи, бо тут люди… Лише себе люблять, і то на Великдень. А я не тутешня. Вінницька. Направили мене сюди. Після закінчення педучилища, вихователькою в дитсадок. Онде! — показала. — В отій хаті, що під шифером, я до заміжжя куток знімала. Сподівалася, що знайду на чужині щастя, а бач, що вийшло?

— А Толя… закінчив художній інститут? — обережно поцікавилася Зоряна.

— Де там! — махнула рукою Люда. — Навіть поступати не пробував. Але час від часу щось там малював. А років з десять тому, у свій день народження, попалив усе, до останнього аркуша, на городі, під грушею.

— Чому?

— Бо напився. Костик плакав, просив: «Не пали!» — а батечко у нього вуглинами кидав, щоб нічого не вихопив…

Змахнула вказівним пальцем сльозинку з ока й підперла щоку твердим, засмаглим кулаком.

— А де ж він тепер? — спроквола поцікавилася Зоряна.

— Та тут він, тут, — знехотя шелеснула Люда.

— В будинку? — стрепенулася Зоряна.

— Чорта з два! Ще вранці подався… у свій «рай»!

— Це куди?

— Не треба тобі бачити його, — трохи помовчавши, сказала жінка. — Напийся чаю і Бог з тобою! У нас і без тебе горя по тім’я!..

— Та не з’їм я його! І з собою не прихоплю! — розсердилася Зоряна. — Перемовлюся й поїду!

— «Перемовишся»? — їдко процідила Люда. — А нам як жити після твоїх «перемовин»? Як йому?…

— Людо! Я просто хочу знати, чому?… Написав, що кохає, що приїде… Потім місяць мовчав… А потім прислав записочку…

— Коли саме?

— В липні.

Люда скрушно похитала головою:

— Отже, після аварії.

— В шахті?

— Еге! — підтвердила Люда. — Після аварії і за кілька тижнів до нашої розписки.

— Ви… не помилилися? Він написав мені, що женився, ще до одруження?

Люда притакливо схитнула головою і сказала:

— Дай йому спокій! Я сама тобі все поясню, бо аж тепер зрозуміла… Я закохалася в нього рік перед тим, але без надії. Тут всі знали, що в нього є дівчина з Києва, яка щотижня строчить йому листи. Поштарка розплескала. А потім стався вибух і мені сказали, що Толю хоч і обпалило, але він живий, у лікарні. Я бігла у лікарню, як за царством небесним. Думала, не захоче його тепер київська красуня… Він хоч і не дуже постраждав (ліва рука в гіпсі, щока обпалена), проте… називав себе «уродом» і навіть поривався вдавитися. Я приходила до нього щодня, бо дід з бабою вже були немічні й не могли доглядати його. І він повсякчас повторював: «Зірка отвєрньотся, Зірка бросіт…» Я здогадалася, що він згадує свою дівчину, і якось брязнула йому: «А я тебе ніколи не покину!» Коли він виписався, я прийшла сюди — провідати його. Думала, що тепер зродиться між нами любов. А він… узяв мене… без теплого слова, без поцілунку, як повію, під тією грушею, де спалив малюнки. А через три дні покликав у загс. Я вирішила, що це ти порвала з ним. А виявляється, це він… порвав усе, чим жив досі, щоб не признатися, що… опік трохи спотворив йому лице. Він був надто вразливим і, як мені здається, йому дуже боліло, що ти — столична студентка з заможнішої родини, а він — шахтар з обпеченим лицем… А Люда кохає його і таким, Люді він у будь-якому вигляді — подарунок…

І примовкла. Зоряна також довго мовчала, бо що тут скажеш. Хіба що: «Дарма він не признався мені. Я не покинула б його. Навпаки, окрім усього, закохалася б ще й у рубці… Така я була… чудна!»

Першою подала голос Зоряна:

— Я хочу поглянути на нього. Зоддалека. Бодай одним оком. Де він?

— Не треба тобі на нього дивитися. Нема на що! — глибоко зітхнувши, промовила Люда.

— І все ж таки…

— Яка ж ти… вперта! — скипіла жінка. — Кажу, не треба, значить, не треба! Він зранку там… на сусідній вулиці. Біля пивного ларька! Хочеш помилуватися нашим горем — біжи й милуйся!

З будинку вийшов Костя з пластмасовим, ще совковим підносом, на якому парували дві чашки чаю, стояла надщерблена цукерничка, лежали дві ложечки й декілька паперових серветок.

— А собі приготував? — запитала Люда.

— Я не хочу, — кинув він і обережно простелив перед Зоряною серветку, поклав на неї ложечку, а потім поставив чашку з напоєм.

— Посидь з нами, — попрохала Зоряна.

— Ніколи йому розсиджуватися! — насупившись, заперечила мати. — Забор треба підправити, бо от-от впаде!

— Впаде — піднімете, а я поїду — й шукай мене, — пильно дивлячись на хлопця, сказала Зоряна.

Той сів біля матері. Спокійний, впевнений, як Толя колись… На позір. А насправді — надміру вразливий і тому беззахисний…

— Права маєш? — запитала вона його.

— Так!

— Англійською розмовляєш? Бодай трохи?

— Розмовляю. Майже так само, як українською та російською.

— Де хочеш працювати?

— Хочу вчитися у художньому інституті.

— Покажи мені свої малюнки.

Він мовчки підвівся і пішов. Люда, збагнувши, що київська багачка може бути корисною її синові, заусміхалася й звернулася до неї на «ви»:

— Покладіть собі сахарку! Вам він не завадить! — і почала хвалитися цьогорічним врожаєм жерделів…

Костя виніс з будинку велику шкіряну течку, вочевидь, батькову, й, поклавши її на стіл, сказав:

— Ма, приготуй мені, будь ласка, каву.

Люда підхопилася:

— Заварну чи розчинну?

— Заварну, — відказав він. Мати побігла готувати каву, а він вийняв з течки кільканадцять малюнків олівцем, декілька невеликих акварелей і одну картину, написану олійними фарбами… й оправлену в сріблясту рамку.

Вечір… На небі зайнялася перша зоря, і дівчина в голубуватому напівпрозорому платтячку простягла до неї руки.

«Це ж Толина робота!» — попервах подумала Зоряна, але придивившись, збагнула, що ні. Сюжет був той самий, але барви інші — живіші, прозоріші… Й акварелі, на яких була зображена зеленоока дівчинка з пишною косою, також були… чарівнішими, талановитішими… Їй хотілося дивитися на них довго-довго, як у дзеркало, що повертає не так молодість, як свіжість вражень від життя, яскравість переживань.

Хлопець мовчки стояв у неї за спиною. І вона також мовчала, бо що тут скажеш? Він приніс їй те, що малював потай від матері, — батькову королівну, його перше й, можливо, єдине кохання, котре занапастило його замість того, щоб вивести на стежину якщо не слави, то принаймні визнання… Тому що тату забракло впевненості й віри у себе…

— Ну, що скажете? — запитала, вийшовши з кавою, Люда.

Зоряна накрила акварелі малюнками олівцем: будинок, оповитий диким виноградом, портрет Толиної матері, сліпого вітчима намальовані майстерною, вже твердою рукою.

— Гарні роботи! — відповіла Зоряна й звернулася до хлопця: — Я можу запропонувати тобі роботу в моїй фірмі.

— У Донецьку? — поцікавилася Люда.

— Ні, в Києві.

— У Києві?… — розчаровано протягла жінка. — Де ж він житиме? Там квартири, кажуть, ще дорожчі, ніж у нас.

— Якщо дійдемо згоди, квартиру йому оплачуватиме фірма.

Люді це сподобалося, а хлопець сказав:

— Я хочу вступити в художній інститут.

— Цього року ти вже не вступиш — треба підучитися. Але не в Донецьку, а в якого столичного метра. За рахунок фірми.

Люда схвально закивала головою.

«Боїться, що син провалиться без грошей, без «блату» і також почне попивати», — здогадалася Зоряна й запитально зиркнула на хлопця.

— І що ж я робитиму у вашій фірмі? — скептично підсміхнувшись, запитав він.

«Вочевидь, витрактував мою пропозицію як милостиню», — подумала Зоряна і сухо поцікавилася:

— Тебе влаштує посада мого референта, тобто помічника… з загальних питань?

— Тобто? — запитав Костя.

— Куди пошлють! — відрізала Зоряна.

Люда посмутніла й запитала згірчено, понуро:

— І що ж він там у вас зароблятиме?

— Перші три місяці тисячу, а там побачимо.

— Гривень? — не зрозуміла жінка.

— Та ні, доларів.

Люда вражено зойкнула й присіла на лавку.

— Ми — солідна фірма, — пояснила Зоряна. — Це — найнижча платня для працівників з вищою освітою. Якщо покажеш себе — отримаєш посаду менеджера й зароблятимеш удвічі більше.

— Канєшно, справится! — вигукнула Люда. — Він у нас толковий, беручкий! — і звернулася до сина: — Може, поїдеш, сину? З боргами розрахуємося, будиночок підлатаємо, а ти колись на цьому місці новий побудуєш!

Костя притакливо схитнув головою і спитав Зоряну:

— Коли приїхати?

— Якщо добре водиш машину, можемо вирушити прямо зараз, а ні — завтра, бо я дуже втомилася, мушу відпочити.

— У нас? — розгублено пискнула Люда.

— Ну що ви? Я маю номер у готелі!

— Поїдемо зараз, — сказав Костя. — Ввечері їхати легше — машин мало…

— Збирайся! — закомандувала Зоряна і звернулася до Люди: — За умови, що ви не скажете батькові, що я навідувалася і що хлопець працюватиме в моїй фірмі.

— Не скажу! — зраділа жінка. — Христом присягаюся, що не скажу!

«Не скаже вона… Навіть під гіпнозом не признається, кому доручила свого одинця», — подумала Зоряна.

— Костя знайшов роботу через Інтернет. І платитимуть йому попервах п’ятсот доларів. А де саме — ви не знаєте.

— Та не питатиме він! — вигукнула Люда. — Йому аби на пиво з горілкою гроші були!

Костя кермував управно, як досвідчений водій, і Зоряна швидко розслабилася. Відкинула крісло, заплющила очі й побачила себе амазонкою, яка мчить на баскому коні… Степом, степом, до милих серцю пагорбів з золотими куполами. А що квилить зорям той степ, п’яний від безсилля перемінити свою долю, хіба не однаково? Лежачого чують лише лежачі… Успіху домагаються лише ті, що впродовж усього життя рвуться увись. І не дозволяють ралові — житейським обставинам — переорювати свою долю. І кохання також!

Бачила себе войовницею, яка викрала юного королевича. У безлісної вулиці, злиднів, пивної бочки? Ні! У пустоти, у безнадії, а відтак — у смерті, якою помер його батечко, котрого вона хоч і кохала, але недостатньо, не всім серцем…

Думала: «Я зроблю все, щоб він став знаменитим художником, щасливою людиною…»

Всю дорогу їхали мовчки, бо й без слів було ясно, що він закохався ще підлітком у батькову далеку зорю, а вона в нього… Також не сьогодні, а тоді, коли вперше відбилася в очах Толі…

Коли попереду засяяли вогні Києва, подумалося їй: «Це не я викрала його, це він викрав мене у всіх чоловіків… За моє терпіння, за несхитність…»

Я зустрілася з Зоряною на Подолі, де Костя виставляв декілька своїх робіт. Вони справді були вартими доброго слова. Зоряна виглядала щасливою, радісною. На той час вона вже три роки була замужем за своїм принцом і народила йому двох карооких хлопчиків. Ні Люда, ні Толя не бачили їх і не знають, що син одружився з нею. Замешкують у новому, зведеному на її гроші будинку і дякують Богові за те, що синові так поталанило в столиці.

Примітки

1

Смак.

2

Трубка для пердіння.

3

Незаймана.

Content

Неля Шейко-Медведєва
Сліпучі катастрофи
Пентадрама жінки

Композиція із засушених квітів

Сварґа

Позначена блудами

Передчуття

Весталка

Примітки