Юн Ха Лі

Зброя помсти

Розділ 1

Джедао прокинувся в розкішно оформленій кімнаті, де стіни були розмальовані чорнильними малюнками та стояли цікаві асиметричні стільці та напівпрозорі столи. Останнє, що він пам’ятав, було ліжко у набагато меншій кімнаті, де він боровся зі своїм другом Руо за ігровий контролер. Краще щоб це не був готель, подумав він, задавшись питанням, чи не переконав його Руо знову втнути якусь дурницю, через яку потім доведеться жаліти. Він не міг дозволити собі щось подібне.

Не довіряючи ситуації, він сховався за стілець, в якому спав, і прислухався. Ні звуку. Через деякий час він озирнувся навколо, обережно і тихо. Вхідні двері були закриті, а навпроти них був відкритий вхід до іншої кімнати. Ні вікон, ні екранів перегляду, якщо тільки вони не були приховані.

Руо, подумав він, якщо це твої чергові пустощі…

Протяг вітру пройшов крізь кімнату, і він здригнувся. Тоді глянув на себе. Вони змінили його одяг. Зараз він був одітий у тонку білу сорочку і шорти. Може хтось з Академії Шуос хоче познущатися з нього?

Ніхто не стріляв у нього, тому він ризикнув встати. Парадоксально, але це зробило його впевненішим. Він знав, як поводитися з кулями, вогнем і димом.

Щось стурбувало Джедао, коли він подумав про це. Пам’ять послужливо підказала йому, що останній рік він був першокурсником в академії, але також він був впевнений, що шуоси не викладали першокурсникам курс володіння зброєю. Звідки взагалі він знав цей матеріал?

Джедао обшукав першу кімнату, потім став сміливішим і обійшов решту. Кімнат було шість, а не сім, що змусило його нахмуритися. Невже гептархат вже перестав наполягати на числі сім для всього? Кімнати теж були артистично вмебльовані, в чому ніхто не сумнівався. І жодних ознак Руо.

Комод займав одну стіну спальні, такий же розкішний, як і решта меблів. Лише у верхньому ящику лежали предмети одягу. На жаль, це була уніформа Кел. Принаймні, Джедао припускав, що це одяг Кел, чорний із золотою обшивкою, правильних кольорів. Він пошукав шпильки чи медалі, повивертав кишені, щоб ті щось розповіли йому про власника уніформи. Не пощастило, хоча подвійні смуги на манжетах вказували, що уніформа належить високому офіцеру. Стиль теж виглядав дивним. Ліва половина кітеля могла завертатися, і під нею замість ґудзиків були кнопки, застібки були у вигляді гачків і петель, які утримували половинки з'єднаними.

Поруч з мундиром, забившись у куток, ховалася пара шовковистих чорних напіврукавичок. Це свідчило про те, що мундир належав комусь, відрядженому до Кел, а не справжньому солдату Кел.

— Гаразд, — сказав Джедао, намагаючись ігнорувати неприємне відчуття в животі, — це вже не смішно. Ти можеш вийти, Руо.

Ніякої відповіді.

Джедао розглянув можливість того, що хтось випадково забув свою форму. Він узяв кітель і знову розгорнув його. Потім штани. Виглядало на те, що вони підійдуть йому — зачекай но… секунду. Він звузив очі на руки, а потім ноги, розглянувши їх. Коли він наростив усі частини? Не те, щоб він нарікав на це, але останнього разу, коли він оглядав себе, він був стрункішим.

Він почав думати, що Руо не має з цим нічого спільного. Принаймні, він не міг придумати, з якої причини Руо дав йому препарат, що сприяє нарощуванню м'язів протягом ночі. У такому випадку, що відбувалось?

Навіть якщо уніформа йому підходила, Джедао вважав за краще не одягати її. Шкода, що тут не було іншого одягу. Але розиграш, де потрібно було вдавати з себе офіцера, не виглядав веселим.

Двері відчинилися. Руо? — подумав Джедао; але ні.

Зайшов чоловік, блідий, високий і надзвичайно вродливий. Його бурштинові очі з задимленими віями підкреслювали сріблясто-темні тіні для повік. Чоловік носив чорно-сріблястий одяг фракції Нірай, Джедао ніколи не уявляв себе в одязі з такими декадентськими завитками, не кажучи вже про мережива, які охоплювало зап'ястя чоловіка.

Новий напрям думок Джедао включав експерименти Нірай, про які він не пригадував, що погодився на них. Звичайно, в гептархаті їм не потрібно було просити його дозволу. Він відступив на два кроки.

Погляд Нірай опустився до рук Джедао, які були на виду і нічим не загрожували. Брови Нірай підвелися вгору.

— Мені не подобається це порушення, — сказав він, ігноруючи ворожу мову тіла Джедао, — але ти почнеш панікувати з голими руками. — Він мав низький, чіткий голос, бездоганний, як і все решта. — Раджу натягнути рукавички, хоча через них почнеться паніка. Але все-таки це краще двох поганих альтернатив. І ти повинен одягнути уніформу.

Чоловік був гостем-інструктором? І якщо так, то чому він не носив відзнаки свого рангу?

— Вибачте, — сказав Джедао. — Я краще не ходитиму в формі Кел. Якщо десь є цивільний одяг, я одягну його. Все-таки, хто ви?

— Мене звати Нірай Куджен, — сказав чоловік. Він пішов вперед, поки не загнав Джедао в кут. — Скажіть мені своє ім’я.

Це здавалося досить нешкідливим.

— Гарах Джедао Шкан.

Куджен нахмурився.

— Цікаво… так далеко назад, хм? Ну, це досить добре для моїх цілей. Ви знаєте, чому ви тут?

— Слухайте, — сказав Джедао, починаючи більше дратуватися, ніж лякатися, — хто ви такий і який у вас статус викладача? — Зрозуміло що він був лише курсантом Шуос, але навіть курсанту слід забезпечити невеликий захист від втручання випадкових членів інших фракцій.

Куджен тихо засміявся.

— Погляньте на мою тінь і скажіть мені, що ви бачите.

Джедао бачив звичайну тінь. Однак, поглянувши уважніше, він побачив, що вона складена з обрисів мотів. Чим довше він дивився на неї, тим більше бачив, що темрява поступалася місцем шестерням, кулачкам та срібним хризалісам, з яких вилітали моти. Він підвів голову і тепер чекав відповіді на запитання, яке не знав як сформулювати.

— Так, — сказав Куджен. — Я Нірайський гекзарх.

Джедао змінив свій голос на найбільш формальний.

— Гекзарх? Не гептарх? — Назва звучала незвично. Він шукав у своїй пам’яті імена будь-кого з гептархів, але міг згадати лише Хіаз, яка керувала Шуосами. Які експерименти над ним все-таки проводили, щоб зіпсувати його знання основ?

— Це складно. У всякому разі ви тут, щоб очолити армію.

Це мало ще менше сенсу. Фракція Нірай займалася технологіями, включаючи зброю, але вони не були солдатами; це було царство Кел. Окрім цього…

— Я не солдат, — сказав Джедао. Ще ні, у всякому разі. Крім того, хіба не потрібно було служити роками й роками, щоб перейти від навчання до загального керівництва?

За винятком того, що у нього було тіло солдата, і він уже вмів стріляти.

Рот Куджена здригнувся від того, що він побачив на обличчі Джедао.

— Справжню армію, — сказав Куджен, — не імітацію. Потенційно проти кращих генералів гекзархату.

Джедао повинен був почати ставити запитання і сподіватися, що частина відповідей має сенс.

— "Гекзархат"? — запитав він. — Яка фракція відірвалася?

— Ліож, ви повинні знати. Ситуація дуже швидко ускладнюється. Дві основні держави-наступниці — Протекторат, який називає себе спадкоємцем старого гекзархату, і Договір, заснований радикалами. Плюс велика кількість незалежних систем, які намагаються уникнути приєднання до однієї з них або до іноземців. Я покажу вам карту, якщо вам так подобається. Ви завойовуєте шматки території, щоб ми могли скласти свою імперію разом.

Джедао дивився на Куджена знизу, через різницю у висоті, не кажучи вже про відволікаюче красиві очі. Він уже був впевнений, що Куджен опускає великі деталі. — Як в ім'я лисиці та собаки все це сталося?

— Ви не пам’ятаєте? — Натяк на тривогу з'явився у голосі Куджена.

— Ясно, що ні, — сказав Джедао і відчув холодний порив страху.

— Мені терміново потрібен генерал, — сказав Куджен. — Ви доступні.

Ой-ой.

— Ви хочете програти, Нірай-чжо? — сказав Джедао. — Я не генерал. — Але чому він почав з пошуку укриття у цій явно незагрозливій ситуації? Адже він уявляв, що більшість генералів проводили свій час за своїми справами далеко від фронту. — Ігри не приготують вас до війни.

Це напевне випробування розміру його манії величі.

— Ну, одягніться все одно, і я покажу вам, проти кого ми воюємо, — сказав Куджен. — І використовуйте своє ім’я. Ніхто більше не має права на нього.

Джедао нерішуче дивився на нього, роздумуючи, що робити. Носити кольори іншої фракції було табу. Шпигуни робили це на оперативній роботі, але це не вважалося гарною ідеєю. З іншого боку, протистояти гептарху чи гекзарху також було поганою ідеєю.

— Ви заробили право носити цю форму, — сказав Куджен. — Зробіть це.

Час контратакувати.

— Чому Нірай втручається у військові справи? — запитав Джедао. Можливо, це відверне Куджена від уніформи.

— Я останній законний гекзарх, — сказав Куджен. — Протекторат знаходиться під впливом вискочки Кел. Договір, незважаючи на їхні претензії на демократію, знаходиться під впливом іншого вискочки Кел. Як я вже сказав, це складно. І я шкодую, що мушу повідомити, що гекзарх Шуос став зрадником і приєднався до Договору.

Поки Куджен говорив, його руки витягнули мундир і подали його Джедао. — Одягніть, — співчутливо сказав він. — Якщо ви справді не маєте наміру ходити напівголим.

Джедао взяв одяг і неохоче одягнувся. Потім він ще раз подивився на Куджена.

— У мене є кілька голограм бойових дій, щоб ви мали уявлення, чого чекати.

— Ви впевнені, що не можете знайти грамотного генерала? — запитав Джедао. — Або командира-найманця? — Найманці були незаконними в гептархаті, але, можливо, правила змінилися. Або Куджен, будучи гекзархом, міг порушити правила. Інколи компанії велися за кордоном. — Я не… — Він безпомічно подивився на руки. — Що б ви не задумали, я не можу цього зробити. Мої спогади, як мені здається, переплутані. Якщо вам справді справді потрібен генерал, ви повинні знайти того, хто знає, що робити.

Куджен криво посміхнувся.

— У мене є вагомі підстави вважати, що ви єдиний, хто може мені допомогти.

Це був дуже добрий діалог для драми, але погано, коли люди говорили з тобою так у реальному житті. У Джедао з'явився короткий, дезорієнтуючий спогад про те, що він сидів у кімнаті, спостерігаючи за собою і жінкою-Кел з овальним лицем та кількома роботами. За винятком того, що у нього не було тіла, і він міг бачити одразу в усіх напрямках, що не мало сенсу, оскільки він був майже впевнений, що ходив, маючи стандартний погляд двох очей в одну сторону. Так само швидко, як і прийшов, спогад розвіявся.

Тим не менше, він міг отримати інформацію, яка могла підказати йому хоч щось.

— Гаразд, Нірай Куджен, покажіть мені голограми.

Куджен привів його у вітальню і зняв скатертину з одного з столів. Потім він відтворив послідовність боїв у трьох вимірах, що зайняло певний час. Першими були сухопутні битви на різних картах, включаючи амбітний десантний штурм. Решта боїв відбувалися в космосі, в деяких були задіяні великі рої. Одна сторона була представлена синім кольором, інша червоним. Стало очевидним, що червоні мали вмілого командира, і противник повинен був переживати: агресивний, підступний і хороший у переслідуванні опонента по п'ятах.

— Ну? — сказав Куджен.

— Ми боремося з Червоними, правда?

Чому рот Куджена так скривився?

— Так, — сказав він, не даючи більш розгорнутого пояснення.

— Нас трахнули, — сказав Джедао. — Я не знаю, чи можете ви це зрозуміти, але ви повинні помітити, що в останньому бою Червоні порвали Синіх на шматки, незважаючи на їхню перевагу у вісім до одного. Я маю кращу ідею. Цей ворог, через якого ви так хвилюєтеся… Інвестуйте в хороших вбивць. — Він відчув, що говорить як стереотипний Шуос, але це була гарна порада, чорт забирай. — Якщо тільки ви не збираєтесь сказати мені, що всі командири в ланцюжку командування Червоних так само добрі.

— Ні, це малоймовірно.

— То що з вбивцями не так? Це одна з тих ситуацій, коли ліквідація лідера торкнеться загального стану війни, яку ми майже програли.

Куджен похитав головою.

— Нам потрібно зайняти і утримувати територію. Крім того, я знаю, що ви спробуєте поборотися з червоними, бо ви також червоний. До речі, вісім до одного — це ваша Битва на Свічковій Дузі. Дуже відома. Кел згадують її у всіх своїх підручниках.

Мозок Джедао замерз. Чорт? Як він міг бути червоним, не кажучи вже про — "також червоний" — що б це означало? Або, якщо вже на те пішло, досить старий, щоб здійснити подвиг, який потрапив у підручники? Чи у Кел була звичка передавати свої рої підліткам?

— Гаразд, — сказав Джедао, — ви перемогли. Я не маю корисних аргументів проти божевільних. Якщо це тренувальна вправа, ви можете записати, що я провалився. — Що було погано, тому що він вже мав труднощі з уроками математики. — Мені доведеться наполегливо попрацювати протягом останнього терміну, щоб компенсувати це, але я не боюся важкої роботи.

Куджен виглядав зачарованим.

— Мені потрібно вам дещо пояснити. Ви справді думаєте, що ви кадет?

Джедао мовчав.

— Скільки вам років?

— Сімнадцять, — неохоче сказав Джедао, хоча вже почав дивуватися.

— Зніміть кітель.

Джедао завагався, а потім почав розстібати кітель.

Куджен відвів очі вбік.

— Я не буду дивитись, якщо ви не хочете, хоча вже бачив вас раніше. — Він перейшов на інший бік кімнати і повернувся до Джедао спиною.

Джедао чинив опір бажанню поглянути на лопатки Куджена. Куджен театрально зітхнув. Джедао зняв кітель і поклав його на руку, а потім нерішуче застиг.

— Сорочку теж, — сказав Куджен.

Джедао відступив і поклав кітель на спинку стільця. Після того, стягнувши сорочку через голову, він завмер. Він не думав, що його тіло таке старе і так погано виглядає. Крім того, його тулуб прокреслювали шрами. Більшість із них виглядала жахливо. Чорт, один сосок був повністю зрізаний. Він не мав уявлення, звідки взявся шрам. Він торкнувся його. Це було не боляче. Він думав, що буде гірше.

— Навіть шуоси не роблять цього своїм курсантам, — сказав Куджен. — Граната зняла одного разу половину вашого обличчя, ще тоді, коли ви були командиром тактичної групи. Хірурги зробили чудову реконструкцію. Ви навіть не можете зауважити цього, поки не зробите глибоке сканування до рівня кісток. У будь-якому випадку, ви мені повірите, коли я скажу вам, що ви генерал?

Джедао надягнув одяг.

— Скільки мені років? — Отримати факти. Паніка пізніше.

— Сорок чотири.

Лайно.

— У мене був друг… — почав було Джедао, але замовк, бо не знав, що сказати далі. Навіщо зрештою гекзарху слідкувати за життям випадкового кадета Академії Шуос? Руо, мабуть, спробував стати прославленим вбивцею. І на цей момент Руо був би на двадцять сім років старшим.

Цікаво. Він записував усю свою арифметику, а щойно зробив це в голові. Але Куджен продовжив розмову, тому доведеться розправився з цією невідповідністю пізніше.

— Ваші здібності повинні бути недоторканими, — продовжив Куджен, — але нам доведеться заповнити інформацією дірки вашої декларативної пам’яті.

— Так, щодо цього, — сказав Джедао. — Є якісь ліки? Тому що це дуже тривожно.

— Ваш опонент покінчила з більшою частиною ваших спогадів, — сказав Куджен. — Ось чому вона потенційно найгірший противник, і ось чому ми повинні бути обережними. Я знайшов решту, але через певні обставини сталася деяка деградація. Вибачте.

— Ви кажете, що на мене напав якийсь вампір, який погриз мою пам’ять? — недовірливо запитав Джедао.

Куджен фиркнув.

— Іноді ви дивно підбираєте слова… Екзотична технологія та експериментальні процедури. Ми могли б спробувати продублювати обставини, якщо ми захопимо її, але існує шанс, що це зведе вас з розуму.

— Чому ви не вивели цього вампіра пам’яті з мого розуму?

— Хто каже, що я цього не зробив? — зітхнув Куджен. — Я не думаю, що ви пам’ятаєте якісь жарти Анданів.

Химерність цього питання змусила розум Джедао зависнути у пустоті. Він не міг пригодати жодних жартів, і до того ж, вся ситуація була явно не смішною.

— Ви раніше тримали в голові найнеординарнішу колекцію брудних жартів Анданів, — тужливо сказав Куджен.

— Ви можете розказати їх мені, і я можу вам їх переповісти.

— Ні, — сказав Куджен, — це буде не те саме.

Це не сприяло покращенню самопочуття Джедао, тому він перейшов до наступного питання.

— Чому Кел?

— У вас була відмінна кар'єра, ви були відряджені до Кел, — сказав Куджен. — Вони кидали вас у саме пекло.

— Чому ви не пробували найняти того, хто не має дефектів?

— Ви ніколи не програвали битв, — сказав Куджен. — Навіть якщо ворог мав перевагу у вісім до одного. Блискуча перемога. Навіть я визнаю це. — Його голос легенько дрижав.

Джедао заплющив очі. Дякую за тиск.

— Немає жодної гарантії, що я можу зробити це знову. — Скоріше ніколи.

— Ви могли бачити, як це робилося, під час відтворення битви, чи не так?

Куджен не мав поняття?

— Це на охайній тривимірній діаграмі, на якій можна чітко бачити всі одиниці, всі позначені, і всі мають мітки, а також корисні кольорові стрілки і вектори. На відміну від перебування там, коли у якогось мота неприємна несправність приводу, а він знаходиться у формаційному повороті, тому що механіки лише наполовину відремонтували мот, і ви не можете прочитати половину ворожих формант при скануванні, оскільки у ворога фантастичний новий генератор перешкод, і один з ваших блискучих командирів вирішує, що найкраще, що вона може зробити зі своєю тактичною групою, — це творчо неправильно інтерпретувати наказ і…

Джедао замовк. Він не мав уявлення, звідки взялася його зухвалість, як і шрами. Він не міг сказати, чи відбувалось щось подібне, чи це було гіпотетично. Це було так, ніби він слухав незнайомця, який мав його голос і який розмовляв так само, як і він. І який знав про війну набагато більше.

Хто я, чорт візьми? Якийсь клон? У нього склалося враження, що не можна давати клонам навіть сумнівних спогадів про битви, але тоді у нього вже була амнезія. Що він мав сказати?

Куджен схопив його за руку і підвів до стільця.

— Сядьте, — сказав він і м’яко потягнув його.

Джедао опустився на стілець. Ще трохи і коліна відмовили би йому.

— Я не військовий практик, — сказав Куджен. — Але маю досвід роботи з військовими, і Кел високо оцінює ваші здібності. У цьому питанні я покладаюся на їх судження.

— Я якась витратна копія?

— Ви не витратна копія, — поспішно сказав Куджен.

Але він не заперечував копіювання.

— Чудово, — сказав Джедао. — Які наші ресурси? — При деякій удачі це питання означатиме конкретну відповідь, а не тривожні сумніви щодо вампірів у пам'яті. Йому доведеться самостійно досліджувати справу клонів, оскільки Куджен був зацікавленою стороною.

— Хороша новина полягає в тому, що ви будете приємно здивовані можливостями наших мотів, — сказав Куджен.

Джедао міг відчути різницю, бо знав характеристики військових мотів, якими курсанти оперували у навчальних відеоіграх. Однак йому здавалося некоректним зробити таке зауваження.

— Також добре, що у нас є запас лояльних Кел для цих мотів. Погана новина — цифри. Незалежно від наших бажань нас чисельно перевищує будь-який з наших ворогів.

— Ми говоримо про те, скільки мотів та екіпажів на нашій стороні?

— У нас 108 баннермотів, — сказав Куджен, — з екіпажами приблизно по 450 чоловік. У нас також є два піхотні полки, які ви можете розподілити серед них та супровідних ботомотів, як вважаєте за потрібне. Я міг би отримати більше мотів Кел для вас, якби це був не сумнівний варіант.

— Ви не можете набрати більше?

Куджен скривився.

— Деякі Кел вибирають, за ким слідувати. Поки що я маю лояльність невеликої кількості баз…

— Краще покажіть мені карту, — сказав Джедао, — щоб я міг зрозуміти ситуацію. "Уяви, що це відеогра" — подумав він, незважаючи на своє занепокоєння тим, що сприймає справжню війну як гру.

Куджен викликав акуратно виконану тривимірну карту. Протекторат позначався золотим кольором. Хоча деякі області виглядали навіть більш обширними, ніж пам’ятав Джедао, шматки його були відкушені. Друга за величиною держава, яка, як казав Куджен, називалася Договором, була більш компактною. На карті її відзначили червоним кольором.

— Червоні це Шуос? — запитав Джедао. Куджен казав, що гекзарх Шуоса вступив у Договір.

— Так, — сказав Куджен.

— Хіаз-чжо все ще очолює Шуос?

Очі Куджена розширилися. Потім він почав сміятися.

Джедао не бачив, що тут такого смішного.

— Ну?

— Її вже давно немає, — сказав Куджен. — Зараз гекзарх Шуос Мікодез. Ви не пам’ятаєте багато про Хіаз, чи не так?

— Ні, — сказав Джедао. — Лише її ім'я. Чому?

— Дійсно, чому, — сказав Куджен. Він збільшив масштаб прикордонного простору між Протекторатом та Договором. — Що ви думаєте про це?

Там знаходилася низка незалежних штатів. Джедао уявив, що ніхто з них не насолоджується ситуацією.

— Чому їх не погризли?

— Ще одне хороше запитання, — сказав Куджен. — Відповідь полягає в тому, що після вбивства усіх гекзархів, окрім мене та Микодеза, календарна дестабілізація стала настільки сильною, що кордони залишаються нестабільними навіть зараз. Є великі регіони космосу, де старі екзотичні технології вже не працюють. Вони найнадійніші в Протектораті, але Протекторат надмірно розтягнутий. Саме така ситуація приваблює опортуністичних лідерів та деспотів та урядових експерименталістів будь-якого штибу.

— Як ви уникли вбивства?

Куджен знизав плечима.

— Ми з Микодезом були більш параноїчними, ніж інші.

Джедао відчув, що не отримає докладнішої відповіді, і повернувся до карти.

— Ви раніше казали, що Кел розділилися.

— Так. Генерал-протектор Інесер захопила владу і керує Протекторатом. Інші фракції здалися їй на тій підставі, що вона одна була озброєна. У Договорі зароджується демократична держава, владу утримує верховний генерал Кел Брезан. У Кел виникають бунти, і вони намагаються розібратися в безладі.

— "Демократична"? — сказав Джедао. — Що це?

— Вони голосують за все — від своїх лідерів до нових законів, — сказав Куджен.

Джедао обдумав почуте.

— Це звучить жахливо непрактично, — сказав він, — але гаразд. Що з нашими Кел? Кого вони підтримують?

— Я можу гарантувати їхню вірність.

— Як? — нейтральним тоном запитав Джедао.

— Раніше були деякі питання моралі, — сказав Куджен із підозрілою відсутністю конкретики. — Ви зрозумієте це, коли зустрінетеся з ними.

— Яким чином…

— Я хочу побачити, чи ви впораєтесь.

Тест. Джедао не любив невизначеності, але з цим він впорається.

— А як звати вампіра пам’яті, який всередині іншого мене?

Куджен відступив.

— Її звуть Кел Черіс.

Ім'я не викликало у нього жодних згадок — Це хтось, кого я повинен знати?

— Ні, — сказав Куджен з ноткою роздратування. — Що стосується вас, вона лише низький офіцер з талантом до математики. Я той, хто мав передбачити, що вона як краш виросте до радикальної загрози.

Краш? — задумався Джедао. Він хотів запитати про це, але Куджен продовжував говорити.

— Ми не будемо протистояти їй прямо, — сказав Куджен, — бо зараз ми у невигідному становищі. Пізніше, маючи кращі ресурси, можливо. Але поки що ні.

— Я не хочу воювати з нею, — сказав Джедао. Уникати її підказував здоровий глузд. Якщо вона була більш досвідченою, ніж він, і знаходилася на піку своєї кар'єри, то могла би повторити трюк вісім проти одного. Він міг укласти парі, що 108 баннермотів, хоч і звучало вражаюче, не були перевагою у вісім до одного. Скільки тоді було би у неї, 13,5 мотів?

— Я хочу знати, де вона знаходиться, щоб я міг втекти, як від пекла, якщо побачу її наближення.

— Мої агенти роблять все можливе, — сказав Куджен. — На жаль, її не бачили протягом останніх дев'яти років.

Чудово, вона ховалася, отже він не знатиме, коли і де вона почне діяти.

— Дозвольте трохи вас розвеселити, — досить похмуро сказав Куджен. — Я покажу вам існуючі командні моти. — Він підхопив планшет і забігав по ньому пальцями. Джедао був вражений, що манжети на зап'ястях йому анітрохи не заважали.

— Це командна лінійка? — запитав Джедао, роздивляючись зображення трьох мотів, що тепер ширяли над планшетом, великий з двома меншими по боках. Усі три кораблі мали характерний трикутний профіль мотів кел. Найбільший був оснащений радіально встановленою гарматою разом із очікуваними масивами башток та ракетних портів.

— Ні, менші два — слабші, — сказав Куджен. — Той, що ліворуч, — це фангмот. Ви раніше любили такі. Той, що праворуч…

— …баннермот, — сказав Джедао, а потім замовк.

Куджен звів брову.

— Отже, ви забули не все. — Його руки знову зарухалися. У нього були красиві руки, з витонченими звуженими пальцями.

Над центральним мотом з’явився четвертий корабель. Він був ширшим і довшим, і також мав радіальну поздовжню гармату.

— Сіндермот, — сказав Куджен. — Раніше їх було шість. Зараз залишилося лише чотири, і вони перебувають під контролем генерал-протектора Інесер. Наразі ніхто не має верфі, здатної будувати нові, що дає нам небагато часу. У будь-якому разі середній — шермот, і він ваш. Я назвав його помічником, що було помилкою, але я не вмію називати речі. Не дивіться на мене так, я лише проектую їх.

Куджен вказав на поздовжню гармату.

— Це гравітаційна гармата, — сказав він. — Вона функціонує лише у висококалендарному просторі, що є її головним недоліком, якщо ви будете боротися з радикалами, повстанцями та єретиками.

— Що вона робить? — запитав Джедао.

— Вона генерує імпульс, який викривляє космічний простір-час, — терпляче сказав Куджен. — Створення імпульсу — екзотичний ефект. Однак, як тільки він буде згенерований, то продовжить рух до будь-якої матерії, у якій розвіється. У мене з'явилася така ідея після дослідження двигунів, які втягують космічний простір-час і викидають за собою. Модифікація мотів зайняла деякий час. Але я думаю, ви знайдете наші зусилля вартими того.

Джедао зрозумів.

— Отже ми можемо стріляти з нашого боку кордону по їхніх об'єктах.

— Так.

— Я сподіваюсь, що матиму ще звичайну зброю, — сказав Джедао, жорстко розглядаючи Куджена. — Тому що якщо це гравітаційна хвиля, вона може зміщувати об'єкти зі своїх місць, але моти просто не відчують її. Я не можу їх знищити цією гарматою.

Чудово, подумав він. Він просто сказав — "я" — ніби вже збирався командувати шермотом.

Куджен видав заспокійливий жест.

— Я цього не заперечував. І гармата не зовсім марна на цьому фронті — спробуйте її коли-небудь на планеті з океанами чи атмосферою, і ви отримаєте цікаву турбулентність. Поцікавтесь характеристиками шермота…

Перед зображенням з'явилася таблиця. Джедао пройшовся по всій зброї, що була на кораблі, включаючи кількість ракет і мін, а також кількість місця, необхідного для потреб обслуговування, таких як склади герметизуючого пластику і солінь. Здається любов Кел до пряної солоної капусти не змінилася. Він жестом попросив планшет. Куджен передав його, щоб він міг ввести власні запити. Для ознайомлення з інтерфейсом Джедао знадобилося трохи часу, але через деякий час він зміг викликати пояснювальні схеми.

Спочатку цифри мало що означали. Однак, подумавши, він зміг побачити можливості центрального шермота; він міг уявити маневреність, яку дозволяв корабель, якби той танцював під його командуванням.

— Скільки таких шермотів у вас є? — запитав він, хоча відповідь уже знав.

— Тільки один, — сказав Куджен з жалем, як зрозумів Джедао. — Ви не знаєте, на що мені довелося піти, щоб дістати матеріали, необхідні для вирощування компонентів. Вам доведеться пам’ятати, що приводні та маневрені двигуни шермота мають кращі співвідношення потужності та маси, ніж ті, які стоять на баннермотах, навіть якщо вони більші. Але не перевантажуйте їх.

Очевидно, Джедао роздивився профілі обох приводів і був вражений різницею. Він провів декілька обчислень, щоб порівняти набір потужності для розмаїття різних прискорень. Через деякий час він побачив звужені очі Куджена.

— Невже я зрозумів щось не так? — запитав він.

— Ні, — сказав Куджен після невеликої паузи. — Ви опинилися прямо на перехресті цих кривих.

Джедао робив обчислення в голові. Цікаво, але якщо минулі роки магічним чином виправили цю частину його мозку, він не збирався відмовлятися від цього.

— Це повинно бути десь тут, — сказав він. — Якщо припустити, що криві перетинаються… — Він продемонстрував графік.

— Авжеж, я бачу це, — промовив Куджен голосом настільки сухим, що Джедао зрозумів, що для нірайського гекзарха, який читав лекції з вищої математики, це було досить елементарно, і що він сам, мабуть, виглядає як маленька дитина. — Ну, хоча Кел завжди вважали за краще кидати вас на вирішення стратегічних проблем, не зашкодить, якщо ви підтягнете вашу освіту. Враховуючи кількість календарних єресей, що процвітають зараз, це може лише допомогти розвинути ваші математичні навички.

— Мені б хотілося цього, — сказав Джедао і був нагороджений напівсміхом і напівусмішкою Куджена.

— Тим часом, — сказав Куджен, — давайте розберемося з практичними питаннями. Потрібно встановити ранг на вашій уніформі. Я думав, ви пам’ятаєте, як це робиться, але оскільки ви цього не знаєте… Кел подобається, коли все робиться за протоколом.

— Встановити? Хіба на відзнаках не повинні бути якісь шпильки для цього?

— Я дуже хотів би, щоб у мене був кращий спосіб перевірити, що ви пам’ятаєте, а що ні, — пробурмотів Куджен. — Уніформа налаштована на ваш голос. Просто скажіть їй своє ім'я та звання, і вона прочитає все решта з вашого профілю.

Джедао зробив це і був здивований крилами генерала над оком Шуоса, дві речі, про які він не пам’ятав, що він їх отримав. Повний бригадний генерал, при цьому. Чи позаздрив би йому Руо?

— Навіть якщо мені сорок чотири, — сказав Джедао, трохи недовірливо і не шкодуючи про втрачені роки, — для генерала я трохи замолодий. — Ідея з'явитися перед Кел у цій уніформі була доволі шокуючою. З'явившись перед ними, претендуючи на генерала — їхнього генерала, — він ніби пропонував їм наробити у його тілі дірок. Він чув, що вони відмінні стрільці.

— Ранг головний для Кел, — сказав Куджен. — Вони поважатимуть вас.

Чи будуть вони поважати його зараз, подумав Джедао. Був лише один спосіб дізнатися про це.

— Це справжні Кел, — сказав він, — які служать на справжніх мотах, і ведуть справжню війну. І ви вирішили, що для цього я повинен бути справжнім генералом для них.

— Підсумовуючи, так.

Погана ситуація. Тим не менше, йому потрібно було залишатися живим досить довго, щоб зрозуміти, як нахилити шанси не тільки на його користь, але й на користь Кел, які приходитимуть до нього за наказами та порадами.

— Мені байдуже, як зламався цей гепта\гекзархат, — сказав Джедао, — чи наскільки хороший шермот. Рій у 108 баннермотів великий, і не залишає мені місця для помилки. Єдиний спосіб для мене — це швидко оволодіти ним і битися, використовуючи брудні прийоми.

Імпульсивно Джедао віддав Куджену салют. Рух вийшов тривожно природним. Він офіційно сказав фразу Кел,

— Я твоя зброя. — Він відчував, що повинен якось вшанувати цю подію, навіть якщо цей випадок випадав з розряду здорового глузду.

Очі Куджена загорілися.

— Я знав, що ти повернешся до мене, — сказав він. Лише пізніше Джедао зрозумів, що він мав на увазі.

Розділ 2

Дев'ять років тому

Після сніданку Черіс зникла, прихопивши з собою голкомот, а верховного генерала Кел Брезана у його спальні на Ієрархії Свят розбудив сервітор. Спочатку він подумав, що сервітор переплутав час, бо хто в ім’я вогню та попелу подає чай у таку годину? Одного разу він скористався своїм незручним новим званням і наказав, щоб ніхто не непокоїв його дрібницями, окрім надзвичайних ситуацій, тому що йому було потрібно добре виспатися, перш ніж вирішувати світові проблеми.

Брезан перед сном пройшов через звичну рутину, включаючи знімання бандажу для грудей, тому що в часи кризи, хаосу та надзвичайних ситуацій рутина була тим, що його підтримувало. Він, можливо, був найвищий рангом Кел, що залишився в гекзархаті, але це не означало, що він хотів нагадувати військовим про їхні туманні упередження щодо людини, яка не мала щастя народитися повноцінним кел. Ситуація і без того була напруженою: зміна статі не була складною справою, але вимагала багато часу, до того ж Кел не схвалювали її, якась дурна пуританська традиція. Тому він намагався виглядати таким, як був. Він навряд чи помічав косі погляди до цього дня. Крім того, зважаючи на всі інші причини, через які Кел, можливо, доведеться ненавидіти його, він сумнівався в тому, що його зміна статі щось до чорта змінить. Тим часом він зважав на невеликі модні підказки, які помічав у випадкових людей — в основному це була стрижка і (ніколи у службовий час) нові прикраси.

— Надзвичайна ситуація, — суворим тихим голосом повідомив сервітор, коли Брезан зареєстрував звук відкривання дверей.

Брезан злякався і почав шукати рукою зброю. Він не був достатньо параноїдним, щоб спати з пістолетом, факт, про який він починав шкодувати, навіть якщо сумнівався, що міг би вистрілити у зловмисника без попередження. Швидше за все, він прострелив би собі ногу або, якщо всесвіт був особливо несправедливим, знову отримав постріл, який вибив би проклятий пістолет з його руки. Він ніколи не хотів так жити.

Загорілися світильники, реагуючи на незнайомця, який зрештою не був ним. Це була один із сержантів Кел, яка працювала у "Зв'язку", пухкенька жінка, яка мала звичку розповідати брудні жарти всім, хто западав на них. За винятком цього у Брезана було відчуття, що жінка, яка увірвалася до його кімнати, зовсім не кел.

— Привіт, верховний генерал, — сказала жінка. Вона внесла тацю із паруючою чашкою чаю.

— Ти шуос? — прямо запитав Брезан, щоб не витрачати часу.

— Дуже добре, — сказала вона.

— Яке твоє справжнє ім'я?

Вона пішла вперед, досить повільно, щоб це не вважалося загрозою. — Ви ставите неправильні питання. До речі, я Шуос Еміо. І вам слід випити чаю. Без отрути, якщо не рахувати кількох зайвих стимуляторів. Вам потрібно бути у формі для цієї розмови.

— Хіба, — саркастично запитав Брезан, — я вже не прокинувся? — Він відкинув простирадло і підвівся, відчуваючи себе дивно вразливим у своїй нічній сорочці та з непричесаним волоссям.

— О, вам не потрібно стимулювати мене, — сказала Еміо. — Але гекзарху потрібно поговорити з вами, і вам для цього знадобиться весь ваш розум.

— Гекзарху? — це означало Шуоса Микодеза, одного з останніх людей, з якими Брезан хотів говорити. — Він не міг зателефонувати у звичайний час?

Еміо глянула на нього.

— Я не можу змусити вас сприйняти це серйозно, — сказала вона, з раптовим хвилюванням, — але це в ваших інтересах. Тому що у мене є дві новини, а гекзарх стане вашим найкращим другом, що буде мати справу з ними обома.

Брезан вирішив, що навряд чи Еміо залишить його одного, щоб одягнутися. Він підійшов до шухляди і потягнувся за бандажем для грудей і обмундируванням. — Гаразд, — сказав він, — розказуйте.

— По-перше, ваша революція в небезпеці.

Брезан знущально заявив.

— І це все? Це революція. Це небезпечно за визначенням.

Еміо продовжувала так, ніби не почула його спалаху.

— По друге — людина, від якої ви залежали і з якою все вирішували, Кел Черіс, зникла.

Брезан завмер.

— Ви не можете бути серйозною.

— Даремно витрачаєте час, — сказала Еміо. — Ви раніше проводили зустрічі співробітників. Скільки ви зазвичай витрачаєте часу на різний непотріб?

Хоч Брезан одразу ж незлюбив Еміо, він не міг з цим посперечатися. Якщо вона говорила правду — а у нього було відчуття тонучого, що це правда, — йому потрібно було перестати бути занудою в її очах і почати готуватися до справді потворної ситуації.

— Ви не знаєте, куди поїхала Черіс?

Він не запитував, скільки Еміо знала про Черіс та її роль у календарному збуренні, яке призвело до того, що гекзархат розвалився. Відповідь все одно йому не сподобається. До того ж це не мало значення на даний момент.

— Якби я це знала, то хіба сказала би, що вона зникла? — сказала Еміо з шаленою відвагою. — І ви знаєте, що стосується Кел, то я просто сержант, і не маю повноважень посилати добровольців шукати її.

— Це не принесло би нічого доброго, — сказав Брезан. — Я припускаю, що вона взяла голкомот. — Це було судно, на якому вона прибула, і яке було обладнане системою невидимості.

— Зрозуміло що вона полетіла одна.

Нарешті Брезан закінчив одягатися, навіть якщо його комірець сидів трохи криво. Якщо Еміо і бачила це, вона притримала зауваження при собі.

— Я готовий, — сказав він.

— Ні, — сказала Еміо, — вам потрібно спочатку поїсти і випити чаю.

— Ви жартуєте?

— Я досить серйозна.

— Гекзарх Микодез дав вам особисте доручення на цей рахунок?

Еміо трохи скривилася.

— Не гекзарх. Його помічниця Зехун. Я можу вас запевнити, що у їхньму дуеті Зехун набагато небезпечніша.

Знаючи, що Микодез щойно вбив п'ятьох інших гекзархів і оголосив себе союзником Черіс, Брезан дуже сумнівався у цьому. Однак він не збирався сваритись. У Брезана були яскраві спогади про його єдину зустріч з Зехун, яка насправді була жахливою. Він сів за стіл, на який Еміо поклала лоток і з'їв усе так швидко, як дозволяв його зменшений апетит.

— Гаразд, — сказав Брезан. — Я сподіваюся, у вас є захищена лінія до Цитаделі Очей або туди, де гекзарх знаходиться у ці дні, тому що я майже впевнений, що коли я спробую зателефонувати йому, він просто не відповість.

Еміо не удостоїла його відповіддю.

— Ваш термінал, якщо можна?

Брезан зробив нетерплячий жест.

— Давайте, і закінчимо з цим.

Еміо схилилася над терміналом і ввела довгу криптовану стрічку паролів.

— Все гаразд, — сказала вона, — лінія 6-1 до Цитаделі Очей. З'єднання не повинно зайняти багато часу, якщо гекзарх відповість одразу.

Брезан чинив опір імпульсу витрачати час на очікування, перевіряючи своє відображення у темній глянсовій поверхні терміналу. Якщо Гекзарх Шуос Микодез наполягав на тому, щоб розбудити його посеред ночі (перероблений календар), щоб поговорити з ним, то повинен змиритися з недосконало доглянутими волоссям і кривим комірцем.

Через дві хвилини дисплей подав ознаки життя. Брезан ніколи не зустрічався з Микодезом, але, як будь-який інформований громадянин, знав, як він виглядає. Микодез, на відміну від будь-кого з великої кількості Шуосів, ніколи не модифікував себе, щоб виглядати досить молодим, як це робить будь-який розумний чоловік. Глянцеве чорне волосся з довгим чубом оточувало темношкіре обличчя, а сережки з червоними китицями і крихітними золотими намистинами похитувалися нижче вух. Однак, крім цього доповнення, його червоно-золота форма була цілком ортодоксальною, у невиразно військовому стилі, незважаючи на відчайдушно непрактичні кольори. Тоді Брезан знову подумав, що якщо тільки ви не знаходилися на планеті серед людей, не мало значення, які кольори ви носили під час плавання у космосі.

— Високий генерал, — сказав Микодез. Його тенор був напрочуд м'яким. — Еміо.

Брезан стримав сплеск чисто атавістичного жаху. Зрештою, якби Микодез мав намір вбити його, він міг би змусити Еміо застрелити його кількома хвилинами раніше.

Еміо просто кивнула і сіла на край столу Брезана. За інших обставин Брезан занервував би ще сильніше.

— Гекзарх Микодез, — сказав він. — Ви отримали мою увагу. Що такого термінового?

Микодез посміхнувся Брезану. Посмішка зробила його обличчя доброзичливим, за винятком того, що це не обдурило Брезана. Ніхто, хто контролює так багато вбивць і шпигунів, не може бути доброзичливим.

— Вибачте, що вам довелося так швидко зустріти свого нового охоронця, — сказав Микодез, — але я не міг допомогти інакше.

— Якщо ситуація настільки трахнута, що мені зараз загрожує небезпека позбутися життя, — сказав Брезан, — я не впевнений, що ще один охоронець щось змінить. Навіть елітний охоронець від Шуос. — Він зігнув брову до Еміо, запрошуючи її щось сказати.

— Тільки при виконанні службових обов'язків, — незворушно сказала вона.

— Вам відчайдушно потрібен інструктаж, — сказав Микодез, — особливо якщо Черіс не буде тримати кермо. Прошу вибачення за те, що не зв’язався раніше, мені довелося чекати на підтвердження інформації, якщо ви розумієте, про що я.

— Так, — кивнув Брезан. — Наскільки я можу уявити, це означає, що я повинен тримати гекзархат на плаву до тих пір, поки не буде створений гідний тимчасовий уряд. — Що було цікаво, оскільки він аж ніяк не був політичним теоретиком, і автоматично не довіряв нікому з людей (Микодезу теж), які могли запропонувати йому підтримку. Йому як і більшості інших людей було не зовсім зрозуміло, яких законів зараз повинен дотримуватися гекзархат. Чи залишиться стара валюта, і як переконати Андан допомогти йому стабілізувати ринки? Що буде з Відоною? Що потрібно робити прямо зараз? І проблеми лише починалися.

— Гірше того, — промовив тверезий Микодез. — Вам, ймовірно, доведеться змушувати людей дотримуватися нового календаря та входити до склад уряду. Де під "сильною рукою" я маю на увазі солодкі розмови. Зазвичай я пропонував би послуги мого відділу пропаганди, але зараз моя популярність на низькому рівні. Ви теж бажаєте якнайменше співпрацювати зі мною.

Брезан не хотів, щоб йому нагадували про те, що він не бажає співпрацювати з Микодезом, і не в останню чергу тому, що він не бачив, щоб у нього був великий вибір у цьому питанні.

— Ну, — сказав він, — це напевне єдине, що я можу зробити краще, ніж Черіс. Не тому, що я особливо харизматичний чи цікавий, а тому, що до цього часу всі думають, що вона Джедао.

— Харизма справа практики, — сказав Микодез, махаючи рукою. — Правда, у вас не буде багато часу. Я потреную вас, але це спрацює, лише якщо ви сприймете мої поради серйозно.

Лише зараз Брезан проникся розумінням, що Шуос Микодез мав серйозний намір підтримати Брезана як нового главу держави.

— Навщо це вам? — запитав Брезан.

— Стабільність, — сказав Микодез з відвертістю, яка обеззброювала, — У Шуос проблеми на цьому фронті, незважаючи на всі мої зусилля.

— Це не має сенсу, — сказав Брезан нейтральним тоном. — Чому ви замість цього не підірвали Черіс, поки у вас був шанс?

— Тому що Черіс була не єдиною, хто заперечував проти ритуалів, — сказав Микодез. Раптово усі нотки гумору залишили його голос. — О, я думаю, шоколадні фестивалі та обмін подарунками на Новий рік є досить нешкідливими заходами. Але ритуальні катування? Всі ці загублені життя? Це марнотратство.

Брезан оголив зуби до Микодеза.

— Я помітив, що ви не сказали, що це неправильно. Якщо це для вас було важливим, чому ви нічого не робили десятиліттями раніше?

— Тому що, коли я зайняв місце гекзарха, — сказав Микодез, — моїм обов’язком було піклуватися про добробут Шуос. Протягом десятиліть це означало збереження статусу. Не думайте, що я не шукав альтернатив; шукав. Але як ви уявляєте собі можливість вирвати уряд з корінням і замінити його чимось новим? Це не тривіальна робота.

— Ви говорите так, ніби знаєте, як це зробити.

— О, ми це викрали у Андан, — сказав Микодез. — Перші контакти мали велику кількість досліджень про те, як змінювалися уряди та соціально-культурні структури. Проблема полягає в тому, що все йде в неправильному напрямку — беручи до уваги спасіння єретиків та інтегрування їх у гекзархат. Ми хочемо піти у протилежному напрямку до того, чого раніше ніколи не існувало в нашій імперії. Я думаю, що багато людей повстануть або втечуть, або помруть, перш ніж все внормується.

Брезан жорстко поглянув на нього.

— Це виглядає надто шляхетно з вашого боку.

— Я не єдиний, хто створив цей світ, Брезан.

Брезан почервонів. Він не міг заперечити цього аргументу. Зрештою, він мав шанс передати Черіс командуванню Кел. Натомість він приєднався до неї. Не в перший раз він подумав про Цею, агента Андан, яку він супроводжував для вбивства Черіс, і яка колись була його коханкою. На той час вони вважали, що Черіс — це Джедао. Сама Черіс зробила все можливе, щоб заплутати людей з цього приводу.

Черіс запропонувала Брезану перспективу кращого світу, у якому люди не повинні були ритуально катовані до смерті, щоб зберегти Високий Календар. Він повірив їй. І зрадив командування Кел, свою родину та кохану Цей через силу цієї віри. Він уже починав замислюватися, чи не напартачив.

— Хтось повинен взяти на себе відповідальність за тимчасовий уряд, — сказав Брезан. — Я сподівався, що це буде Черіс. Але тепер я бачу, що це не кращий варіант.

Тим не менш, він був розлючений, гірко розлючений, що Черіс не залишилася, щоб допомогти прискорити революцію, яку вона почала. Він подивився вниз на свою руку і побачив, що вона стиснута в кулак. З зусиллям він розслабив пальці.

— Вона не допомогла би вам багато, — жваво підхопив Микодез. — Те, що у неї та Джедао спільне, — це їхній словниковий запас для вирішення проблем, який в основному обмежується розстрілом. Це добре, коли ти на полі бою. Але не дуже корисно в мирний час і в реальному світі.

— Не можу повірити, що чую це від Шуос.

— Є багато проблем, які можна вирішити більш плідно, не вдаючись до зброї.

— Я це врахую, — сказав Брезан. — Отже. Я не можу покластися на Черіс, і, вважаючи, що вона ще більш бракований яструб, ніж я, можливо добре, що вона зникла. Що ще мені потрібно знати?

— Три речі, поки що, — сказав Микодез. — По-перше, Кел Інесер, — старший польовий генерал гекзархату, — стане проблемою. — Він пояснив, що вона зібрала під своій прапор значну кількість роїв Кел і оголосила себе Генеральним захисником. — Я даю їй кілька балів за творчість. Імовірно, вона не претендує на місце гекзарха через вас.

Брезан засміявся хриплим сміхом.

— Ніби я загрожую Інесер. — Генерал, яка займалася командуванням ще до народження його батьків? Сам Брезан не мав досвіду польового командування. До недавнього часу його робота стосувалася сидіння на задниці в особовому складі штабу. — То ви хочете, щоб я переконав людей, що повністю невідома людина — кращий керівник?

— Ви абсолютно невідомий представник реформованого режиму, — сказав Микодез. — Інесер дотримується Високого Календаря. Для деяких людей це значить дуже багато, якщо ви можете підкріпити це гарматами.

— Так, тепер про це, — сказав Брезан. — У мене тільки один рій, а в генерала Хорт, припускаю, що ви це знаєте, все ще проблеми зі здоров'ям. Якщо ви не пропонуєте когось іншого…

— Так, — сказав Микодез. — Оскільки ваша друга проблема полягає в тому, що після знищення командування Кел ніхто більше не дає стратегічних вказівок існуючим роям. Не потрібно багато часу, щоб інші імперії скористалися ситуацією.

Брезан подумав про це упущення. Не можна було залишати цю справу на самоплив. Рої Кел зазвичай отримували накази від командування Кел, яке дбало про аналіз більш широкої стратегічної картини. Навіть генерал Інесер — генерал-захисник Інесер, мала проблеми з реорганізацією своїх сил для вирішення раптової відсутності командування та контролю.

— У вас вже є рішення, чи не так? — сказав Брезан, кидаючи уважний погляд на Микодеза. — Тому що моєї уваги не уникнув той факт, що Шуос — єдина фракція, яка більш-менш вціліла у цій катастрофі.

— Дуже добре, — сказав Микодез. — Зрештою, для вас ще може бути якась надія. Так, я пропоную послуги Шуос. У нас в більшості випадків прослуховування Кел велося в якості запобіжних заходів.

Обережний, як моя дупа, подумав Брезан, але не перебивав Микодеза.

— З вашої згоди, верховний генерал, ми могли б виконувати ті функції, яку раніше виконувало командування Кел. У мене вже є група аналітиків, які так чи інакше працюють над цим.

Той факт, що Микодез раптом згадав колишній титул Брезана, не пройшов повз його увагу. Можливо, Микодез уявляв себе ляльковим майстром; думав, що катастрофами легко маніпулювати. Брезан сподівався довести неправомірність його підходу, не зі злості, а тому, що міжзоряний уряд був надто важливою справою, щоб користатися з його наївності. Брезан не мав особливих важелів на цей момент, але він міг зробити щось із тим, що Микодез став таким же сумнозвісним, як Джедао.

— Я згоден, — сказав Брезан, бо хотів зберегти враження, що у нього є вибір. — Яка третя проблема?

Микодез затеребив сережку, перша ознака нервування, яку він показав.

— Один з гекзархів не загинув.

Брезан нахмурився.

— Розвідка Черіс була впевнена, що ви єдиний, хто вижив. — Що Микодез взагалі знав про роль сервіторів як шпигунів? — Ще один дубль?

— Ні, — сказав Микодез після довгої паузи. — Це не був двійник. Не такий, у всякому разі.

— Розкажіть.

— Нірай Фаян була фальшивим гекзархом, — сказав Микодез. — Щось на зразок старшого адміністратора, в той час як справжній гекзарх займався своїми справами в інших місцях.

— Звучить параноїдально, — сказав Брезан. — Тоді нам потрібно вбити справжнього? — Він мав на увазі, що це сприйметься як жарт.

Він мав знати, що не потрібно жартувати з приводу вбивства, розмовляючи з гекзархом Шуос.

— Я намагався розібратися, коли дізнався про його існування, — серйозно сказав Микодез. — Його звуть Нірай Куджен. Ви тільки виграли, якщо не чули про нього. — Брезан зробив підтверджуючий жест, — все, про що ви знаєте, залежить від нього. Він винайшов двигун для мотів майже дев'ять століть тому. Високий Календар — теж його творіння. Як і Чорна колиска.

Брезан здивовано роздивлявся Микодеза. Але його розум уже мчав вперед.

— Тоді він безсмертний, — сказав він. — Як Джедао.

— Як Джедао, — підтвердив Микодез, — за винятком відсутності обмежень, які давали можливість контролювати Джедао. Ну, наскільки Джедао контролювався, питання відкрите. Цей аргумент суперечливий.

— Він небезпечний для вас? — сказав Брезан. Бо він міг придумати лише одну причину, чому хтось такий, як Микодез, турбується про це.

— Він небезпечний для всіх.

— Дев’ять сотень років, кажете ви, і він не той, хто зруйнував гекзархат? Якщо він винайшов двигун…

Микодез похитав головою.

— Куджен завжди був хорошим у підкупленні потрібних йому людей. Не втягуйте його у це. Він геніальний, але гекзархат — велике місце. Навіть якщо революції непривітні до науково-дослідних підрозділів, ви з часом зможете знайти інших техніків, які можуть запропонувати корисні нововведення, не вимагаючи від вас сплавити вашу совість вниз по річці.

Брезан не міг стриматися. Він закашлявся від сміху.

— Вибачте, — сказав він, коли закінчив, — гекзарх з совістю?

— О, у мене її немає, — сказав Микодез, спокійно сприймаючи сміх Брезана. — Але зрозуміло, що ви повинні будете її демонструвати. І ви будете обличчям операції.

— Чому я раніше не чув про цього Куджена?

— Тому що він таємний негідник, — сказав Микодез. — Якщо подумати, то це прекрасний спосіб вижити, коли вам майже тисяча років. Хоробрість ніколи не була сильною стороною Куджена, він першим визнав би це. Ось…

Термінал показав, що отримав папку з файлами від Микодеза. Брезан відкрив її. Профіль Нірай Куджена: не просто таємний негідник, а надзвичайно гарний обличчям. Запис застеріг його не сприймати фізичні дані занадто буквально, оскільки, як і Джедао, Куджен був привидом, який володів різними тілами, коли це було йому необхідно. На щастя, профіль також включав дані про мову тіла, які були набагато надійнішими. Як колишній офіцер безпеки, Брезан мав великий досвід пошуку людей по нюансах мови тіла.

— Отже ви вважаєте, що він спеціально вбудував себе у Високий Календар? — сказав Брезан, не намагаючись приховати відрази. — Які докази ви маєте для цього?

Микодес знизав плечима.

— Він мені сам так сказав. Перевірте файл. Я записав цю розмову, але мені її переписали з часовими позначками ключових виразів, тож вам не доведеться сидіти над нею ще раз.

— Яке уважне ставлення до мене. Дякую.

— Подякуйте моєму персоналу. — Микодез постукав пальцями по чомусь за кадром. — У мене є підстави вважати, що Куджен особисто прив’язаний до гекзархату, який був раніше. Він випав з поля зору безпосередньо перед тим, як відбулася битва біля фортеці Розкручених Монет, майже так, ніби знав, куди дме вітер. Мені це не подобається, і мені також не подобається, що я не знаю, що він робить зараз.

— Ви були колегами десятиліттями, — повільно сказав Брезан. — І не могли нічого зробити?

Посмішка Микодеза зникла.

— Вигнати його? Я бюрократ, а не геніальний математик. Ви, напевно, були занадто молодим, щоб пам’ятати, але мені було двадцять років, коли я зайняв це місце. У той час тривалість життя гекзархів вимірювалася днями, а Шуос були надзвичайно слабкими, після того, як попереднє керівництво розтратило ресурси на непотрібні дрібні суперечки з Анданом та Відоною. Я не був налаштований на бійку, а Куджен погоджувався зі мною щодо значення стабільності.

Микодес уже вдруге згадав це слово. Брезан не думав, що це збіг обставин. Він не мав жодних ілюзій, що може кинути виклик Микодезу на власному силовому місці, але він також не мав наміру стати простою маріонеткою цієї людини.

— Я прочитаю файл, — сказав Брезан. — Але найближча проблема — перша: запобігти руйнуванню гекзархату. Я буду працювати з вами над цим. Якщо ви отримаєте інформацію про місцезнаходження Куджена та його останні дії, ми зможемо продовжити розмову.

— Досить справедливо. — Микодез підтиснув губи. — І ще одне.

— Слухаю.

— Вам потрібно якомога швидше дистанціюватися від рою Хорт, — сказав Микодез. — По-перше, вам це знадобиться, щоб гасити пристрасті та формувати ядро нового уряду. Ви не можете бути на передовій. Зараз ви занадто важлива персона для цього.

Брезан кинув на нього недовірливий погляд.

— Ви звикли думати про себе як про дрібного службовця. Я можу сказати слідуюче. Боюся, що ваша скромність повинна стати пережитком.

— Мої сестри будуть сміятися, почувши, що ви називаєте мене "скромним", — сказав Брезан.

— Я доволі серйозний, — сказав Микодез. — Половина керівників займається тим, що вдає, ніби знає, що робить, незважаючи на те, чи справді це так. Інша половина.., ну, а для чого тоді потрібні союзники та делегування прав обдарованим підлеглим? Чи можу я зробити рекомендацію, поки я у темі?

— Я не думаю, що можу вас зупинити.

— Є один полковник, Кел Рагат, який, схоже, пережив кризу біля Розкиданих Голок і все ще намагається вступити в контакт з Черіс без особливої удачі, — сказав Микодез. — Я раджу вам зателефонувати йому та негайно підвищити його, якщо тільки генерал Хорт не буде проти.

— Я переговорю з нею, — автоматично сказав Брезан, — хоча сумніваюся, що щось вийде. Чому він полковник до цих пір? — Як і багато Кел, він чув про Рагата, який зробив успішну кар'єру, але врізався у стелю в своєму нинішньому ранзі через свою вторинну спеціальність історика. Суворо критичні документи Рагата про політику Кел не принесли йому багато друзів серед високопосадовців.

Микодез посміхнувся.

— Він зібрав власну армію в Скляному Марші і в даний час обмірковує матеріально-технічні та логістичні деталі. Якщо ви наблизите його і натякнете на Черіс, я думаю, ви знайдете людину, що бажає працювати з вами.

— Що буде добре, — сказав Брезан, знову злякавшись прямого завдання, яке стояло перед ним, — бо навіть люди, які, схоже, бажають працювати зі мною, можуть виявитися шпигунами, диверсантами чи психопатами.

— Ага, — сказав Микодез, і його посмішка стала сумною. — Ви вже вчитеся

— У мене проблеми з керуванням власним гнівом, — сказав Брезан, згадуючи старі замітки у своєму профілі, — але я не дурний.

— Ну, — сказав Микодез, — це для початку. Мій інстинкт підказує, що краще бачити вас у Цитаделі Очей з моєю системою безпеки. На жаль, цього разу мій інстинкт неправий. Ви будете громадським діячем, верховний генерал, а це означає, що ви летите туди, де вас може побачити громадськість. Це також зробить вас пекельною ціллю, тому я призначу вам частину людей зі своєї безпеки.

— Я вважаю, що ваша безпека спокійно ліквідує мене, якщо я буду мати занадто багато власних ідей, — сказав Брезан.

— Не будьте грубіяном, — сказав Микодез. — У мене достатньо проблем із зв'язками з громадськістю, щоб намагатися не бути замішаним у чомусь такому, як вбивство. На даний момент мене звинувачують у всіляких дрібних крадіжках, до яких мої агенти не причетні. Це ганьба, що мій бюджет не може використати ті потоки доходів, на які накладено арешт.

— І ви ще дивуєтеся, чому у Шуос така жахлива репутація, — сардонічно сказав Брезан.

— Я буду мати репутацію, незважаючи ні на що, — сказав Микодез. — Я також можу робити щось корисне навіть з такою, яка у мене зараз. Щодо вас — люди знають про вас набагато менше. Ви маєте лише один шанс зробити хороше перше враження. Не втрачайте його.

Розділ 3

На астероїдіі, названому Тефосом, у віддаленій системі, сервітор Геміола, змієформа, першою серед своїх товаришів побачила, що прибув гекзарх. Двоє її колег уникали контактів з автоматичним диспетчером бази, тому що вважали це одним з найбільш нудних обов'язків. Геміола була добровольцем, тому що їй подобалося використовувати цей час для створення відео. Двоє інших сервіторів, які обслуговували цей крихітний анклав, мирилися з цим, оскільки вони мали власні хоббі.

Під час цього конкретного повідомлення Геміола переглядала сімнадцятий епізод "Роза у трьох революціях" — її улюблену драму. "Роза" нібито мала шість сезонів по двадцять чотири епізоди, за винятком того, що вона все ще виходила в ефір, коли гекзарх перевіз сервіторів до Тефоса. На жаль, гекзарх не вважав за потрібне узяти з собою два останні сезони під час своїх наступних візитів. Іноді Геміола розважала себе, розрізаючи та змінюючи існуючі епізоди та створюючи мініатюрні відеоролики під музику, яку писала сама, уявляючи, як все закінчилося. Шкода, що вона не могла залишити Тефос, щоб знайти та подивитися два наступні сезони.

Коли з'явився гекзарх, Геміола знаходилася на середині коригування масок у тому кліпі, де героїня Андан цілувала зрадника і вбивцю Шуос. Вона вважала, що ці стосунки — жахливий провал у судженнях з боку героїні, і була зайнята заміною вбивці найкращим романтичним героєм драми, жінкою-інженером Нірай з третьої серії.

Дуже невчасне повідомлення, але обов'язок був обов'язком. Геміола відвернулася від редактора відео та активувала сповіщення, коли тривогу бази не вдалося вимкнути. Це було зовсім не дивно. Незважаючи на намагання сервірів утримувати базу в робочому стані, минулі століття зробили свою справу.

Врешті-решт ще один сервітор вбіг до диспетчерської кімнати, його металевий корпус поблискував, освітлений вогниками: Ромб, жукоформа.

— Хіба ще не рано? — запитав Ромб. — Куджену не належить бути тут ще двадцять років.

Геміола побажала, щоб Ромб не називав гекзарха особистим іменем, навіть якщо гекзарх ніколи не проявляв жодних ознак того, що вільно володіє Універсальною Машинною Мовою. — Може, якась надзвичайна ситуація.

— Невже, — сказав Ромб з нищівним спалахом червоних вогнів, — у нього з'явилася нагальна потреба врятувати свої лабораторні записи від машинного масла? Звідки нам знати, що це насправді Куджен?

Геміола спостерігала за дисплеєм. Незнайомий тип мота приземлився недалеко від затоки, в глибинах якої було сховано основу.

— Чому, — сказала вона, — ти вважаєш, що це зловмисник?

— Мот не такий, на якому він прибув вісімдесят років тому.

Геміола утрималася від того, щоб з розмахом пофарбувати свої вогні в помаранчевий колір.

— Те, що ми не інженери, не означає, що гекзарх повинен дотримуватися застарілих моделей мотів.

Ромб проігнорував це. Але через хвильку сказав:

— Хіба це не жіноча форма? — З мота вийшла жіноча постать і пішла по пандусові. — Подивіться на пропорції, особливо навколо тулуба. Я міг би присягнути, що Куджен віддавав перевагу чоловічій формі.

— Можливо це остання мода, — сказала Геміола. Всі вони знали, що гекзарх слідкує за модою.

Фігура непохитно крокувала до сходів, врізаних у скелю. Геміола вивчила її ходу. Як і казав Ромб, майже напевно жіноча форма, але чому…

Ромб теж бачив це.

— Це не Куджен, а хтось інший.

Це було правдою. Куджен завжди рухався з балетною грацією. Кілька століть препарування драми, яку вони контрабандою провезли у своїй особистій пам’яті, дали їм деяке поняття про естетичні норми людей. (У перші дні вони посварилися з приводу того, чи затвердив би гекзарх незалежні архівні проекти. Вони знали, що він зневажав "Розу у трьох революціях". Але ніхто не образився, тому щотижневі приватні екранізації проходили без заперечень.) Натомість мова тіла людської фігури нагадала Геміолі вбивцю-Шуоса з драми, риси якого вона уявляла так: настороженість, економність, тонко загрозливий характер.

З іншого боку, перехід до іншої моделі кінетики теж міг бути новою модою — незважаючи на все, що вона знала.

— Не поспішайте з висновками, — сказала Геміола. Гекзарх залишив їм найкращі тести для випробування, які враховували його унікальні можливості і обмеження. — Автентифікація його особи не буде проблемою. Він сказав, що тест попіклується про все це. Звичайно він знає краще.

Тим часом Сито, який нарешті взяв до відома дискусію, втрутився.

— Я сподіваюся, що він привіз з собою належну їжу, — сказав Сито. — У нас немає нічого доброго, щоб запропонувати йому.

— Принаймні, цього разу немає гостей, — сказала Геміола, відвернувшись.

— Це добре, — сказав Ромб, найбільш самовпевнений серед них. — Джедао завжди викликав у мене відчуття, ніби мій екзоскелет заржавів.

— Можливо, цього разу нам пощастить з алгоритмами, — сказав Сито. — Незалежно від того, наскільки часто я оцінюю ті, які у мене є, я, здається, не можу відкрити вхідний замок зсередини.

Приватно Геміола думала, що сидіти і пробувати відкрити календарний замок гекзарха на вхідних дверях було навіть нудніше, ніж слідкувати за скануванням. До того ж Сито був дуже ортодоксальним і прихильним до математичних дисциплін. Геміола відмовився від спроб займатися з ним цікавішими темами, як, наприклад, генерацією процедурних контрапунктів. Сито був таким музичним, як капуста.

База вже існувала, коли гекзарх привіз із собою Геміолу, Ромба та Сита 280 років тому. Гекзарх мав на увазі підтримання бази у його відсутність та очікування на його періодичні візити. Як і більшість людей, він не звертав уваги на окремі химерності сервіторів та не присвоював їм імена. Знову ж таки у нього було ще менше підстав турбуватися про це. Як гекзарх, він займався іншими питаннями.

— Ця людина йде кроком чоловічої форми, — заговорив Ромб. — З цими короткими ногами йому незручно. Чи не казав колись Куджен, що він буде знаходитися у високих тілах? Той, хто йде, достатньо низький.

Фігура вже йшла по сходах. По мірі її наближення вогні вмикалися і згасали, коли вона проходила, створюючи враження, що рухається змія, яка занурююється все глибше. Тінь жінки мандрувала на хребті змії.

— Ви впевнені, що ми не повинні перевірити наші захисні системи? — запитав Ромб. Він махнув двома своїми клешнями на зображення фігури на дисплеї. — Я не заперечую здібностей Куджена, але чи пам'ятає він, як користуватися ключами і паролями?

— Можливо, зараз модно бути низьким, — сказала Геміола. — Або він захопився якимось хобі. І не впевнений, наскільки безпечні сходи.

— Він рухається досить швидко, якщо так, — сказав Сито.

Геміола не мала відповіді. Натомість вона перевірила інфрачервоний субдисплей і порівняла з рівнем звичайного зорового спектра людини. Крім вогнів сходової клітки, на фігурі був світильник, хоча вона не включила його. Імовірно, берегла енергію акумулятора. Сходи звивались по ущелині, і фігура деколи зникала за виступами.

— Ще вісім хвилин, і вона дістанеться до зовнішніх дверей, — сказав Сито.

— Просто чудово, — сказав Ромб, рухаючи тулубом вгору і вниз, що було чітким проявом нервовості.

— Я не розумію, чому ти такий напружений — сказала Геміола. — Календарний вхідний замок вирішить це питання так чи інакше.

Ромб засвітився виразно асиметричним малюнком.

— І випарує цей астероїд і все на ньому, якщо це не Куджен!

— До цього ще не дійшло, — сказала Геміола.

Темп руху фігури не сповільнився. Ще три хвилини, і вона буде біля зовнішніх дверей.

— Ти настільки вперта, що це змушує мою евристику відступити, — сказав Ромб.

Впертість не мала з цим нічого спільного. Тут гекзарх зберігав замітки про свої найбільш таємні проекти. Він не міг ризикувати, щоб вони потрапили до рук ворога. Тож він приїжджав сюди кожного століття, щоб депонувати оновлення, привозячи з собою лише Джедао. Слухаючи розмови між ними двома, Геміола зрозуміла, що у гекзарха багато ворогів.

— Ось так, — сказав Сито.

Тепер Сито теж хитався вгору і вниз. Геміола протистояла бажанню хвилюватися, як і вони.

Фігура без проблем відчинила зовнішні двері. Ніякого сюрпризу; зовнішні двері не повинні були бути бар'єром. Вона вступила у повітряний шлюз. Зовнішні двері закрилися. Фігура почекала, коли відкриються внутрішні двері, а потім перейшла в слідуючу кімнату.

Ця була шестигранною, з нішами в кожній стінці. У кожній альтанці була розміщена табличка з зображенням емблеми однієї з шести фракцій гекзархату: вовк Рахал, мот Нірай, дев'ятиокий лис Шуос, попелястий яструб Кел, роза Андана та скат Відони. Геміола не могла стримати приливу прихильності, поглянувши на мот на тлі зірок.

З центру кімнати піднявся термінал. Коли фігура стала перед ним, дисплей засвітився. Людина притулилася рукою до дисплея. Почався зворотній відлік часу. Дванадцять хвилин, щоб відкрити календарний замок, інакше Тефос самознищиться.

Три сервітори без дозволу гекзарха створили спосіб прослуховування дуже великого числа, яке термінал передав для фігури. (Строго кажучи, гекзарх цього не заборонив.) Принаймні сканування підтвердило, що фігура справді знає про множення, інакше всі вони були приречені.

Геміола знала принцип роботи календарного замка, який гекзарх пояснив Джедао разом з неприємними маленькими словами.

— Послухайте, — сказав гекзарх під час першого рейсу до Тефоса, — чому б вам не перервати гру в пасьянс, щоб я міг вам про це розповісти.

На той момент гекзарх був молодим чоловіком з темнуватою шкірою і темними кучерями, а його широкі плечі звужувалися до стрункої талії. Хоча він носив просту форму Нірай, чорну із сріблястими ґудзиками, з вух, зап'ястя, щиколоток виглядала велика кількість океанських перлів.

Джедао відірвав очі від карт. Його тіло було навіть молодше за тіло гексарха, струнке, хоч і не приталене, з русявим волоссям і зеленими очима, що видавали його іноземне походження. Коли він не грав у карткові ігри, то робив фізичні вправи, ніби фізичними зусиллями міг подолати свою значну незграбність. Куджен повідомив йому, що тіло спочатку належало військовополоненому хафну.

— Все, що хочете, — сказав Джедао, вивчаючи його обличчя.

— Наскільки ви хороші в основній факторизації? — запитав гекзарх.

— Залежить наскільки великі цифри, — сказав Джедао з безпомилковою настороженістю, — і чи можу я використовувати калькулятор чи ні?

— Для цього вам не потрібен калькулятор, — сказав гекзарх, — якщо ви не набагато гірші з таблицями множення, ніж я думаю. Спробуйте розбити на прості числа сімдесят два, тільки для практики.

Джедао постукав картою по столі, нахмурившись. — Якщо ви наполягаєте, Нірай-джо. Це дев'ять помножити на вісім, що дає три на три і на вісім, тоді нам доведеться мати справу з вісімкою, це чотири помножити на два, або два на два і на два, так… Перемножуємо дві трійки і три двійки? — Його пальці смикалися, коли він рахував усі варіанти.

— Ви ніколи не виграєте жодних призів на швидкість, — сказав гекзарх, — але принаймні результат правильний.

Джедао відкинувся назад і посміхнувся кривою посмішкою.

— Я подумав, що сенс розбивання полягає в тому, щоб спосіб годився для всіх випадків. Тому двійки повинні бути першими, зважаючи на результат, правда?

Гекзарх видав скрушне зітхання.

— Ти бавишся зі мною, правда?

Вираз лиця Джедао залишився невинним.

— Якщо говорити в математичному контексті, це змушує мене подумати, але повірте мені на слово, що дуже велике число важко розбити навіть за допомогою комп'ютера.

— Хіба це не очевидно?

— Не випробовуйте мого терпіння, — сказав гекзарх. — Я вам це пояснюю, щоб ви не пробували якісь лисячі хитрощі, щоб увійти сюди, і не розпилили весь архів на частинки. Коли ви спробуєте увійти в архів, встановиться таймер. У вас буде дванадцять хвилин, щоб ви не тільки розбили дуже велике число, яке система представить вам, але й використали фактори, щоб виконати ритуал, який буде вирівнювати місцевий календар у певний спосіб. Коли календарний замок виявить необхідні вирівнювання, таймер вимкнеться і вас пропустять всередину.

— Дозвольте здогадатися, — сказав Джедао. — Ви єдиний, хто досить швидкий, щоб зробити це.

— Це гра, так.

— Чому додатковий ритуал? — сказав Джедао. — Чому б просто не вимкнути таймер, як тільки в нього введені правильні основні фактори?

— Щоб хтось не пробував відкрити замок дистанційно, — терпляче сказав гекзарх. — Потрібна присутність людини, щоб вплинути на місцевий календар, тому це додаткова обережність.

Геміола могла би додати ще одну причину, якби гекзарх коли-небудь замислювався над цим: не допустити вторгнення ворожих сервіторів. Вони троє намагалися з цікавості вирішити головну проблему факторизації, але навіть не мріяли вимкнути календарний замок. Справжній. У будь-якому випадку, навіть Ситу не пощастило з його алгоритмом факторизації. Він не міг надійно виконати завдання за потрібні хвилини. Навіть якщо хтось із них зміг би це зробити, той факт, що сервітори не створюють ефектів формування за Високим Календарем, означав, що швидкий алгоритм не принесе їм користі. Вони не могли вплинути на календарний замок так чи інакше.

Джедао зібрав свої карти і почав їх перемішувати. Вони два рази ледь не випали з його рук. Гекзарх спостерігав за ним з цікавою сумішшю роздратування та задоволення.

— Вважайте мене попередженим, — лагідно сказав Джедао.

Вважайте мене попередженим. Напевно, Джедао не був би досить самогубним, щоб спробувати вдертися у базу після того, як сам гекзарх попередив його? Тому що якщо фігура не була гекзархом, наступним ймовірним кандидатом був Джедао. Принаймні, Геміола сподівалася, що ніхто більше не знає про місцезнаходження Тефоса, або в чому полягає секрет таємної бази.

— Тепловий підпис цієї людини не вказує на занепокоєння, — сказала Геміола. — Як ви вважаєте, це хороший знак?

— Заткнись, — сказав Ромб, — я розбиваю число.

— Я теж, — сказав Сито. — Хочете допомогти?

Геміола пригнітила своє мерехтіння. Натомість здивувалася, що робить зловмисник. Як і більшість сервіторів, вона могла відслідковувати візуальні зображення в декількох напрямках одночасно. Її спроба подальшої розмови припинилася, коли вона повернула основний фокус уваги на монітор.

На зображенні було видно складний пристрій з петель, дротів та напівпровідникових схем, з невеликою панеллю з незнайомим інтерфейсом користувача. Незважаючи на зворотній відлік, фігура завозилася з підключення деяких елементів управління і живлення, а потім приладнала пристрій. Потім фігура почала медитацію перед нішею з попелястим яструбом.

— Ми мусимо втрутитися, — несподівано сказала Геміола. — Подивіться на градієнт календаря. Він відхиляється від високих календарних норм, а не займається тим, щоб зробити щось для розблокування.

— Якщо ви відволічете Куджена, він заплутається, — сказав Ромб, — і ми усі швидше за все розпорошимося на атоми! У якому Всесвіті це гарна ідея?

— Я мушу погодитися, — сказав Сито.

Геміола відмовилася від розмови з ними і повернулася до незбагненності того, що робила фігура. Якщо вони загинуть, можливо, перед тим вона взнає щось цікаве.

Фігура декламувала і співала старою формою високої мови, що використовувалася в ритуальних поклоніннях. Гекзарх час від часу впадав у транс. Наспів походив з літанії одного з фестивалів, присвячених шоколаду.

Залишалося чотири хвилини.

Навіть більш дивними, ніж вибір фестивалю, були калібрувальні показники в камері. Через спів фігури — від уваги Геміоли не сховалося те, що вона прив'язує всі свої декламації до відліку годинника — місцевий календар ще більше відхилився, майже до єретичного ступеня.

Зміни поширювалася по всій базі. Мережа спалахнула червоним кольором із запізнілим сповіщенням, попереджаючи Геміолу про календарну гниль.

Залишилося три хвилини.

Для того, хто занепокоєний можливою близькою смертю, Ромб надто пристрасно сперечався з Сито про озеленення, — як вони взагалі перейшли на тему благоустрою? Невже вони згадували про це лише під час візитів гекзарха?

Фігура випрямилася і ляснула рукою по терміналу. Геміола припустила, що вона звернулася за допомогою до її пристрою. Введення великих простих чисел вручну не було б практичним, не з повільними людськими пальцями.

Залишилося дві хвилини.

Прилад моргнув. Геміола захотіла розібрати його і з’ясувати, що він робить. Щось, щоб тим чи іншим чином обійти календарний замок, безумовно.

— Не лякай мене так, Куджен, — пробурмотів Ромб у шаленому пурпурі.

— Він ще не закінчив, — нагадав Сито.

Фігура швидко виконала три медитації, орієнтуючись під точними кутами по відношенню до стін камери. Місцевий календар знову змінився.

Замок відключився. Дисплей термінала потемнів. Геміола докорила собі за те, що сумнівалася в гекзархові і не мала довіри до його незвичного вибору тіла та оснащення.

— Ну, ми мусимо задовольняти його потреби, — сказала Геміола, не в змозі втриматись від відтінку синьо-зеленого полегшення.

Ромб грубо спалахнув.

— Наче Куджен колись вагався, викликаючи нас для будь-якого завдання, коли йому була потрібна зайва пара рук. Ви просто хоче поглянути на нього.

Геміола і не подумала відповісти. Натомість вона вислизнула з диспетчерської з приємною швидкістю. Навколо неї база оживала у відповідь на приїзд гекзарха. Повітря, яким дихають люди, вже циркулювало через решітки і всюди вмикалися вогні. Геміола згадала про кам'яний сад, який вона і Сито влаштували під час останнього візиту, коли вони вийшли на поверхню, щоб побачити простір гекзархату. Вона на мить задумалася, чи цього разу гекзарх помітить сад.

Гекзарх зняв свій скафандр до того часу, коли Геміола підлетіла привітати його. Він справді був жіночою формою, волосся якої було коротко пострижене в недоброзичливому військовому стилі, і обрамляло жовто-бліде овальне обличчя з темними очима. Її одяг був зі звичайної темної тканини. Ні мережива, ні шарфиків, ні прикрас, окрім підвіски під сорочкою. Вона уже розстебнула піджак і повісила його на запасний стілець.

Геміола була дуже здивована, коли гекзарх звернувся безпосередньо до неї.

— Привіт, — сказала вона. — Як би ви хотіли, щоб я вас називала?

Розгублена, Геміола потемніла. Як на це потрібно було реагувати?

Що ще важливіше, чому гекзарх говорив не своїм звичним діалектом, а розтягуючи голосні? Це означало, що…

— Дозвольте здогадатися, — сказав гекзарх, його звернення було нехарактерно неформальним. Не неввічливим, а просто неформальним. — У вас плутанина з тим, хто я такий.

Вирішивши, що не хоче ризикувати образити гекзарха чи хто б то не був, Геміола вклонилася, а потім зачекала.

— Гекзарх зайнятий іншими справами, — сказала не-гекзарх. — Я Шуос Джедао.

Шуос Джедао. Жертвенний Лис та коханець гекзарха. Але чому він був тут без гекзарха?

— У вас напевне багато питань, — сказав Джедао, — але це була довга мандрівка. Чи можу я потурбувати вас проханням про склянку води?

Геміола приглушила свій блиск. Безумовно, це повинен бути чай, або вино з троянд, або віскі.

Джедао посміхнувся кривою усмішкою, яку Геміола так добре пам’ятала, як і рухи тіла, в якому він з’явився.

— Ні, реально, я хочу води.

По сервіторному зв'язку Геміола пояснила ситуацію.

— Принесете? — запитала Геміола. Сито підтвердив.

— Зараз принесуть склянку води, — сказала Геміола, звично використовуючи Універсальну Машинну Мову.

— Дякую, дуже вдячний, — сказав Джедао.

Геміола забарвилася в рожевий колір, коли зрозуміла, що сталося.

— Я розумію вашу мову, якщо ви не блимаєте надто швидко, — сказав Джедао і відстукав пальцями на спрощеній машинній універсальній. "Я не хотів вас бентежити".

Правда, відсутність кольору та геометричного малюнка не передавали всіх нюансів. Але Геміола не була схильна придиратися. Вона взагалі не очікувала, що з нею розмовлятимуть її мовою.

Якраз тоді увійшов Сито з лотком, на якому було запропоновано склянку води та, що ще більш вражало, батончик. У минулому гекзарх завжди привозив собі їжу. Він щоразу відвідував магазин з батончиками — термін придатності оцінювався у 240 років за стандартних умов зберігання, що б це не означало — у разі надзвичайних ситуацій. Тим не менш, Геміола не могла не відчути відповідальності за відсутність гідних харчових продуктів.

— Дякую, — сказав Джедао до Сита. — Якщо ви не проти..?

Сито кивнув тілом.

— Він запитав, як я хочу, щоб він мене називав, — сказала Геміола приватно до Сита.

— Що ти йому сказала? — по хвильці роздумів запитав Сито.

— Я ще не відповіла.

Якщо пайок з раціоном і викликав незадоволення Джедао, він не подав жодних ознак. Нарешті він витер крихту з рота і поклав обгортку на кут лотка. Сито від'їхав, залишивши Геміолу наодинці з Джедао. Велике спасибі, подумала Геміола.

— Як ще ми можемо вам послужити? — нарешті запитала Геміола.

— Я сподівався знайти дещо в архіві, — сказав Джедао. — Ви відповідаєте за збереження записів, вірно?

— Так, — сказала Геміола. — Я сподіваюся, що ви знаєте, де шукати, бо ми самі ніколи не читали записи.

— Що робити, якщо я зроблю копію, щоб взяти з собою?

Геміола вагалася досить довго, щоб запитати інших, що робити.

— Те, що вона коханка гекзарха, для мене не важливо, — була відповідь Ромба.

— Скористайся своїм судженням, — сказав Сито, настільки ж незрозуміло.

Джедао підняв брову.

— Ми не повинні випускати записи з поля зору, — сказала Геміола. — метафорично кажучи.

— Я не можу довго залишатися, — сказав Джедао. — Це обмежило б кількість досліджень, які я можу зробити. Якщо так, то…

— То?

— Хтось із вас може полетіти зі мною, щоб переконатися, що з записами не буде ніяких зловживань.

Геміола задумалася над цим. Пропозиція була спокусливою — занадто спокусливою. Але не втрималася, щоб вияснити більше деталей.

— Як довго триватиме подорож?

— Цього я не можу сказати з певністю, — сказав Джедао. — Але якщо в будь-який момент вам потрібно буде повернутися додому, у мене є друзі, які можуть організувати транспорт.

Геміола сумнівно замерехтіла.

— Ну, вам не потрібно вирішувати це просто зараз, — сказав Джедао. — Я, до речі, побачив кам'яний сад. Деякі свідчення мікрометеоритів за останні десятиліття, але все-таки дуже приємно. Ваша робота?

— Так, — сказала Геміола. — Моя та іншого сервітора, якого ви недавно бачили. — Вона не знала, як реагувати на випадковий інтерес Джедао. Бути незадоволеною, що він помітив сад, хоча гекзарх ніколи його не помічав? Подякувати? Бути збентеженою тим, що такий невдалий акт прикраси зрештою притягнув увагу людини?

— Раніше в архівах був каталог, — сказав Джедао. — Чи було б прийнятним, якби я подивився принаймні на нього?

Геміола не бачила, чому ні.

— Звичайно.

— Чи не покажете мені дорогу? Минуло багато років.

Знову не було причини, щоб сказати "ні". Вона повела його сяючими коридорами. Джедао слідував за нею. Але…

— У мене є питання.

— Питайте, — сказав Джедао.

— Як ви пройшли календарний замок?

— Я подружився з математиком, — сказав Джедао з натяком на іронію, яку Геміола не зрозуміла. Він витягнув камінь, на якому був вигравіруваний ворон, і стиснув його. — Існує алгоритм швидкої факторизації. Хитрість полягає в тому, що він покладається на екзотичні ефекти — і для цих ефектів потрібен нестандартний календар. Тож я взяв із собою комп’ютер, розроблений для використання у екзотиці, змістив місцевий календар настільки, щоб він міг виконати свою роботу, а потім застосував створену ним послідовність, щоб зламати замок. Куджен не вважав би це можливим рішенням через прихильність до Високого Календаря.

Вони прийшли до тієї частини бази, де зберігалися записи. Приміщення було невелике. Насправді основну його частину займали розкішні кушетки та шезлонги. До самих записів можна було отримати доступ через спеціальний термінал.

Єдина аномалія в кімнаті була святинею. Принаймні, Геміола завжди вважала це святинею, хоча це не був об'єкт релігійного поклоніння. Він містив буклет із старого пожовтілого паперу, що зберігався у прозорій шкатулці. Жоден із сервіторів не наважувався вийняти його та погортати сторінки, боячись пошкодити основу. Гекзарх ніколи не звертав на обєкт уваги, незважаючи на турботу, з якою він підійов до його збереження.

Джедао підійшов до святині і зазирнув через захисне скло, не торкаючись її. — Як доглядати за новим холодильником Snowbird 823, — прочитав він. — Я завжди цікавився, чому Куджен тримає цю інструкцію. Можливо, це була його перша робота? Я бачив конструкцію холодильника у мережі і не знайшов у ній нічого особливого, але гептархат тоді був великим, старим і незрозумілим.

— Напевне, ви завітали сюди не для того, щоб досліджувати холодильники? — сказала Геміола. — Що б це не було.

— Звичайно, ні, — сказав Джедао, погоджуючись. Він оглянув незайняті кушетки. — Тут дуже мало змін.

— Ми зберегли все як було, — сказала Геміола.

— Звичайно, що ви це робили, — сказав Джедао. — Куджен завжди любив, щоб речі залишалися на місці.

— У мене є ще одне питання, — сказала Геміола.

Увага Джедао перейшла від вітрини до Геміоли з оперативністю, як приємною, так і тривожною.

— Продовжуйте.

— Я не надіюся, але чи не привезли ви з собою якісь драми?

Джедао не засміявся. Натомість сказав, дуже серйозно,

— У мене є колекція на голкомоті. Мій супутник, сервітор такого типу як і ви, вважає, що я маю неприємний смак у розвагах, але, можливо, вам щось підійде. Якщо ви щось шукаєте, можливо, я можу це знайти. Однак не можу дати жодних гарантій.

— Це добре, — сказала Геміола.

— Ви ще не сказали мені, як ви хочете, щоб я вас називав.

— Я — Геміола з анклаву Тефоса, — сказала вона, їй було цікаво, з якого анклаву сервітор Джедао, і чи він не один з тих, хто уклав договір з нірайськими сервіторами. — Дозвольте допомогти вам зробити копію записів.

— Дякую, Геміола, — серйозно сказав Джедао. — Це цінується.

Розділ 4

Куджен надав Джедао ще кілька інструктажів, а потім вибачився. Джедао намагався приховати своє нетерпіння, чекаючи, коли двері зачиняться. Подумки він вже давно вигнав гекзарха.

Перше, що зробив Джедао, коли Куджен пішов, — це зайшов у ванну кімнату. Добре: там було дзеркало. Обличчя його було старішим, із зародками зморшок у куточках карих очей. Його волосся все ще було чорним, без білих волосків, і він цинічно замислився, чи фарбував його. Він роздягнувся і критично оглянув себе. Принаймні цього разу він був готовий до шрамів. Що стосується решти його тіла, він не знав, що з ним зробити: ширші плечі і груди, достатньо м’язів скрізь, щоб припустити, що він веде рухливий спосіб життя. Джедао наблизив обличчя до відображення у дзеркалі, а потім одягнувся знову.

Після цього він кілька хвилин утримував свою увагу, переглядаючи кодекс поведінки Кел, перш ніж виявив, що пам'ятає значну частину правил: розсідання на місця за високим столом; зачіску — йому незабаром потрібно буде підстригти чубок; заборону сексу між Кел, яка каралася вигнанням. Миттєве навчання, хитрість Руо, дуже пригодилася. Шкода, що він не міг розраховувати на нього у всьому іншому. Потім він влаштувався зручніше і продовжив читання.

Джедао заснув, не усвідомлюючи цього, а прокинувся від музики. Принаймні, він припустив, що це музика. Як би там не було, гудіння басів та короткі арпеджіо були занадто швидкі для маршу. Він примружився, вивчаючи стелю та стіни, коли масажував шию. Світло поширювалося від декоративних свічок, оскільки він не попросив кімнату відключити їх. Мережа спокійним голосом повідомила, що гекзарх приєднається до нього за сніданком через дванадцять хвилин.

— Лайно, — сказав Джедао до кімнати. Чому його не розбудили раніше? Він провів сім хвилин, приймаючи душ. Намагання помитися, не сильно придивляючись до тіла, яке його лякало, виявилося дратуючим. Коли він вийшов, то виявив, що поки він спав, хтось додав білизни до його комода без його відома. Його тривожило, що мундир почистився і розгладив себе під час душу. Чи була у мундира вказівка з'їсти його, якщо він погано себе поводитиме? Незважаючи на свої побоювання, він одягнувся у нього.

Розчісування волосся не зайняло багато часу, тому він використав наступні чотири хвилини, переглядаючи промову, яку він повинен був виголосити для Кел, на випадок, якщо Куджен планує познайомити його з офіцерами ближчим часом. Невдача означала майже те саме, що і куля в живіт, але не говорити було б ще гірше. Він був впевнений, що Кел сподобається його виступ. Ознайомившись з стратегічним оглядом, статусом рою та цілями Куджена, він витратив багато часу, роблячи виступ максимально стислим, не залишаючи поза увагою нічого важливого.

Куджен прибув точно за графіком. Мережа не оголосила про нього; двері просто відчинилися. Джедао цього очікував. Але чого він не очікував, це супутника Куджена, масивного чоловіка, навіть вищого за Куджена. Його темно-вугільна шкіра робила Куджена ще блідішим. Він носив мундир Кел з певним фактичним достоїнством. На лівій половині грудей виблискували відзнаки рангу майора.

Майор подивився прямо на Джедао. Тоді його очі розширилися. Він привітався, занадто правильно, хоча його погляд зупинився на рукавичках. Хіба око Шуос на мундирі Джедао не пояснювало все інше?

Що, коли я не клон, а оригінал, який повинен бути мертвим? — задумався Джедао. Чи знав майор оригінального Джедао?

Тонке мерехтіння в очах майора означало якщо не огиду, то здорову амбівалентність. Джедао застогнав всередині. Він не міг винуватити майора, якому, без сумніву, було неприємно, що вони не знайомі, але це не означало, що він з нетерпінням чекав на роботу з людьми, які його не любили.

Куджен, як денді, у чорному атласному піджаку, який був обрамлений сірою парчою, посміхнувся. Срібні кільця блищали в обох його вухах, а низка перлів та намисто з оніксу обводили горло.

— Я привів вам помічника, — сказав він. — Знайомтеся, це майор Кел Данет. Я подумав, що це вдалий час, щоб зробити вам подарунок.

Вираз обличчя майора не змінився, але Джедао сказав:

— Куджене, я не впевнений, що люди це подарунки…

— Ідеалістично, як завжди, — ласкаво сказав Куджен. — Міряєте все по собі. Ви хоч дозволите майору приєднатися до нас за сніданком? Чи ви думаєте відправити його поїсти до Кел? Оскільки ви дбаєте про такі деталі.

Нарешті Джедао здогадався повернути салют Кел, відчуваючи себе самозванцем.

— Майор Данет. Е, вільно.

— Так, сер, — басовито сказав Данет. Його очі вже не були настільки розширені, але слідкували за Джедао з моторошною пильністю. Джедао подумав, чи не натяк це на майбутні неприємності.

— Що ви бажаєте на сніданок?

Питання привело Данета до тями. Через мить він сказав:

— Я з'їм все, що подадуть, сер.

— Не можу сперечатися з вашими пріоритетами, — сказав Джедао, вирішивши, що посмішка лише перелякає майора. — Куджене, я припускаю, що ви єдиний з уподобаннями, тому виберіть щось.

— Ви будете наполягати на тому, щоб їсти за високим столом, як тільки ми почнемо, — сказав Куджен, — так що ми можемо трохи потішити себе, поки є така можливість. — Він зайняв те місце, що і вчора, і викликав меню.

Джедао приніс стілець для Данета, маючи на увазі лише ввічливість. Данет підняв брову, і Джедао згадав, що теоретично він вищий рангом.

— Неформальна обстановка, — сказав Джедао, оскільки це вже було зроблено. — Сідайте.

— Як скажете, сер. — Данет сів і продовжував уважно розглядати Джедао.

Не маючи змоги уникнути його погляду, Джедао почекав, коли Куджен зупиниться на якій-небудь стрічці — з напоями? А потім запитав:

— Що з персоналом?

Від раптової напруги Данета він зрозумів, що задав неправильне запитання, або навпаки, правильне.

— Роєм спочатку командували генерал-лейтенант та два бригадні генерали, — сказав Куджен. — Мені довелося видалити генерал-лейтенанта, тож рій зараз ваш.

— Видалити? — це звучало не дуже добре. На жаль, він помилився, задавши це питання у присутності Данета, якому потрібно було сприймати його керівництво як об'єднане.

Але… Звідки я це знаю? Чергове свідчення про багаторічний досвід, якого він не міг пригадати?

— Ну, так говориться, — пробурмотів Куджен, опустивши повіки і скосивши очі на Данета. — Звичайно, у вас буде доступ до співробітників штабу. Інакше було б важко керувати роєм такого розміру. І вам слід покластися на майора і його допомогу. Він добре розбирається в цих питаннях. — Він повернувся до списку напоїв і видав задоволене "ммм", коли помітив щось перспективне. І завершив вибір. Мережа підтвердила прийом замовлення своїм звичним спокійним голосом.

Джедао хотілося поговорити з Кудженом приватно, перш ніж він ступить на це мінне поле, але було б недобросовісно залишити Данета в невіданні.

— Ви знаєте, чому ви тут? — запитав він Данета, маючи на увазі ще дещо, крім очевидного.

Брови Данета були опущені.

— Я чекаю ваших наказів, сер, як і всі інші.

— Дві попередні речі, — сказав Джедао. Можливо, на цьому все закінчиться. — Вони пов'язані. Мені знадобляться поради про те, як Кел роблять такі справи. Тому що моя пам’ять пошкоджена.

Куджен повернув голову, але не втручався.

— Як скажете, сер, — сказав Данет. Плечі в нього напружилися, але непомітно. Якби Джедао не спостерігав за його реакцією, він, можливо, пропустив би її.

Хоча Джедао очікував на більш помітну реакцію. Він не міг уявити, щоб Кел слухалися генерала з пошкодженим мозком.

— Інша річ, — сказав він. Можливо, це питання підкаже йому дещо корисне — ці рукавички, здається, мають для вас якесь певне значення. Розкажіть мені про це.

Він не сподівався настільки сильного замішання майора на запитання про предмет одягу. Здавалося, що він попросив Данета вбити себе дерев'яною ложкою. Данет подивився на нього, потім на Куджена, потім знову на нього.

— Ради любові до зірок нагорі, — сказав Куджен Джедао, — я не очікував, що ви будете настільки прямі щодо цього.

— То що, до біса, у цих рукавичках? — Джедао повторив запитання.

— Можете йому сказати, — сказав Куджен Данету. Його цинічний тон підказував, що він знав, що це станеться рано чи пізно. Що він намагався приховати?

Данет розправив плечі.

— Сер, — сказав він тихо, — зупиніть мене, коли я говоритиму про речі, які ви вже знаєте. Ви останній, хто носив цей стиль рукавичок серед військових Кел. Перед… перед тим, як померти.

— Я відчуваю себе живим, дякую, — сказав Джедао, щоб прикрити свій дискомфорт. — Я не клон?

— Ні, — сказав Куджен. — Багато батьків обирають клонів або клонів-моделей для отримання дітей. Але генетика — це не пророцтво, і ви не мали би особистих навичок оригіналу. Після того, як ви померли, я зміг відродити вас і заповнити пам'ять спогадами, які Черіс не викрала. Це все.

Дотримуючись цієї теорії. Джедао сказав:

— Я думав, що весь особовий склад… — Щось із військового кодексу Кел з'явилося на межі його свідомості, а потім випарувалося, перш ніж він міг вхопитися за спогад.

Данет завагався, але потім сказав:

— Персонал почав носити сірі рукавички — після того, що ви зробили, сер. Як знак відторгнення.

Раптово Джедао запідозрив, що ця дискусія сподобається йому ще менше, ніж Данету.

— Кажіть прямо, що я зробив?

— Фортеця Хелспін, — сказав Данет, ніби це все пояснювало.

— Чому, що сталося з Ланітерами? — Ох, ні. — Вони стали єретиками в поганий час? — Але яке відношення це мало до нього? Може, його послали боротися з ними? — Я принизливо програв їм? — За винятком того, що йому сказав Куджен, він не знав більше…

Данет закотив очі.

— Ви справді не знаєте?

— Дозвольте, — нетерпляче сказав Куджен. — Ланітери вимагали автономії. Командування Кел наказало вам поставити їх на місце. Відбулася знаменита битва з перевагою ворога у вісім до одного. Це була битва на Свічковій Дузі, проти Ланітерів. Після цього ви погнали їх до останньої твердині, фортеці Хелспін. Але командування Кел підштовхувало вас надто сильно, і ви зірвалися. Ви перемогли Ланітерів, з цим все в порядку, але ви також перестріляли власний штаб.

Джедао подивився на нього.

— Що я зробив..? — Не відволікатись. Отримати факти. Те, як була відставлена щелепа Данета, означало, що він вважав неймовірним, що теперішній Джедао не знає цієї історії. Це схвилювало Джедао. — Скільки загинуло?

— У підсумку мільйон людей, — сказав Куджен. — Зрозуміло, Ланітери нас не хвилюють. — Джедао зауважив, як зверхньо сказав Куджен про цих людей, єретики вони були чи ні. Але це число було легко запам'ятати.

Наступне його питання було ще простішим.

— Коли це відбулося? — Він повинен був запитати про це раніше, ще тоді, коли дізнався, що Високий Календар дестабілізувався.

— Чотириста вісім років тому.

Краї зору Джедао посіріли.

— Послухайте, — сказав він, — вибачте за те, що перебиваю вас, але ви трахнуті на всю голову, якщо вважаєте, що правильна реакція на психотичного зрадника і масового вбивцю — повернути його з мертвих і дати йому армію.

— Мої варіанти були обмежені, — спокійно сказав Куджен. — Мені просто не потрібен хтось хороший, мені потрібен хтось ефективний. І ви були доступні.

Куджен не розумів цього. Звичайно, ніхто не очікував, що гекзарх буде піклуватися про якісь моральні якості. Джедао спробував ще раз.

— Я не можу уявити, щоб Командування Кел було настільки дурним, щоб свідомо поновити на посаді генерала, якого вони підозрюють у мільйоні смертей, до того ж з нестабільною психікою. Чи були якісь попереджувальні ознаки?

Його голос тремтів. Він не хотів вірити цьому. І не знав, що може сказати Куджен у відповідь. Було краще мати певні ознаки того, що він збирається втратити розум і вбивати людей, або краще сприйняти це як раповий спалах люті? Звичайно, він розумів, що люди, яких змушують працювати з ним, попереджені.

— Гекзарх, — сказав Данет, кинувши на Джедао занепокоєний погляд, — можливо, ми могли б обговорити це після сніданку.

Джедао був вражений. У положенні Данета він не хотів би звертати на себе увагу.

— Ні, нам краще прояснити цей момент зараз, — сказав Куджен. — Ознак божевілля не було. Ви були зразковим офіцером. Ми вважаємо, що це був стрес, але ніхто точно не знає. А з дірками у вашій пам’яті ви не можете сказати нам про це самі.

Джедао рвучко підвівся і пішов до іншого боку кімнати. Йому хотілося пробити лобом стіну, але Куджен не оцінив би цього жесту, і це засмутило би Данета, який нічого поганого не зробив. Той факт, що він був вищий рангом, ніж Данет, був смішним, але це не була вина Данета.

Зрештою, Джедао тепер мав уявлення про те, чому Данет був вороже налаштований і намагався придушити ознаки цієї ворожості. Тому що він був призначений помічником масового вбивці. Данет не міг хотіти такої роботи.

Куджен наблизився до нього, повільно, наче очікував, що він почне бійку.

— Джедао…

Джедао не знав, що сказати, тому нічого не сказав.

— Джедао, — сказав Куджен, — ти не винен. Ти все одно не пам’ятаєш цього.

— Якщо я зробив це, — сказав Джедао, — то несу відповідальність, пам’ятаю я про це чи ні. Я припускаю, що… — По справедливості. — Я загинув у бою, або був страчений, або вдавився риб'ячою кісткою?

— Страчений.

Він думав, що пам'ятає щось з цього, будь-що з цього. Джедао заплющив очі. До нього повернулися фрагменти: боротьба з Руо, і різкий кислий запах поту інших курсантів; як розбирати снайперську гвинтівку, поки інструктор кричав у вухо; тиха кімната, пронизана темрявою. Але страта? Він не мав про неї жодного уявлення.

— Поговори зі мною, Джедао.

— Ви не боїтесь, що я вас задушу? — Він не думав про необхідність втечі після цього.

Куджен узяв його за плечі і обернув до себе. Його очі були щирі.

— Я один з дуже небагатьох людей, які ніколи не судили вас за те, що ви зробили чи зробите, пам’ятаєте ви про це чи ні, — сказав він. — Ви не можете мене шокувати. Що стосується моєї безпеки, то я маю захисні засоби. Вам не потрібно хвилюватися щодо мене.

Джедао не був впевнений, що йому це подобається.

— Але ви гекзарх. — Нова думка: — Де ваша служба безпеки?

Куджен похитав головою.

— Такий наївний. Ходімо, поїмо. Сервітори вже розставили їжу.

Аргумент спрацював. У Джедао не було апетиту, але це не було тактовно щодо Данета, який тоді теж повинен був стримуватися. (Він не хвилювався про здатність Куджена доглянути за собою.) З неохотою Джедао повернувся на своє місце.

Сервітори ретельно упорядковували їжу. Вони були роботами у формі різних тварин, з хапальними кінцівками та миготливими вогнями, приблизно на половину висоти людини, зі здатністю до левітації. Джедао було цікаво, скільки з їхньої розмови вони почули і що вони думають про цей безлад. Ні Куджен, ні Данет їх не помічали, тому він припускав, що він повинен зробити те саме. І все-таки Джедао незрозуміло чому був розчарований у Данеті.

Ще один спалах у пам'яті, про жінку та роботів. Жінка сиділа, зігнувшись — робота з паперами? Сервітори блимали вогнями один до одного, імовірно, спілкуючись, він не міг зрозуміти системи кодування. Він відчував непереборний приплив дружелюбності до сервіторів — хоча й не знав, чому. Однак це мало якийсь зв'язок з жінкою. Можливо він згадає пізніше.

— Ви не їсте, — сказав Куджен з ноткою занепокоєння, що суперечило враженню Джедао про нього як про когось, хто розглядає людей з чисто утилітарної точки зору. — І майор не буде їсти, якщо ви не почнете. Ви знаєте, які правила у Кел.

— Так, звичайно, — сказав Джедао, відкриваючи очі, і взяв палички для їжі. Думка про їжу перебила його роздуми. Все, що він попробував, мало дивний металевий присмак. Ні Куджен, ні Данет не показали жодної ознаки того, що щось було не так. Принаймні чай був терпимим.

— Я розбудив вас раніше, бо думав, що станеться щось подібне, — жваво сказав Куджен. — Ви можете пізніше подякувати мені за це передбачення.

— Покладаюсь на ваше судження, — сказав Джедао.

Куджен моргнув у відповідь на раптову формальність Джедао.

— Неможливо наздогнати все і одразу. Ви це бачите? Але добре, що ви заспокоїлися. Кел панікують, коли їхні командири втрачають впевненість. Ви щось пам’ятаєте про формаційний інкстинкт?

— Формаційний інстинкт?

Куджен роздивлявся дві випічки, які виглядали ідентично, а потім узяв ближчу.

— Це емоційна потреба Кел підтримувати ієрархію. Ви знайдете це корисним доповненням.

Джедао побачив кутом ока, що Данет застиг. Йому також доведеться вивчити цю частину цілого списку таємниць. Але це пояснило, що мав на увазі Куджен, коли казав, що може гарантувати вірність рою. І це могло би пояснити замішання у поглядах, які він отримував від Данета, наполовину вимогливих, наполовину обурених. — Коли Командування Кел зробило це доповнення? І як?

Питання було більш важливим: чому середні Кел пішли на те, що звучало як масове промивання мізків? Ще одне, чого він не пам’ятав.

Данет рішуче різав фарширований млинець. Навіть через рукавички Данета Джедао міг побачити, що той намертво вчепився у палички. На мить Джедао подумав, що Данет збирається відповісти за Куджена. Але Данет відкусив великий шматок і рішуче почав жувати.

— Це сталося через деякий час після вашої смерті, — сказав Куджен. Він поклав напівз'їдену випічку на стіл і відкинувся назад. — Ваш зрив був головною причиною, ніхто з Кел у цьому не винен. Формаційний інстинкт прививається за допомогою психічної хірургії, і навіть зараз це не зовсім надійна процедура. Кел роблять все можливе, щоб відбирати людей, придатних для ін’єкцій, і серед них це працює досить добре. Потрібно сказати, що середній Шуос навіть віддалено не підходить для цього.

Куджен чекав реакції. Джедао придушив баження сказати: "це не звучить етично", а натомість сміливо посміхнувся йому.

— Корисно знати, дякую. — Він змусив себе з’їсти шматочок яблука. — Коли я зустрінусь зі своїми офіцерами?

— Завтра, — сказав Куджен.

На вершині піраміди стояли командири тактичних груп — на даний момент їх було четверо — і два полковники піхоти, а також начальники штабних відділів. Була також велика маса командирів-транспортників та боксомотів. Минулого вечора він встиг лише побіжно переглянути профілі командирів. Шкода, що він не знав заздалегідь, що Куджен приведе Данета, інакше він міг би почитати і його профіль.

Хоча Джедао матиме можливість спілкуватися з офіцерами в будь-який момент під час кампанії, це було не те саме, що особисто зустрітися з ними. Знову з'явився той спалах досвіду, якого він не пам’ятав. Він відчайдушно хотів втекти до ігрового кафе і обговорити ситуацію з Руо або з одним з тих друзів, кому він довіряв. Шкода, що він не мав такого варіанту.

Джедао нахилив голову в бік Данета, коли останній проковтнув черговий шматочок млинця.

— Я прочитав профілі, але хочу, щоб ви розповіли мені про командора Кел Талаву. — Талава керував командним мотом, а отже, першою тактичною групою. Він також був альтом, про що йому повідомила примітка, і що було рідкістю серед кел. Джедао не міг зрозуміти чому, але, можливо, серед Кел поширилися деякі забобони за останні чотири століття. Проте Талава мав зразковий профіль. Джедао було цікаво, як почувалися кел під його командуванням і як відносилися до нього.

Рот Данета зігнувся.

— Командор Талава все ще тримає командний мот, сер? — Він швидко поглянув на Куджена, який не звертав на нього уваги, а потім опустив очі.

— Яка у нього репутація?

— Вимогливий, — негайно сказав Данет. — Людина честі. Вам пощастило з ним.

Цікаво.

— Ви служили під його командуванням?

Деяке вагання.

— Ні. Але я впевнений у його репутації.

Куджен змішував три різні види фруктових консервів на тарілці, як вередлива дитина. Він підняв голову і сказав:

— Що майор намагається висловити не надто жорстко, це те, що командор був достатньо лояльний до генерал-лейтенанта рою. На щастя, я зміг розказати Талаві про сенс заміни, перш ніж він міг здійснити кілька типово суїцидальних жестів Кел.

Джедао обмежився кивком, йому стало цікаво, чи зможе він коли-небудь дізнатися, що сталося з генерал-лейтенантом. — А що з командором Ніхара Керу? — Вона очолювала Тактичну-2. З його щастям вона напевне також була бомбою сповільненої дії.

— Ви можете знайти у ній надійного союзника, — сказав Данет.

Це не могло бути хорошим знаком.

— Яка?

— Командор Ніхара вірить лише у результат, — сказав Данет. — Що б там не говорили про вас, ніхто не ставить під сумнів вашу здатність отримувати результат.

Їм потрібен тільки його розум.

— Спробую не розчарувати її, — сказав Джедао. Він також запитав про командорів Тактичної-3 та Тактичної-4.

— Ні командор Вай, ні командор Мірой не показали жодних ознак нелояльності до гекзарха, — сказав Данет.

— Це грубе питання, — сказав Джедао, — але як формаційний інстинкт взаємодіє у всьому вулику? — Гекзарх згадував, що його супротивників очолював "вискочка Кел". — Як це відбувається?

— Близькість поглядів, — сказав Куджен. — Військовий кодекс Кел не вказує, що робити людям, якщо все командування Кел знищене. Я підхопив цей рій завдяки своїй твердій позиції, хоч я і не Кел.

"Дійсно?" — подумав Джедао. До цієї історії слід було додати трохи більше. Чому рій Кел підкорився Нірай, нехай навіть гекзарху?

Куджен все ще продовжував. — Кел Інесер мала лояльність більшості Кел і вигадала собі новий титул. Вона, мабуть, подумала, що оголосити себе гекзархом було би занадто. Верховний генерал Брезан мав би бути успішним технічним гекзархом, але він теж відмовився претендувати на цю посаду, оскільки отримав своє звання неправильним шляхом. Це залишило багатьом Кел єдиний вихід і змусило прийняти незручне рішення.

— Хто знищив командування Кел? — запитав Джедао. — Цього, зокрема, не було у ваших інструкціях.

— Це тому, що я не знаю, — сказав Куджен, вперше ставши похмурим. — У мене є агенти, але немає чітких доказів.

— Чому командування Кел не було розсіяне по різних фортецях? — запитав Джедао. — тоді вони могли би вибрати справжнього високого генерала — якщо цей Брезан не влаштовує їх — з іншого місця гекзархату, на випадок, якщо трапиться щось подібне.

— Композитна технологія, — сказав Куджен. — Вони були надто залежні від вулика, щоб вижити без нього. Я казав їм, що це погана ідея, але… ну, це вже відбулося. Ви можете пошукати деталі в мережі в інший час. Зараз у вас є додаток, і немає ніяких причин цього не робити, тож ви можете дати запит на утворення композита, якщо хочете. Зараз ми не використовуємо композитну технологію — це погана ідея, як я вже сказав, — але ворог може скористатися нею, якщо побачить її перевагу, і якщо буде вважати, що зірки забороняють Кел відмовлятися від традицій.

Куджен склав свою серветку у форму мота і посміхнувся на неприязний погляд Джедао. Складання паперових фігурок було виразним мистецтвом Відони, і він був здивований, що Куджен умів це зробити.

— Ви і майор також можете скласти композит, — сказав Куджен. — У мене є деякі питання, щоб обговорити їх з моїм помічником. У холодильнику є кілька напоїв та закусок. Я вибрав для вас хороший холодильник. Якщо вам потрібно щось більш ситне, викличте меню та зробіть замовлення.

Хороший холодильник? — задумався Джедао. — Невже тут існувала ієрархія холодильників? Знову ж таки, у нірай могло бути якесь атавістичне захоплення технікою.

Куджен додав,

— Сервітори приберуть посуд, Джедао. Ви не повинні турбуватися про справи так, ніби все ще живете на фермі. Я знайду вас, коли настане час представити вас Кел.

Джедао намагався відшукати спогади про ферму, але все було як у тумані. Він спостеріг, як Куджен поспішно виходить з кімнати.

Як тільки Куджен пішов, Джедао повернувся до Данета.

— Я припускаю, що за нами стежать, тому що я теж зробив би це — (Данет насупився — йому не сподобалася ремарка Джедао) — але є речі, які я повинен знати. Ви відповісте на мої запитання?

Він ненавидів ставити людей у таке положення. Але Куджен передав рій під його опіку. Він повинен буде керувати командним складом, не кажучи вже про простих людей, від імені яких він воював.

— Не маю іншого вибору, як відповісти, — з гіркотою сказав Данет.

Формаційний інстинкт. Не завадило би впорядкувати реальну ситуацію, яку Данет напевно розуміє краще, ніж він.

— Гаразд, — сказав Джедао. — Що сталося з генерал-лейтенантом рою? Подробиці, якщо можна.

Плечі Данета опустилися.

— Він чинив опір гекзарху. І зник.

— Зник?

— Він мертвий, — сказав Данет засмученим голосом.

— Він був для вас авторитетом?

Данет посміхнувся.

— Більше ні.

Формаційний інстинкт знову, чи щось більш особисте? Джедао не знав, чи слід тиснути далі. Він не хотів відчужувати цю людину від себе.

— Тоді розкажіть мені про дещо інше, — сказав Джедао. — Гекзарх розказав мені трохи про держави-наступники з генерал-протектором, що залишилися від гекзархату. Наскільки вони схожі? Чи якась із них має повагу або почесті?

— Ні, — сказав Данет із запеклим переконанням. — Все залишилося як було. Будь-хто може це сказати.

Неприємний холод пробіг через кістки Джедао. Це була погана ситуація, але він міг би вмовити себе ставитися до неї, як до гри. Перше правило будь-якої гри полягало в тому, щоб прагнути виграти, навіть якщо вам доведеться полювати через тріщини Всесвіту, чи вивертати його назовні; навіть якщо вам доведеться сказати багато брехні для супротивника, що вони не могли зрозуміти, в який бік веде ваша стратегія.

Джедао повинен був виграти цю війну для Куджена, бо в іншому випадку Куджен звернеться до когось іншого. Куджен йому здається подобався. Він дав йому трохи свободи — якщо Джедао буде обережним. Крім того, якщо гекзарх потребував його, Джедао вважав своїм обов'язком зробити все можливе для гекзархату, якщо не залишиться нічого іншого.

Розділ 5

Дев'ять років тому

Зрештою Брезан обрав базу для операцій, виходячи з того, що ніхто не намагався застрелити його прихильників протягом останніх двох тижнів (вісім днів за місцевим календарем). Він не сподівався, що такий стан справ триватиме довго. Серед іншого, місцеві шуос, які повинні були виконувати функції сил швидкого реагування, зазнали розколу. Можливо, це був не останній розкол. Важко було сказати.

Він зупинився на Краувер-5, одній з нещодавно тераформованих планет. Під "нещодавно" мався на увазі початок два століття тому, тому на ній існували певні екологічні ускладнення, які означали, що намісником планети був Нірай замість звичнішого Андан або, можливо, призначеного Рахал фахівця. Більше того, Нірай, жорстка жінка на ім’я Ложой, волосся якої були укладені в пухкі локони, зв’язалася з Брезаном і тупо попросила захистити її. Хоча вона носила одяг Нірай, шати сірого та чорного кольору виглядали так, ніби вона у них спала.

— Чому я? — запитав Брезан так само прямо.

— Ви тут, — сказав Ложой, — і маєте рій. Що ще важливіше, я звернула увагу на мову вашого тіла у випусках новин і зверненнях. Ви вражаєте мене як чесна людина.

Брезан почервонів. Він був привитий стандартизованими кінетиками разом з ін'єкцією формаційного інстинкту ще в Академії Кел, але він би не здивувався, якби ін'єкція вже розсіялася. Яка радість бути другим найвідомішим крашем у гекзархаті, подумав він.

Ложой не подала виду, що помітила це.

— Чесна в тому розумінні, що стосується уряду, — продовжила вона. Брезан почав розуміти, що, незважаючи на своє обличчя та пом'ятий вигляд, Ложой займала свою посаду бо була компетентною. — Але якщо ви щиро налаштовані на реформування уряду, і я думаю, що це так, тоді вам знадобляться союзники на старті. Тут я можу допомогти.

— Що це вам дасть? — запитав Брезан.

Ложой подивилася на нього так, ніби він задав особливо наївне запитання.

— Коли я вперше приїхала сюди двадцять чотири роки тому, — сказала вона, — попередній губернатор залишив все у руїнах. Одна велика коаліція робітників була на межі оголошення себе єретиками. Начебто це могло вирішити ситуацію.

— І що ви зробили?

Вона сказала з обеззброюючою скромністю,

— Я спустилася до їхнього місця зустрічей і попросилася випити з ними чаю. Минуло чотири місяці, перш ніж вони пристали на мою пропозицію. Звичайно я навіть не люблю чай. Але врешті вони зрозуміли, що я хочу, щоб до Відони потрапило якомога менше людей.

— Мабуть, ви стали популярною серед місцевих відонців, — сказав Брезан.

— О, спочатку вони мені сказали, що я абсолютно не можу робити те, що роблю. Але знаєте, коли моє щоденне запрошення на чай відхилялося, я йшла до офісу наглядача Відони і сідала прямо у її дверях. Дивилася на неї, коли вона проходила біля мене у своїх справах. Вона ненавиділа це. І її впертість тріснула набагато швидше, ніж у робітників.

Брезан одразу вирішив ніколи не дратувати Ложой.

Коли Брезан та його почесна варта приземлилися в Таувіті, столиці Краувер-5, Ложой привітала його не з солдатами, а з помічником, який ледь підняв погляд від свого планшета. Брезан полегшено зітхнув. Еміо сказала, що Ложой не мала можливості заманити його в засідку, ніби він сам цього не знав.

Одна з перших проблем, яка стурбувала Брезана — йому були потрібні спеціалісти для офіційної служби новин, яку він сприймав як належне все життя. Ще гірше — він не мав уявлення, як надати достовірного вигляду ненадійним пліткам. Павутина пліток, якими користувалися громадяни, які не належали до жодної фракції, набували раптового і не завжди бажаного напряму та популярності.

На даний момент Брезан покладався на Ложой щодо місцевих новин і поспішно призначив помічника слідкувати за подіями в Таувіті. У решті гекзархату, а точніше — у його зруйнованих залишках, він залежав від розсилок гекзарха Микодеза. Він болісно усвідомлював, наскільки ці розсилки повинні були відрізнятися. Тисячі світів, як він міг відстежувати усі? Сумна відповідь полягала в тому, що він не міг.

Еміо залишилася виконувати функцію зв'язку Брезана з тими, кого вона називала "правильно думаючими Шуос" — Брезан припустив, що вона має наказ розстріляти його і викинути в жолоб для переробки, якщо він завдаватиме багато клопоту.

На даний момент Брезан читав брошуру про останні правила, керуючись якими він повинен був виступити завтра вранці (новий Календар, де ранок означав полудень відповідно до планетарного часу). Але новий Календар Черіс не приніс би йому користі, якби він не дотримувався його в питаннях як малих і великих, так що полудень це було нормально. Принаймні, він не буде виступати посеред ночі Таувіта.

Брезан опустив планшет і потер очі.

— Мені б хотілося мати уявлення, яким буде ефект, — пробурмотів він до Еміо.

Еміо спокійно налила йому склянку води, не питаючи його. Він ненавидів це.

— Пропаганда їх перевірила, — сказала вона. — Немає сенсу затримувати експертів, якщо ви не збираєтесь ними користуватися.

Брезан спохмурнів.

— Це схоже на обман.

— Ви повинні подолати свою бридливість, — сказала Еміо без жодного співчуття.

Брезан похитав головою, пригадавши аргументи, які вона привела щодо використання "підбурювачів" Шуос: агентів, захованих у загальній масі населення, які розсіювали чутки та думки, сприятливі для нового режиму. Еміо тоді перемогла. Брезан все ще ненавидів себе за те, що поступився, тим більше, що неможливо було з впевненістю сказати, чи дають "підбурювачі" бажаний ефект.

— Ну, здається все, — сказав Брезан. — Я збираюсь…

Якраз тоді мережа повідомила:

— Виклик до верховного генерала Кел Брезана по лінії 10-1.

— …у пекло. — завершив Брезан. 10-1 була зарезервована для особистих дзвінків.

— Я можу сказати, що ви спите, — сказала йому Еміо. — Якщо щось важливе, вони знову зателефонують, так завжди казала моя бабуся.

— Ні, я хочу знати. — Брезан заперечливо замахав рукою. — Ви можете прикинутися, що збираєтеся дати мені трохи конфіденційності, навіть якщо я знаю, що ваш гекзарх записує усі мої розмови?

Еміо відмовилася брати приманку.

— Якщо ви наполягаєте. Просто пообіцяйте мені, що в якийсь момент ви ляжете, щоб поспати.

— Що все-таки з усіма вами сталося — Шуос і здорові звички у житті?

— Колись ви зустрінетеся з Шуос Зехун, — сказала Еміо, явно не знаючи, що Брезан вже знайомий з нею, — і тоді ви все зрозумієте.

Після того як двері за нею зачинилися, Брезан сказав до кімнати:

— Якщо я колись зустріну Зехун, то з'їм перед нею цілий торт, просто щоб роздратувати їх. — У реальному житті він знав, що ніколи не наважиться це зробити.

— Виклик до верховного генерала Кел Брезана по лінії 10-1, — знову сказала мережа, зі своїм звичайним нелюдським терпінням.

Брезан викроїв хвильку, щоб оглянути себе в дзеркалі, річ, яка тільки недавно стала його звичкою. Бути фактичним главою держави майже так само добре, як мати старшого сержанта для підтримання зовнішнього вигляду. Не те, щоб він був неохайний, як працівник, просто… він не громадський діяч.

— Прийняти дзвінок, — сказав Брезан, одночасно сподіваючись, що людина на іншому кінці ще чекає. Він не боявся, хто це може бути.

Образ, який сітка намалювала перед ним, належав його старшій сестрі Міузан. Міузан була близнючкою з Ганазан, але у нього ніколи не було проблем у розмовах з нею, на відміну від Ганазан, навіть коли вони всі були дітьми. Крім усього іншого, Міузан завжди була головною. Не те, щоб Брезан планував сказати їй це в обличчя.

Для візиту Міузан вибрала уніформу Кел у повному формальному варіанті. Єдина різниця, що мундир Брезана виглядав новісіньким, не кажучи вже про ланцюг, що спускався з одного еполета і який роздратовано дзенькав щоразу, коли він рухався, — Еміо викликала модельєра пошити йому абсолютно новий, щоб справити враження на людей. Він сумнівався, що це спрацює на його сестрі або буде вражати більшість людей.

— Привіт, братику, — сказала Міузан надто голосно. — Подивись на себе на секунду моїми очима, і у тебе одразу покращиться настрій.

— Приємно тебе бачити, — сказав Брезан, рішуче ввічливо. Вона звернулася до нього високою мовою, тому він відповів їй тією ж, хоча вони виросли, користуючись однією з низьких мов. Насправді у даному випадку було не зовсім зрозуміло, чого вимагає етикет. У військовому плані він випереджав її; вона була полковником штабу генерала Кел Інесер, в той час як командування Кел звело його до несподіваного становища верховного генерала у відчайдушному гамбіті. Звичайно що люди ставили під сумнів його легітимність, як тільки він оголосив себе тимчасовим главою держави.

Крім того, Міузан була старшою за нього на шість років. Вона пам’ятала, як слідкувала за тим, щоб сервітори вчасно міняли його підгузники. (Їхні троє батьків були параноїчні щодо зміни пелюшок.) І вона допомагала йому виконувати домашні завдання, коли найстарша, Керізан, була надто зайнята. Тож говорити з нею на низькому рівні або формально було би просто нетактовно.

— Брезан, — сказала Міузан, трохи піднімаючи брови, — в ім'я вогню, ти думаєш, що ти робиш?

Коли вона назвала його по імені, він зрозумів, що розмова не буде приємною. Раціонально було би не продовжувати, та йти поспати — так, як казала йому Еміо, тому що у нього не було бажання розмовляти з нею. Але вона була сім’єю, чорт, і він не бачив її особисто дуже давно. Йому доведеться спробувати.

— Намагаюсь відновити гекзархат, — сказав Брезан. — За винятком того, що він повинен стати кращим, ніж раніше.

— Кращим за мою дупу, — відрізала Міузан. — Я намагаюся розібратися в будь-якій версії цієї історії, де мій набридливий маленький брат — (Дуже дякую, — подумав Брезан) — стає крашем і об'єднується з траханим Жертвенним Лисом, щоб стати гекзархом. Це мені не дуже допомагає.

Брезан успішно прикусив інстинктивну відповідь, яка повинна була звучати приблизно так: "Але я ще не оголосив себе гекзархом". Серед іншого, хоча технічно це була правда, це не зменшило би її гнів.

— Чому, — запитав він, — стара система стала такою неефективною?

У той момент, коли слова вилетіли, він зрозумів, що сказав скоріше неправильно, ніж правильно. Навіть якщо припустити, що запитання було правильним. Його формаційний інстинкт міг бути порушений, але у Міузан він напевне зберігся. Хоча не всі Кел тепер служили з однаковим ентузіазмом, він ніколи не сумнівався у переконаннях Міузан.

Звичайно, Міузан підскочила так, ніби виросла на цілу голову.

— Це моя вина, чи не так, — сказала вона.

Це здивувало його.

— Я занадто сильно тиснула на тебе, коли ти був дитиною, — продовжувала вона, — і це змінило щось у твоїй голові. Я повинна була це зрозуміти.

Вона продовжила розробляти цю жилу, поки Брезан дивився на неї.

— Міузан, — сказав він нарешті, перериваючи її потік самозвинувачення, — це не має нічого спільного з тобою. — Зрозуміло, він повинен був брехати краще, бо це було не зовсім правдою. Половина причини, через яку він вступив до кел, була тою, що він тягнувся до Міузан. Як вона його не гнала від себе, він дивився на неї, як дитина. Він боровся з незручним усвідомленням того, що, можливо, він насправді любив її, і хотів це довести. — Міузан.

— Що?

— Ви повірите, якщо вас переконати, — сказав Брезан, безпечне і сміливе твердження, з якого слід було розпочати. — Ви хоч дозволите мені розповісти, чому я подумав, що це гарна ідея?

— Так, — сказала Міузан, відвернувшись від самозвинувачень. — І зроби це переконливо.

Нічого з того, що він скаже, не було б достатньо, щоб переконати її. Але це було не тому, що він збирався спробувати. У всьому гекзархаті були такі люди, як його старша сестра: віддані громадяни, порядні люди у повсякденному житті, багато з яких отримали користь навіть від системи, яка регулярно застосовувала ритуалізовані тортури. Він теж був колись таким, або любив думати, що він один з них. Це були люди, до яких він мав дістатися. Він може почати з найважчої аудиторії з усіх.

— Ти пам’ятаєш, як вперше розповіла мені про День Гострих Ножів? — сказав Брезан. Ритуал повинен був відбутися двома днями раніше, згідно старого Високого Календаря. Природно, його більше не дотримувалися.

Брезан перші роки згадував ритуал дуже виразно, хоча це також супроводжувалося такими невідповідностями, як його неприязнь до шпалер з малюнком пір'я та гудіння комарів, яких служба екозахисту не змогла позбутися. Його молодший батько перестав працювати над замовленим живописом і поспішно мив руки у тазі з водою, хоча це не допомогло багато від плям від чорнила, яке розбризкалося по руках і сорочці. Брезан грався з іграшковим ботомотом і робив вигляд, що його не турбує те, що одне крило зламане. Він усвідомлював, що в Календарі повно особливих днів, які мають особливе значення; і ніколи не думав ставити це під сумнів. Чому б він мав це робити, будучи дитиною?

Міузан нахмурилася, ніби побачила, куди він збирається прямувати з цією думкою.

— Не зовсім.

Ох.

Вона додала:

— Таких спогадів багато, Брезан. Всі вони через деякий час розмиваються і зникають. Я читаю і роблю те, що мені повідомляють бюлетені.

Брезан закліпав, перегруповуючись. Він завжди думав, що його сестра ставиться до спогадів дуже серйозно. Безумовно, вона та його найстарша сестра, Керізан, провели його через необхідні медитації, поки він не став достатньо дорослим, щоб мати змогу впоратися з самим собою. Він ніколи не ставив під сумнів їх почуття відданості гекзархату.

— Було багато крові, — сказав Брезан, пригадуючи відеотрансляцію.

Відона, яка слідкувала за дотриманням ритуалу на місці, мала традиційні шати зеленого кольору, прикрашені бронзовим малюнком, і такі ж бронзові прикраси у формі гострих колючок. Її ніж теж мав бронзове руків'я, з краєм, який яскраво поблискував. Брезан був зачарований спритністю, з якою вона порізала свою жертву. Єретик не кричав лише тому, що його рот був чимось заліплений. Так було не у всіх ритуалах, у чому Брезан швидко переконався.

Обличчя Міузан застигло у тому кам'янистому виразі, який він так добре знав.

— Вони єретики, Брезан. Ви намагаєтеся говорити за якесь помилування? Ви знаєте, скільки клопоту вони завдають. Навіть якщо вони не настільки погані, — вона сказала це так, ніби ця думка щойно прийшла їй у голову — ми не можемо дозволити поширення календарної гнилі.

— Так, — похмуро сказав Брезан, — я думав так само. — Або як би там не було, він думав, що достатньо просто примиритися з тим, що, на його думку, виглядало інакше з точки зору нещасливого єретика. Тоді він вирішив стати Кел, як його найстаріший батько, чи як Міузан після цього. Він відчув і полегшення, і розчарування, коли опинився в штабі, а не став польовим офіцером.

— Добре, — сказала Міузан, з меншою поблажливістю, ніж зазвичай, — я гадаю, ви намагалися зробити так, як бачили найкраще в цьому хаосі. — Вона ніколи не думала добре про його здібності, факт, який вона не намагалася приховувати. — Але я дзвоню не тому.

— Зрозуміло — сказав Брезан. — Чому ж тоді? — Його шлунок забурчав. Припини це, сказав він собі. Враховуючи вражаючу кількість пожеж, які він намагався гасити по всьому гекзархату, йому не потрібно було додаткових неприємностей.

Міузан нахилилася вперед, її очі зблиснули, і він зрозумів, що основне попереду.

— Генерал Інесер попросила, щоб я зв’язалася з вами.

Це не допомогло стану його шлунка. Генерал Інесер, найстаріший польовий генерал Кел. Єдиний генерал, яка була удостоєна високої честі мати у своєму розпорядженні власний корабель — один з шести сіндермотів у гекзархаті, який був названий її іменем. Інесер, відома своєю сміливістю та розумом, ніколи не говорила про свій родовід, який починався з деяких великих родин у Анданів. Зазвичай цей факт не був перевагою. На відміну від Андан (чи навіть завдяки їм), у Кел були сильні почуття щодо непотизму, в основному негативні, хоча це не означало, що цього не допускалося. Але до того моменту, коли вона дійшла до свого нинішнього звання, Інесер заслужила репутацію людини непохитної честі.

Міузан кілька років тому зайняла посаду серед персоналу Інесер, що було майже подвигом. Це також зробило її ще нестерпнішою, ніж раніше. Він не хотів, щоб вона сприймала його як Верховного генерала серйозно, бо зайняв це місце революційним шляхом, але оскільки це був світ, у якому вони жили…

— Генерал отримає мою увагу завжди, коли захоче, — цілком правдиво сказав Брезан. Крім усього іншого, він сумнівався, що Інесер шукала контакту з ним, оскільки хотіла підтримати запропонований календар. Хоча він ніколи не зустрічався з нею, вона мала репутацію старомодної і консервативної Кел такого типу, до якого він колись прагнув, навіть якщо це було щось схоже на зубний біль. Якщо Інесер розмовляла з ним через його сестру, це означало, що вона має приватну пропозицію.

— Це добре чути, — сказала Міузан, хоча дивилася на нього так, ніби підозрювала сарказм. За що він не міг її винуватити — їхні стосунки жодного разу не обходилися без сарказму у минулому. — У неї є пропозиція.

— Розказуй.

— Гекзархату потрібна міцна рука, щоб тримати його разом після початку трансляції єретичного календаря, — сказала Міузан. Брезан замислився, чи розуміла вона, що говорить трохи голосніше і трохи швидше, ніж зазвичай. Він не звик думати про свою сестру як про когось, кого може охопити запал, навіть запал на офіційній службі. — Генерал Інесер має намір стати цією людиною.

Він думав так само. Інесер була грізним суперником.

— Не відповідай одразу, — швидко сказала Міузан, оцінюючи все, що вона бачила на його обличчі. — Інші імперії, не в останню чергу Хафн, не дбають про наші внутрішні системи, за винятком тих, якими вони можуть скористатися у майбутньому. Гекзархату потрібен об'єднаний кулак Кел, щоб стримувати їх і підтримувати Календар, щоб зорельоти могли літати. Генерал Інесер — найкращий кандидат на цю роботу.

— Ви сказали Календар, — сказав Брезан, прямуючи безпосередньо до тієї частини, про яку він найбільше піклувався. — Маючи на увазі Високий Календар, я припускаю. — Той, що він з Черіс змінили, щоб повалити командування Кел.

— Звичайно, — спантеличено сказала Міузан. — Як інакше можуть функціонувати Кел?

І справді. Брезан шукав відповідь. Військові Кел залежали від формаційного інстинкту, щоб командувати своїми солдатами. Як у краша, власний формаційний інстинкт Брезана був несправним, що він дуже довго заперечував. Зрештою, вам не потрібен був формаційний інстинкт, щоб виконувати накази. Так просто було зручніше, якщо під зручніше ви мали на увазі — неминуче.

Новий календар Черіс, який тепер транслювався по всьому гекзархату і використовувався будь-ким, хто міг його освоїти, змінив екзотичні ефекти, так що вони вплинули лише на тих, хто хотів дотримуватися старого календаря далі. Було важко зрозуміти, як це загрожує ієрархії Кел. Кел раніше не користувалися формаційним інстинктом, але коли його було створено, стали залежними від нього.

— Є ще дещо, що ви повинні знати, — сказала Міузан.

Шлунок Брезана скрутився ще більше. Наступного разу, коли я отримаю приватний дзвінок, подумав Брезан, я спершу прийму якісь ліки проти цього.

— Я припускаю, що ви вже чули, — обережно сказала Міузан, — але у випадку, якщо ви цього не знаєте, з’являються повідомлення про труднощі з функціонуванням двигунів мотів. Поки що вони досить чітко співвідносяться з областями календарної гнилі. Я можу надіслати вам дані, якщо ви їх потребуєте. Вважайте це загальним подарунком від нас, для вашого інформування. Але це означає, що нам потрібно стабілізувати гекзархат швидше, поки не пізно, інакше усі наші захисні сили та міжсистемна торгівля припиняться.

Як він пропустив таку новину? Якщо тільки вона не була похована під купами звітів та розсилок, які він намагався розбирати щодня. Зважаючи на те, що він давно не робив цього, він її прогавив.

— Дозвольте здогадатися, — сказав Брезан. Хоч він не був інженером, але знав основи технології двигунів. — Накопичувачі вже не працюють належним чином.

Це було очевидним, по правді кажучи. Накопичувачі мали біологічне походження, вирощувалися на мотах, а потім з'єднувалися з технологічними імплантами, щоб зробити їх придатними для двигунів чи зброї. Календарна гниль завжди загрожувала ефективності накопичувачів, які контролювалися імплантами. Тому усі військові моти додатково оснащувалися інваріантними маневровими приводами.

Міузан скривила губи.

— Я здивована, що ти не чув про це, малий.

— Минуло лише кілька тижнів, — сказав Брезан. Він проковтнув свою гордість і додав: — Але ти маєш рацію, справді. Не можна втрачати з уваги деталі, важливі для польотів.

— Отже, — сказала Міузан, — це все вирішено.

Зачекай, як у неї все швидко…

— Вибач, — сказав Брезан, притупивши спалах гніву. — Я ні на що не погодився. Скажи генералу Інесер, що я ціную її попередження. — Він був щирим. — Але я не можу її підтримати.

Міузан розгубилася. Ніздрі у неї спалахнули, і вона ледь не розрізала його своїм поглядом.

— Все просто, — сказав Брезан, незважаючи на стукіт серця. — Якщо генерал взагалі переймається мною, це тому, що вона вважає, що я їй загрожую. Можливо, не надто загрожую, але це означає, що у мене є шанс. І я повинен це зробити — не для себе, а для всіх людей, яких можна врятувати від Відони.

— Ти… — видихнула Міузан, вигнавши його в розлюченому хафрі. — Ти ставиш своє его та купу єретиків проти безпеки безлічі невинних людей.

— Деякі з цих єретиків недавно були "невинними людьми", — почав відстрілюватися Брезан. — Скільки разів ми це бачили, Міузан? Якась група людей, які довгі десятки років жили своїм життям, а потім протягом ночі вони стають новими єретиками, тому що Відона придумала нове примхливе регулювання саме для того, щоб знайти нових жертв? Я більше не хочу бути частиною цього.

— Гаразд. — Голос Міузан став мертвим, що ніколи не було хорошим знаком. — Я не збиралася говорити тобі про це, але ти не залишаєш мені вибору.

Завжди є вибір, подумав Брезан. Тим не менш, він міг дозволити їй сказати те, що вона хотіла. Вона не залишить його в спокої, поки не висловить все, що думає.

— Ви влаштовуєте життя для пригорщі людей, ризикуючи життям усіх інших у гекзархаті. Так, можливо, у старої влади були плями корупції. Але це не означає, що потрібно було все спалити.

— Це вже зроблено і закінчилося, — сказав Брезан, бо не зміг стриматися.

Міузан продовжувала говорити, і йому довелося напружитися, щоб почути її. Що дало деякий ефект, без сумніву.

— Світи гекзархату кровоточать через вас. На той час, коли ви закінчите цю… — Вона шукала вираз, і знайшла лише… — вони будуть просочені вашою темпераментною істерикою. Я сподіваюся, що це зробить вас щасливим.

Настрій Брезана, завжди непевний, покращився.

— Дякую, що ти так добре подумала про мене, — сказав він холодним, рівним голосом. — Тому що я не бачу, щоб те, що намагається зробити ваш дорогоцінний генерал, чимось відрізнялося від наших намагань, за винятком того, що її не хвилює нічого, крім відновлення старого порядку. Скажіть, коли ви двоє нещодавно перестали спостерігати День гострих ножів, а раніше спостерігали за тим, як робляться надрізи і тече кров, ви замислювались про ім’я бідного невдахи, якого катували до смерті?

— Це був єретик, — відрізала Міузан. — Я бачу, що мій дзвінок був марною тратою часу. Я не повинна була пропонувати його генералу. Я б ніколи не подумала, що ти поставиш якусь шалену особисту амбіцію вище честі та вірності сім'ї, але здається, ти ще здатний мене дивувати.

— Відвали, — сказав Брезан.

Обличчя Міузан стало замкнутим. А потім вона розірвала зв’язок.

Це було останнє спілкування, яке мав Брезан на той час з ким-небудь зі своєї сім'ї — протягом наступних дев'яти років вони не розмовляли.

Розділ 6

Розмова з Ромбом і Ситом зайняла у Геміоли лише кілька хвилин.

— Тримайся подалі від неприємностей, — сказав Ромб, ніби Геміола ще не подолала свого нервового збудження. Це було все.

З іншого боку, Сито подарував Геміолі зворушливу і цілком непрактичну скульптуру з зігнутих дротів та інших деталей.

— Якщо справжній гекзарх захоче нових прикрас, як тільки ви його побачите — додавалося в повідомленні.

— Якщо ми його наздоженемо, я покладу її там, де він зможе її оглянути, — тактовно сказала Геміола.

Геміола вже передала Джедао архів, скопіювавши дані на носій, сумірний з розміром його руки. Вона схвалила те, наскільки обережно Джедао поводився з цією річчю. Тільки тому, що це була копія, не означало, що вона не була цінною.

Вона супроводжувала Джедао за межі Бази Тефос з трепетом. Сходи майже не змінилися за ці століття. Джедао додав слідів на кількох східцях з шаром пилу на них. Тефос не мав атмосфери, і в ущелині, захищеній від повільної трапези мікрометеоритів, сліди зберігалися довго. Деякі з них датувалися тим часом, коли гекзарх вперше привіз із собою трьох слуг.

Коли вони вийшли з ущелини, дві інші місяці системи висіли високо в небі, всипаному зірками, і світилася місцева туманність. Поверхня Тефоса, як правило, тьмяного синьо-сірого кольору, ставала далі чорною при слабкому освітленні. Джедао увімкнув фару. Геміола також яскраво засвітила свої вогні, якщо йому потрібно було додаткове освітлення, щоб побачити місцевість.

По дорозі вони пройшли через альпінарій. Після вісімдесяти років ретельно склеєний пісок трохи осипався. Дивно, але Геміола виявила, що ефект їй сподобався. Але Сито хотів виправити все, щоб сад виглядав так, як вісімдесят років тому. До того часу, коли Геміола повернеться, сад, без сумніву, відновиться до початкового стану.

Голкомот Джедао відпочивав на хребті в декількох хвилинах ходьби від саду. Його витягнута тінь тягнулася далі, зникаючи у відрогах хребта. Сам мот був вузьким трикутним клином з верхівкою, злегка нахиленою до неба, ніби знову прагнув летіти. У той час як поверхня мота була непомітною матовою чорною, його посадковий пристрій виблискував, як дзеркало. Очевидно, що ядро живлення мота було належним чином захищене. Як і багато сервіторів, навіть не особливо технічно просунутих, Геміола мала перестраховку щодо екранування. Можливо, це означало, що Джедао добре дбав про своє перевезення.

За винятком…

— На вашому моті хтось є, — сказала Геміола, зупиняючись, коли мот опускав пандус. Її сканування виявило ще одного сервітора, хоча його не було видно людським очам.

— Це мій супутник, — сказав Джедао, його голос був приглушений комунікаційною системою костюма. — Я познайомлю вас, як тільки ми зайдемо на борт.

Незважаючи на хвилювання, Геміола попливла вгору по пандусу і всередину мота після Джедао. Після того, як повітряний шлюз здійснив цикл, Джедао з вражаючою спритністю провів її в кабіну мота. Гекзарх ніколи не витримав би перебування у такому тісному просторі.

Сервітор-дельтаформа виїхав уперед і спалахнув від тривоги, виявивши наближення Геміоли.

— Це Геміола з анклаву Тефоса, — сказав Джедао дельтаформі. — Чому б тобі не розповісти їй трохи про себе? Геміола контролює архівну копію, яку я взяв із собою.

Дельтаформа заблимала невиразним синьо-зеленим кольором.

— Я 1491625 з анклаву Пірехавків, — сказав він. — Приємно познайомитися.

Отже, сервітор був з одного з приєднаних до Кел анклавів. Геміола не була впевнена, як реагувати на це, але ставити під сумнів вірність іншого сервітора було б грубо. Вона обмежилася лише коротким:

— Взаємно.

— Ви правильно представились? — Запитав у Джедао 1491625.

— Джедао — так, як мене всі знають, — він знизав плечима.

Геміола заморгала запитом.

Джедао проігнорував його і сів на місце другого пілота.

Геміола сказала:

— Ви не будете пілотувати?

— 1491625 в цьому кращий, ніж я.

Спалах вогнів на тілі 1491625 виражав самовдоволення.

— Ви теж влаштовуйтеся, — сказав він Геміолі. — Вам доведеться втиснутись десь позаду, якщо тільки ви не настільки хороші в польоті з прискоренням.

— На жаль ні, — сказала Геміола. Строго кажучи, їй не потрібно було цього казати, але вона вирішила не турбувати їх, і закріпилась на задній частині сидіння Джедао. — Куди ми летимо?

— Поповнити запаси, — сказав Джедао. — Я не знаю, Геміола, коли ви востаннє бачили карту гекзархату, але Куджен вибрав Тефос, бо він знаходиться у глушині. Що багато про що говорить, враховуючи, скільки таких місць у космосі. Влаштовуйтеся зручніше.

Сервітори не спали. Геміола могла спостерігати за двома пілотами, коли вони встановлювали курс на систему, про яку вона ніколи не чула. 1491625 та Джедао обговорювали нестабільну зону, облетіти її чи полетіти прямо, зекономивши кілька днів.

Голкомот піднявся, використавши лише інваріантні маневрові двигуни. Коли минуло кілька годин, Геміола зрозуміла, що 1491625 ще не вмикав головний привід, щоб набрати швидкості. Хоча це було грубо, Геміола розширила сканування у напрямку жгутів накопичувача. Вона не була техніком, але не помітила нічого очевидно неправильного.

— У вас якісь складнощі з приводом? — розгублено запитала вона.

— Головний двигун працює ненадійно поза простором ВК, — сказав Джедао. — Оскільки я вважаю за краще, щоб ми випадково не впали на найближчу нейтронну зірку…

Ось чому Джедао переймався питаннями постачання — через збільшений час подорожі.

— Як давно це триває? — спитала Геміола. Вісімдесят років гекзарх не згадував про подібні проблеми.

— Останні дев'ять років, — сказав Джедао. Після цього наступила неспокійна тиша.

Не бажаючи турбувати своїх супутників, Геміола почала розмірковувати над улюбленим мотивом. Гекзарх і Джедао любили колись танцювати під нього. Вона пам’ятала, як гекзарх дивився на Джедао, ведучи його у танці в кімнаті, створеній для цієї мети.

— Ви гудете, — через деякий час сказав Джедао. — Або наспівуєте щось, я не можу сказати, що. Я думаю, якщо ви можете відтворити будь-який звук по бажанню, то можете бути цілим оркестром.

Геміола замерехтіла від збентеження.

— Я не хотіла…

— Не вибачайтеся, — сказав Джедао. — Приємно знати, що хтось тут може співати. Раніше я… але це не має значення.

1491625 хмикнув.

— Раніше ви що? — запитала Геміола. Якщо вона зрозуміла правильно, Джедао міг пам'ятати битви, але не так багато іншого.

— Матір навчила мене деяких старих пісень, але це було давно і далеко звідси, — сказав Джедао. — Але я більше не співаю їх. Командування Кел це не цікавило і я тепер не пам'ятаю їх. Але досить про мене. Мені цікаво, чи готові ви допомогти мені переглянути записи?

Вона завагалася.

— Хіба ви їх ще не читали?

— О ні, — сказала вона. Сам гекзарх ніколи не переглядав записи, лише швидко оновлював їх під час кожного візиту. — Я не могла. Гекзарх не дозволяв.

— Гекзарх у біді, — сказав Джедао. — Проблема в тому, що він зник. Мені потрібно розібратися, чого він так боявся всі ці роки.

Сотня питань промайнула в голові Геміоли. Хто міг наважитися погрожувати гекзарху? І чому Джедао не було поряд з ним? Що сталося, що порушилась надійність двигунів мотів?

— Ви не знаєте, де він, — сказала вона. Це не було запитання.

— Він зник дев'ять років тому, — сказав Джедао. — Востаннє, коли я його бачив, він давав рекомендації командуванню Кел. Але це не було чимось новим. Я можу лише здогадуватися, що його… — Він зробив незрозумілий жест. — Я сподіваюся на підказки щодо того, куди він поїхав, або що він вважав загрозою. Це далекий постріл, але оскільки я знав про Тефос, мені захотілося перевірити мою здогадку тут, коли я звільнився від певних зобов’язань. Якщо чесно, я думав, що знайду його тут. Але наскільки я знаю, у нього багато баз, таких як Тефос, розкиданих по різних системах.

— Звичайно гекзарх може дозволити собі урвати трохи часу від своїх обов'язків, — сказала Геміола.

Джедао відповів з гумором і посмішкою:

— Можна подумати.

— Ну тоді, — сказала Геміола, — я допоможу вам подивитись.

— Дякую, — сказав Джедао. — 1491625, я збираюсь переадресувати один з піддисплеїв і сподіваюся, що нічого жахливого з цього не буде. Можливо, лисиці нам у поміч, формат даних настільки застарілий, що він перевантажить мережу мота, або станеться ще якась чортова річ.

— Ви просто повинні були зробити весь процес більш нервовим, чи не так, — сказав 1491625.

Джедао вклав архів в слот для зчитування.

— Ну от, заставка і індекс, — сказав він. — Дані стиснуті, не зашифровані. Чесно кажучи, я б хотів, щоб було хитріше. Я почувався би безпечніше. Ключ доступу до терміналу, Геміола…

Геміола отримала ключ від мережі мота. Весь набір записів складався з текстових файлів і переведених у зображення малюнків з найменшою достатньою роздільною здатністю.

— Цей формат файлів дуже старий, — сказав Джедао. — Куджен був сторонником повної сумісності. Але це означає, що ми можемо читати записи без проблем. Я ніколи не думав, що буду вдячний за його нав’язливе наполягання на стандартизованих форматах.

Геміола лише побіжно звернула на це увагу і відкрила найперший файл, який був… Записом у журналі? Відступом у лабораторному зошиті? Нірайською версією любовного листа?

Вступ починався досить нешкідливо, зі стилізованої карикатурної емблеми, яку Геміола ніколи не зустрічала — птах в польоті на фоні круглої планети. Олівець, на перший погляд. На зображенні навіть можна було побачити слабкі сліди гумки, де автор поправляв планету, щоб зробити її ідеально круглою.

"Я знову побачив ту дівчину по дорозі до класу", розповідали елегантні стовпчики, акуратно вирівняні по сітці з крапок. "Я дав їй решту свого млинця. Їй це було потрібно більше, ніж мені. Під час обідів у їдальні курсанти викидають стільки їжі, що можна нагодувати армію таких дівчат, як вона".

Далі автор зупинявся на трьох різних рецептах для млинців, детальних приміток про дегустацію та порівняння витрат.

— На що ми дивимося? — сказав Джедао, побачивши, що вона підглядає через його плече.

— Найперший запис, — сказала Геміола. Дати не було, але індекс означав, що всі файли були розміщені в хронологічному порядку.

Після довгої паузи Джедао сказав рівним голосом:

— Це почерк Куджена, хоча і не такий елегантний, як пізніше. Цікаво, що він це робив.

— Годував голодну дівчину? — сказала Геміола, дивуючись, що було такого складного з тлумаченням уривку.

— Так, але чому?

У цьому питання не було.

— Тому що вона була голодна, а в нього була їжа?

Джедао помасажував скроні.

— Мені над цим потрібно подумати. Цікаво, що ще тут. Згідно з індексом, ми маємо тут цілу бібліотеку, варто зазначити. Ти читаєш швидше, ніж я, тож у нас є шанс. Тим більше, враховуючи, скільки часу ми проведемо у польоті.

Геміола піймала себе на розгляданні карикатурної емблеми.

— Цікаво, що це, — сказала вона. — Я не знала, що гекзарх любив малювати.

— Стара емблема Нірай, пізніше вони замінили птаха на зорельот. Він сказав мені, що зробив це, як тільки побачив якісь бізнесові емблеми у мережі. Показав мені колекцію T-квадрантів, компасів та еліпсоїдних шаблонів. Хоча до того моменту, коли я з ним познайомився, він вже міг малювати майже ідеальні круги від руки. Це, мабуть, було потрібно в якійсь навчальній програмі для нірай. — Кутик його губ піднявся з одного боку. — Одного разу він мене налякав, сказавши, що Шуос вимагає від своїх курсантів говорити кодом цілий семестр. А може, це були Андан, ще перед тим, як Шуос відокремилися від них, я вже не можу згадати.

Джедао похитав головою.

— Частина цього матеріалу обов'язково буде технічною. Я можу впоратися з математикою, якщо це буде потрібно, — сказав він з ноткою іронії — але я не інженер.

— Я теж, — сказала Геміола. — Я не думаю, що…

— Я навряд чи фахівець з фізики простору, — сказав 1491625 з місця пілота, — хоча у нас є кілька підручників, і як каже Джедао — це насправді жахливі інтерактивні посібники.

— Ну, нам доведеться максимально використати те, що ми маємо, — сказав Джедао.

— Як швидко ви читаєте? — запитала Геміола.

— Я можу прочитати 200 слів за хвилину звичайного тексту. Це якщо припустити, що в ньому немає прихованих кодів, які можливі з кимось таким, як Куджен.

— Гаразд, — сказала Геміола, — ви хочете прочати спочатку, чи подивитися останній матеріал?

— Останні файли, — сказав Джедао після паузи. — На тій підставі, що мені потрібно знати, де він зараз, а не те, яким він був майже тисячоліття тому.

Він проглянув дати.

— Почнімо ось з цього файлу, — запропонував він.

Геміола відкрила його.

— Працюємо разом. Якщо побачите щось цікаве, виділіть для моєї уваги. Будь-які смисли "цікавого" які будуть здаватися вам корисними. — Він вмостився зручніше і почав читати.

Геміола зробила те саме. Це була люб'язність з боку Джедао. Але поки-що прочитане не змінило її відношення до гекзарха. Чому Джедао думав щось інше щодо події, про яку розповідалося на першій вступній сторінці — хіба турбота про голодну дитину не була похвальною?

— Люди у гекзархаті все ще голодують? — запитала вона, коли він перейшов до наступного файла.

— Зараз навіть більше, — сказав 1491625 цинічним зеленуватим мерехтінням. — Раніше голодували менше, якщо тільки ви не опинялися всередині якоїсь битви. У наші дні таких місць багато.

Геміола попросила пояснити.

— Громадянські заворушення, — сказав Джедао, — як побічний результат необхідної реформи.

— Якщо це можна так назвати, — сказав 1491625.

Геміола запитально моргнула.

— Старі аргументи, — сказав Джедао, його очі далі бігали по тексту.

Геміола читала без перерви, поки не знайшла ще одну згадку про голодну дівчину в нотатках з нейропсихології. Самі нотатки були дуже короткими, ніби писалися як телеграми. Не дивно; дослідження ставили гекзарху виклик, навіть як курсанту. Якби вона сканувала швидше, то цілком могла пропустити їх.

Помітивши ефект знову, гекзарх написав щось швидким штриховим кодом. І, на полі наступної сторінки: "Моя сестра була приблизно того ж віку, коли померла".

— Джедао? — сказала Геміола.

Джедао не піднімав очей.

— Мм-м?

— Хто була сестра гекзарха?

— Гекзарха… що?

Геміола вказала на фразу-примітку.

— Я ніколи не чув про жодних братів і сестер, — сказав Джедао, — тим більше, що він піклувався… — Він подумав про те, що збирався сказати. — Я не думаю, що ми маємо уявлення, скільки років було Куджену, коли він писав це.

— Ми можемо вияснити, на якому курсі він робив конспекти, — сказав 1491625 після погляду на сторінку, — можна порівняти записи зі стандартною програмою Нірай того часу.

— Його прийняли в академію у віці чотирнадцяти років, — сказав Джедао. — Він згадував про це колись. Він думав, що цікаво знати, скільки людей вважають, що йому потрібен «захист». І він закінчив академію достроково за чотири роки замість звичайних п’яти. Він сказав, що міг би закінчити за три, якби не вивчав декілька спеціальностей одночасно. Я не думаю, що він вихвалявся.

Геміола намагалася уявити гекзарха чотирнадцятирічним курсантом, що експериментував з рецептами плоских млинців, і їй не вдавалося.

— Цікаво, чому він не повідомив владу про дівчину, ким би вона не була, — сказала вона. — Напевне, тоді хтось би її підібрав.

Поки 1491625 і Джедао переглядали навчальні програми в Академії Нірай, Геміола продовжувала читати. І невдовзі знайшла відповідь на своє запитання. Текст був захований поруч із криптовалютною таблицею даних — і був датований. (Гекзарх написав свою замітку над низкою обчислень — Геміола назвала би це саркастичним зауваженням. Безперечно гекзарх міг робити все це в своїй голові.)

"Один з моїх однокласників запитав мене, чому я просто не віддаю її Відоні, — записав гекзарх. — Наче я не знаю, яке життя в дитячому будинку Відони. Я не впевнений, що дівчина подякує мені".

І, майже поруч, розсипчастим текстом: "Сьогодні я дізнався, як її звати, в обмін на кілька плоских млинців та цукерок. Мевері. Вона, мабуть, обманює. Я теж зробив би так. Шість років, а вона вже вміє брехати".

Геміола зібралася вказати на це Джедао, як на цікаву інформацію. Але 1491625 заговорив першим.

— Поглиблений курс навчання, — сказав він. — Те, для чого старші Нірай повертаються в академію, якщо їхні дослідження досить хороші, щоб їх запросили назад. А він був ще курсантом.

— Ні для кого не було дивним, що він збирається посісти посаду гептарха, — сказав Джедао. — Але все-таки це мабуть було у кінці його перебування в академії.

— Я знайшла дату в цьому записі, — сказала Геміола. — Це був 359 рік. — Вона також вказала на коментар щодо сиротинця.

Джедао спохмурнів.

— Я гадаю, у нього були свої причини, але чи чесно він думав, даючи об'їдки малолітній вуличній дитині і не віддаючи її владі, що він робить добро?

— Ми не знаємо, як виглядали сиротинці у той час, — вказав 1491625. — Може, ще хтось доглядав за цією Мевері.

— Якби в ті часи вже існував ваш народ, — сказав Джедао. — У нас міг би бути якийсь шанс відстежити записи про неї.

— У нас є свої архівісти, — сказав 1491625, — але Гептархат дуже великий.

Геміола облишила їх. Їй хотілося дізнатися, що сталося з Мевері. Поки що гекзарх та Джедао ніколи не привозили на базу Тефоса дітей, а героїня "Роза в трьох революціях" мала восьмирічну племінницю. Передбачалося, що шестирічні діти поводилися інакше, ніж восьмирічні. І як, зрештою, шестирічна дитина жила — лише на випадкових подарунках плоских млинців?

Наступні сторінки взагалі не згадували про Мевері. Геміола страждала, пробираючись через довірчі інтервали, дивні атрактори та критичні ланцюги біохімічних реакцій, перш ніж знову знайшла її. Цього разу гекзарх присвятив їй цілу сторінку, а також кілька намальованих від руки ескізів. Хоча гекзарх, можливо, був компетентним креслярем, його портрети залишали бажати кращого. Зрештою він описав її становище словами.

"Її волосся було безнадійно сплутане. У неї колись були гарні очі. Вони розпухли і були закриті коли я я знайшов її. Мій друг мав рацію.

Ще кілька рядків тексту були написані, а потім замазані; гекзарх вирішив затерти їх, щоб вони стали нечитабельні. Потім дописав: Якби я не сидів біля неї, міська варта взяла би її на кремацію. Один з місцевих торговців фруктами, який раніше бачив мене з нею, нарешті сказав мені, що асоціація жебраків вигнала її. Я сидів і тримав її за руку, поки вона не перестала дихати. До самого кінця вона лаяла мене однією з місцевих низьких мов. Я просто заспокоював її, тому що це було все, що мені залишалося робити.

Ми, нація тисяч і тисяч світів, не можемо перешкодити дитині голодувати і дозволяємо померти біля однієї з наших учбових академій.

Сторінка виглядала так, ніби її колись зім'яли а потім вирівняли. Незважаючи на те, що зараз сторінка була плоскою, Геміола піймала себе на тому, що намагається розгладити папір так, щоб слідів згину не було видно. Зображення, звичайно, не піддавалося.

— Джедао, — сказала вона, — вам краще це побачити.

Прочитавши сторінку, Джедао деякий час сидів мовчки. Нарешті він сказав:

— Ця його сестра. Цікаво, що з нею сталося, і чому він ніколи про неї не говорив. Я не думав, що мене цікавитиме таке питання.

— Питань буде набагато більше, — сказав 1491625.

— Можливо, саме це змусило його стати гептархом, — сказала Геміола — у тому старому світі.

— Так, — сказав Джедао. — За всі роки, відколи я його знав, я про це не задумувався. Мені доводиться визнати, що я взагалі ніколи його не розумів. А тепер ми повинні з'ясувати, що він думав увесь цей час, яким був його план щодо гептархату, перш ніж не стане пізно для всіх нас.

Розділ 7

Коли Куджен наступного дня повернувся, Джедао і Данет перервали гру в дзен-цзай. Джедао попросив Данета перевірити його план на перший бій, а потім вони переглянули логістику. Крім усього іншого, Джедао не міг не задатися питанням, чи всі військові фахівці у Куджена настільки добре знають тактику, чи Куджен вибрав найбільш грамотного помічника. Тактичного способу запитати не було, тому він не запитав. Данет сказав йому, що персонал штабу повинен ще раз перевірити деталі, але Джедао почував себе краще, маючи оцінку Данета, і Данет покращив свою презентацію в його очах. В ході дискусії з'ясувалося, що Данет грає у дзен-цзай і має з собою колоду. Джедао побив Данета, але він влаштував хороший бій.

— Не кричіть на майора, — швидко сказав Джедао, коли Куджен подивився на його руку. — Це була моя ідея.

— Не буду, — сказав Куджен і переглянув невикористану частину колоди, поки не знайшов потрібну карту. Він показав її Джедао: Двійка Шестерень, срібло на чорному полі, як і їхння уніформа.

Джедао спостерігав за Данетом кутом ока. Плечі Данета напружилися при вигляді карти, ніби… — ніби що? Це була не особливо невдала карта. — Гвинтик у верстаті — така була ідея малюнка.

— Не знайома? — запитав Куджен.

— А має бути? — сказав Джедао, продовжуючи спостерігати за Данетом периферійним зором.

Куджен зітхнув.

— Це теж зникло? Ви вибрали одного разу цю карту за свою емблему.

— Хоча це кольори Нірай?

— Ви зареєстрували свої шестерні золотими на червоному полі, — сказав Куджен. — Достатньо хитро. Ви звикли показувати мені цілу купу дурних хитрощів з картами, що базуються навколо неї.

Це мало більше сенсу: кольори Шуос. Він не знав, як робити фокуси з картами, яких він також не пам’ятав, тому не відповів на цю частину. Звичайно, він не міг уявити, що забавляє гекзарха, як і всіх інших людей, чимось настільки тривіальним, як карткові фокуси.

— Чи не слід нам повернутися до кольорів Нірай, враховуючи…?

— Приємна думка, — сказав Куджен, — але це буде лише ще більше відлякувати, враховуючи історичний аспект, тому вам слід дотримуватися золотого на червоному кольорів. Я запланував зустріч з Кел. Конференція особисто з старшими офіцерами штабу, командирами тактичних груп та полковниками піхоти, а також рештою командирів у тилу. Ви можете провести з ними окремі віртуальні конференції, звичайно.

Джедао був наполовину переконаний, що все, що існувало у Всесвіті, — це чиясь вигадка. І якщо він вийде назовні, то впаде у нескінченну ватну темряву.

Ця переконаність, мабуть, відбилася на його обличчі. Куджен сказав:

— Я не тримав вас в ув'язненні зі злості. Зважаючи на вашу відомість, я вважав, що вам найкраще триматися подалі від випадкових зустрічей з Кел або від вбивць, поки ви не отримаєте своїх повноважень. Чи маєте ви що сказати своїм офіцерам?

— Так, — збрехав Джедао. У нього була промова; навіть виправлена Данетом. Оригінал не годився, тому вони внесли деякі правки.

— Я все ще думаю, що ви повинні надіти свої медалі, сер, — сказав Данет.

Джедао відмовився на тій підставі, що останнє, про що мав би дбати померлий вбивця, — це про купу медалей за битви, які він не міг згадати. Якщо Данет підняв це питання у присутності Куджена, він відчував досить сильну потребу переконати його. Джедао тепер дивився на нього з більшою повагою.

Куджен одразу все зрозумів.

— Знаєте, майор правий. Кел відповідатимуть більшою прихильністю, якщо побачать, що ви пишаєтесь своїм рангом.

Це було надзвичайно близько до того, що сказав Данет, хоча Джедао не вірив йому.

— Я не бачив жодної медалі, коли відкривав ящики, — сказав Джедао, — і не знаю, як їх правильно встановити.

— Ваша уніформа зробить це сама, — сказав Куджен. — Вона прочитає записи із вашого профілю. Ні, справді. Введіть команду на повний показ офіційних нагород, включаючи медалі.

Джедао зробив це і почав спостерігати за химерним процесом зміни його форми, аж до раптової появи рядів медалей під крилами генерала та ока Шуоса.

— Можу закластись, що це спричиняє цікаві витівки, — сказав він.

— Ви не перший, хто подумав про це. Існує деякий захист, щоб люди не могли вільно вибирати собі вигляд і ранг, а костюм піклується про розміщення нагород сам. — Куджен критично оглянув Джедао, потім кивнув. — Терпимо.

Після короткого сніданку вони вирушили на конференцію.

— Намагайтеся не відставати, — сказав Куджен, — оскільки ви ще не звикли до змінної компоновки.

— Змінної компоновки?

— Буде більше сенсу, коли ви побачите її.

Джедао не був впевнений, якими він очікував побачити коридори станції Нірай. Сірими і стерильними, можливо. Він мав подумати, що станція Нірай, яка приймає самого нірайського гекзарха, видозмінить себе, знаючи про любов Куджена до прекрасних речей. Чорнильні картини на важкому шовку зображували птахів у міграції, і лише коли він придивився уважніше, то побачив, що чорні штрихи, що формували крила птахів, складалися з крихітних мотів, намальованих в імпресіоністському стилі. Зали рясніли експонатами — від компасів та астролябій до намист із нефриту та обсидіану. Вони йшли по килиму райдужно-сірого кольору з візерунками на ньому більш блідо-перлисто-сірого кольору, з ворсом настільки глибоким, що коли поставити палець, його не буде видно.

Більш тривожним було те, що вони йшли по нескінченному коридору, який не мав очевидного кінця, і (коли Джедао озирнувся назад), початку також. Він не міг бачити далеко, якась волога затуманювала повітря. Відчуття говорили йому, що у цьому немає нічого нового, але такий ефект йому не подобався.

Це були не всі сюрпризи. У Джедао несподівано з'явилося просторове відчуття свого місцезнаходження всередині станції та всього, що було в ній, засноване не на зорі, а на концентрації маси. Куджен і Данет з'явилися в цьому іншому видінні такими ж об'ємними контурами. Однак їх об'єднувало щось схоже на заплутану чи переплетену павутину, ніби сам космічний простір-час переплітався між двома різними точками.

Для проби він уповільнився і заплющив очі. Видіння не зникло. Хоча тепер, коли він знав, що він його має, він не міг змусити його вимкнутися. Куджен і Данет продовжували йти вперед. Він поглянув на решту свого оточення — він міг бачити в усіх напрямках — зручна хитрість — і почав виявляти інші рухомі маси, які, як він підозрював, були або люди, або менші та щільніші сервітори.

Краще не розкривати це нікому іншому, поки він не дізнається більше про те, звідки це прийшло. Він був впевнений, що звичайні люди не відчувають масу таким способом. І поспішив приєднатися до двох людей попереду.

Нарешті вони підійшли до величезної пари дверей. Джедао міг присягнути, що вони з'явилися між одним кроком і наступним. Двері поблискували чорним кольором зі слабким срібним розсипом зірок, як на емблемі Нірай, (на якій срібло було яскравішим). Вони розсунулися при підході Куджена надто безшумно.

Джедао не робив паузи і не дивився вліво чи вправо, вгору або вниз, коли ступив за Кудженом через поріг, незважаючи на поколювання у спині. Він повинен був зіграти свою роль. Іншого варіанту не було. За своєю спиною він почув нерівномірне дихання Данета, але не наважився озирнутися, щоб побачити, в чому справа.

Куджен ввів їх у зал з високою арочною стелею та стовпами з чорного мармуру з золотими прожилками. Великі ліхтарі у вигляді стрімких силуетів мотів відкидали нерегулярні тіні по темних стінах, Джедао помітив командирів Кел, десять рядів поперек і десять у глибину.

Командири Кел майже одночасно стали на коліна перед гекзархом. Другий зір Джедао на мить розмився від їхнього скоординованого руху. Хоча увага командирів була зосереджена на гекзархові, він теж не уник їхніх поглядів. У тої частини людей, увага яких спрямовувалася на нього, відраза була настільки сильною, що він майже відчував її тиск. Деякі з них дивилися потім на Данета з недвозначним потрясінням. Чи не вважали вони Данета зрадником, який прислуговує мерцям?

Температура в залі повинна була бути комфортною, але все, що Джедао відчував, це зиму, похмурі вітри в темному, замерзлому світі. Скрізь була чорно-золота уніформа, в тому числі і на ньому. Він жадав будь-якого сплеску кольору, як полегшення від одноманітності чорноти навкруги.

— Я вірю, що всі почуваються добре, — сказав Куджен. Світло в його очах вказувало, що він точно знає, як впливають ці слова на Кел. — Я пообіцяв вам нового генерала. Ось він. — Він махнув рукою, дозволяючи усім встати.

Джедао не розраховував на такий різкий вступ. Шість офіцерів попереду обмінялися кам'яними поглядами. У решти командирів обличчя були нерухомі і порожні, як лід. Джедао поняття не мав, чому він посміхається, і що йому говорити, навіть якщо він заздалегідь запам’ятав свою промову. Однак не говорити нічого не було можливим варіантом, навіть в умовах їх приглушеної ворожості. Тож він відкрив рот:

— Ви знаєте моє ім’я, — сказав він з ноткою гумору. — І, здається, не дуже раді мене бачити.

Його погляд негайно виділив командира, якого він впізнав — Кела Талаву. Талава був приголомшеним, його очі звузилися, коли він побачив Джедао. І ворожість Талави взагалі не була приглушена. Його обличчя палало чистою ненавистю навіть тоді, коли весь зал занурився у кам'яне мовчання.

Лайно, подумав Джедао. Що на нього найшло, щоб це сказати? Особливо таким тоном?

Він не міг забрати свої слова назад. Не міг вибачитися. Це лише зробило би його слабким. Краще бути черствим негідником, ніж втратити авторитет.

Крім того, свою роль зіграло те, що всі знали про фортецю Хелспін більше, ніж він. Спроба завоювати Кел люб'язністю була би у будь-якому випадку катастрофічною. Принаймні вони не мали поняття, що відбувається всередині його голови. Він просто мусив брехати занадто добре, щоб зрозуміти, на якій глибині знаходився. Сумною обставиною було те, що брехня була кращою для морального духу.

Поганий знак: очі Куджена слабенько зблиснули на знак схвалення. Вираз тривав лише частку секунди, але Джедао спостеріг цю реакцію.

Чудово. Джедао зігнав посмішку з свого лиця.

— Я розумію, що відбувся провал дисципліни в напрямку підтримки гекзархату. — Було по-дурному робити вигляд, що цього не сталося; хоч це могло привести до лобового зіткнення. — Якщо вам здається, що хтось когось зрадив, можете почати з мене. — Чудово. Він щойно кинув виклик усім командирам на дуель, знаючи, що багато з них були відмінними дуелянтами, але він не міг зупинитися. — Ми будемо битися з іншим Кел. Це буде для когось проблемою?

Він хотів мати можливість звинуватити когось у тому, що говорила його голова, хоча розумів, що прямі питання це найкращий шлях.

Командор Ніхара Керу підняла руку: Тактична-2. Простоту її обличчя компенсували вражаючі блідо-сірі очі. Усі інші в першому ряду мали карі очі.

— Я хотіла би обговорити це, сер, — сказала вона. Її голос, високий і чіткий, мав нотку гумору.

Вона могла бути першою людиною, окрім Куджена, яка не ненавиділа його, хоча Джедао ще зустрічав багато людей. Це також стало для неї потенційною загрозою. Не робити паузи, не робити, не робити…

— Командор Ніхара Керу, — сказав він. Її брови здригнулися: вона не думала, що він знає її ім'я, хоча він мав талант до запам'ятовування імен та облич. — Скажіть, що ви маєте на увазі.

Губи Талави скривилися. Решта командирів, не такі старі, як Талава чи Ніхара, були похмуро уважними. Після цього питання керівники штабу почали відчувати себе ще незручніше. Джедао подумав, чи не були Талава та Ніхару близькими. Якщо так, його життя стало цікавішим.

— Сер, — сказала Ніхара, — яка наша ціль? У нас великий рій, але галактика величезна.

Джедао майже влюбився у неї.

— Наша мета — календарна війна для возз'єднання гекзархату, щоб він міг протистояти набігам іноземців, — сказав він, зустрічаючи її очі. Він знову брехав. Стратегічні замітки Куджена вказували, що він повинен дбати про відновлення історичних кордонів гекзархату, а не про випадкові дрібні вторгнення ради здобичі. Джедао повинен був розібратися, що це означало, пізніше.

Він продовжив.

— Ми почнемо з атак, щоб переналаштувати календар у Тріщині — це був прикордонний регіон, який оспорювався Договором та деякими меншими державами, де ВК втратив своє домінуюче положення — і почнемо поширюватися звідти. Для початку у мене є тільки цей рій, але я одного разу вбив цілу армію, і повернувся, а ви зараз — чортова військова фракція. Я кажу, що у нас є шанс. Але цей шанс покращиться, якщо ми всі будемо діяти в одному напрямку.

Після цього всередині нього почався переполох. Він не міг повірити, що так просто пожартував про жорстоке вбивство Кел, — за виключенням цього моменту не було нічого, у що він би не повірив відносно себе і своєї діяльності.

Ніхара перервала його смішком. Талава був невдоволений.

— Гаразд, сер, — сказала Ніхара. — Це справедливо.

— Чудово, — сказав Джедао. — Майоре, якщо ви виведете нам карту…

Данет зробив це.

Джедао не сподівався, що його доповідь про їхню найближчу мету, систему Істеї, матиме так багато сюрпризів для аудиторії. У системі знаходилися верфі, які стали жертвою диверсії, спеціально пристосовані для виробництва зорельотів. Куджен хотів, щоб рій не тільки знову знищив верфі — до того, як вони відновлять виробництво, а зробив це в річницю знищення командування Кел. Істея, як очікувалося, буде в значній готовності. Якби вони змогли перенести перемогу на той день — чим ближче, тим краще — отриманий календарний сплеск, як вважав Куджен та всі в Доктрині, повернув би на спірну територію старий ВК. Джедао послав математику до пекла, звернувшись до місцевої мережі за допомогою в комп'ютерній алгебрі. Молодший офіцер з доктрини, на чию роботу він послався, виглядав так, ніби боровся з тигром.

Джедао закінчив доповідь даними розвідки щодо протиракетної оборони і придушив зітхання. Викладати статуям було б веселіше. Статуї, можливо, були би дружелюбнішими.

— У нас є кілька переваг, — завершив Джедао, не тому, що він думав, що вони чогось не зрозуміли, а тому, що любив ясність. — По-перше, наші моти виглядають іншими при скануванні, і це їх заплутає. Ми можемо скористатися цим під час першої атаки. По-друге, між Договором та Протекторатом зараз мир, хоча й нестійкий, і переважна більшість з вас Кел. Так чи інакше, вони не очікуватимуть, що рій Кел раптом з'явиться і почне їх громити. Це те, що ми можемо зробити лише один раз, але так як можливість лежить на поверхні, було б по-дурному не скористатися нею.

Один з молодших командирів запитав про формацію у польоті, що було гарним питанням.

— Ні, — сказав Джедао, — на початку ми не будемо утворювати формацію. Ми не хочемо, щоб вони точно знали, що ми Кел. Як це не комфортно, важливіше приховати свої наміри.

— Сер, — сказав Талава. — Якщо нас атакують по дорозі, що тоді?

Ще одне хороше запитання. Джедао відчув полегшення — ненависть Талави до нього не заважала тому брати участь у брифінгу.

— Ми максимально уникатимемо відомих нам постів прослуховування, — сказав Джедао, — але найкраще в космосі полягає в тому, що його неможливо охопити повністю. Якщо хтось з’явиться, ми втікаємо. Наші моти дозволяють нам випередити більшість того мотлоху, що вони мають. Це ганебно, але календарний сплеск має пріоритет. Ми тут не для того, щоб вступати у випадкові сутички, особливо враховуючи обмежені ресурси. Ви отримаєте наказ утворити формацію, коли настане час, не раніше.

Талава хоче посперечатися з ним щодо цього? Але все, що Талава сказав, було:

— Я визнаю вашу логіку, сер.

Джедао почав ставитися до Талави прихильніше. Талава ненавидить його? Це може бути навіть добре, мати когось, хто змушує не розслаблятися.

— Гаразд, — сказав Джедао, — завдання для піхоти. Незважаючи на те, що у нас достатньо ботомотів для особового складу, я зробив розподіл піхоти на деякі баннермоти та шермот для надійності. — Він посміхнувся старшому полковнику піхоти Кел Муєд. — Я очікую, що піхота буде тренуватися у побудові формацій, поки ми в дорозі. — Данет випромінював схвалення, коли Джедао придумав це, хоча не сказав цього вголос. — При стандартних процедурах відмовляйтеся від первинних стрижнів під час формування. — Якщо залишати первинні ланки незаповненими, це завадить активізації ефекту формування. Він сумнівався, що полковникам потрібне нагадування про запобіжні заходи, але Муєд і молодший полковник різко кивнули.

Знову Талава.

— Ви маєте намір здійснити піхотний штурм у першій вилазці, сер? — Скептицизм.

— Ні, — сказав Джедао, — але не потрібно виходити з режиму тренувань, про всяк випадок. — У якийсь момент їм, можливо, доведеться зайняти і утримувати територію; безладну і бунтуючу, швидше за все. Він скоріше спробує швидкий наліт, ніж затяжну облогу, або, що ще гірше, планетарну війну. Але піхота була Кел. Якщо їм дати щось зробити, це допоможе їм відчути свою участь. — Ще є питання?

Ні в кого не було питань, які вони хотіли би прояснити зараз.

— Гекзарх, — сказав Джедао і вклонився. Люди застигли. Він, мабуть, вибрав неправильний жест, але якщо Куджен не збирався обезголовлювати його за це, решта було не так важливо. — У мене все.

Куджен сказав:

— Я не заперечую проти плану, який ви склали. Якщо у когось виникнуть запитання, подайте їх через звичайні канали.

Джедао не мав уявлення, як працюють звичайні канали. Імовірно, Данет може допомогти йому в цьому. А Куджен уже крокував до дверей. Джедао згадав про необхідність віддати честь своїм Кел, незважаючи на їхнє жахливе ставлення до нього, а потім послідував за Кудженом. Данет поспішив за ним.

Здавалося, що вони йшли назад через той самий химерний нескінченний коридор з його екстравагантними чорнильними картинами, за винятком того, що стіни раптово відкрилися в інженерний центр. Бліде світло освітлювало людей, що працювали при терміналах чи групах таємничих інструментів. Всі вони носили чорно-сріблястий колір Нірай, але вже у непостійному стилі одягу: тут плаття, оживлене срібним мереживом, там гладка туніка над бриджами з приголомшливою кількістю кишень. Декілька нірай поглянули на Куджена, коли він ввійшов, але ніхто не поклонився і не підбіг до нього, хоч багато з них були повідомлені про його прихід. А декілька продовжували голосно сперечатися про аномалії на об'ємному графіку.

Куджен зиркнув Джедао, а потім фиркнув.

— Я не Рахал, Джедао. І не відчуваю цієї нагальної емоційної потреби, щоб за мною зішкрібали людей з підлоги, куди б я не заходив.

— Я вам не вірю, — пробурмотів Джедао.

Куджен мав хороший слух.

— Ніхто нічого не робив би, якби я наполягав на цьому, — сказав він. — А у нас графік. У всякому разі, я хотів показати вам ваш командний мот. — Куджен зробив широкий жест — Джедао подумав, що він може повторити його, лише попрактикувавшись — і частина далекої стіни стала прозорою.

Стіна стала вікном, або масивним екраном. Шермот висів там на тлі зірок. Знаючи Куджена і той факт, що шермот був привабливо розміщений між двома туманностями — маленькою синьо-фіолетовою та більшою — із цікавими рожевими витками, — він зрозумів, що таке розміщення було навмисним. На цьому рівні деталізації все виглядало навіть більш вражаюче, ніж коли Куджен показував йому оригінальне зображення: задні крила та обережні вигини, трикутний профіль, який нагадував збільшений баннермот. Він розпізнав масив лобових виступів, які ховали найбільш смертоносну зброю, через яку він і називався шермотом — просторову гармату. Джедао прагнув проникнути через порожнечу і торкнутися виступів рукою, за винятком боязні, що залишить плями на незайманій поверхні.

Джедао закортіло подивитися на Куджена. Куджен посміхався з того, що бачив на обличчі Джедао. Цього разу м'яке світло зробило його прекрасні очі майже людськми.

Звичайно, він закоханий у своє творіння, подумав Джедао, докоривши собі за те, що не розумів чогось такого елементарного. Куджен, мабуть, став інженером мотів з якоїсь причини. Він пишався мотом, якого сконструював. І став зрозумілим сенс того, що Куджен не хотів заважати своїм технікам. Справа була не в тому, що техніки мали значення самі по собі. Саме вони і допомогли йому виконати всю роботу.

— Ви все ще не вибрали йому ім'я, чи не так? — сказав Куджен.

— Куджен, я не можу, — сказав Джедао. — Це ваше творіння.

Це була правильна відповідь.

— Я збудував його для вас, — сказав Куджен, скрививши губи. — Я можу змінити технічні характеристики та намалювати потрібні креслення навіть зубами. Я навіть можу загнати його у настільки викривлений простір, що відчутно сповільниться час, але це все. Ця річ зроблена для війни. Це ваша область компетенції.

— Ваш таємничий помічник не хотів би його назвати?

— Окрім того, що мій загадковий помічник придумує найгірші імена майже завжди, він відмовився робити щось подібне.

— Як його звати?

Куджен був вражений.

— Можливо він скаже вам колись. — Але у його голосі звучав сумнів. — Проте оскільки ми говоримо на тему імені, вам слід придумати щось для шермота.

Джедао не міг ухилитися. Це могло образити Куджена. Але він, можливо, зможе отримати інформацію у цій ситуації.

— Ревенант, — сказав він.

Куджен посміхнувся до нього.

— Відчуваєте бажання помститися, чи не так? І покарати вискочок.

Скільки за цим ховається…

Данет вивчав шермот з великим інтересом.

— Покажіть специфікації, — сказав Джедао. — Я навіть не впевнений, що знаю, які питання задавати.

— Деякі офіцери мають високу технічну підготовку, — сказав Куджен, — але вірно, що це була не ваша спеціальність. — Він виглядав так, ніби збирався щось додати, але замість цього викликав діаграму. У стовпцях тексту перераховувалося все озброєння шермота. — Я спробував усе чітко розписати, але дайте мені знати, якщо я щось неправильно зрозумів. Я прочитав усю аналітику битви на Свічковій дузі, яку міг знайти, і більшість з експертів зазначила, що Ви чудово використали інваріантні ресурси проти Ланітерів, тому відповідно спрямував наші дослідження. Беручи до уваги змінений календар в наш час, це майже така сама ситуація.

— Я очікував, що ви почнете з характеристик двигунів, — сказав Джедао, вдячний, що діаграма підказала йому, скільки у шермота рейкових гармат. Цифра вразила його.

Куджен поважно похитав головою.

— Сила звички. Я завжди припускаю, що Кел найперше хочуть знати про речі, які руйнують інші речі. І ось ми тут.

З'явилася ще одна діаграма, графік із яскравою сріблястою кривою та слабкішими по яскравості лініями золотого, синього та червоного кольорів.

— Срібло — це шермот. Сіндермоти та баннермоти Кел, шовкомоти Андан тільки для оживлення картинки, а червона крива — це останні надійні дані, які я маю про тіньовиків Шуос.

— Тіньовиків?

— Стелс-технологія. Традиційно атака тіньовиками — це перший сюрприз, який повинен вас турбувати. Вийшовши з режиму невидимості, тіньовику потрібен деякий час, щоб підзарядитися і знову зникнути. Але технологія могла вдосконалитися за останні дев'ять років, тому не варто робити занадто багато припущень.

— Добре знати, — сказав Джедао. — Я б хотів знати про це більше.

Куджен не відповів прямо.

— Зверніть увагу на цю виділену зону в асоційованій кривій прискорення. Ви можете випередити усіх, крім таурагів у їх рідній календарній місцевості, але витрата потужності матиме значення для боєздатності вашої найбільшої зброї.

Просторова гармата. Вона викликала пульсації в просторі-часі, стискаючи і розтягуючи маси, що потрапили в область впливу. Недостатньо ефективна, щоб пошкодити моти у зоні ураження, але достатньо гарна, щоб розірвати формації Кел, які залежали від точної геометрії. Джедао майже сподівався випробувати її.

— Просторова гармата прототип, правда? — запитав Джедао.

Ніздрі Куджена спалахнули.

— Її було ретельно випробувано, — сказав він таким м'яким голосом, що Джедао визнав за небезпечне розпитувати далі.

Наступні дві години вони детально переглядали технічні характеристики, включаючи час, проведений у стимуляторах. Джедао все краще вдавалося користуватися своїм імплантом розширення для передачі команд до локальної мережі, навіть якщо це дезорієнтувало його у просторі, коли інформація потрапляла прямо в його кінестетичне почуття, щоб показати йому карту чи схему. Він задумався, чи не було це раніше для нього звичним.

— Гаразд, — нарешті сказав Куджен. — Я потрібен моєму помічникові. Попросіть мережу про повернення до ваших апартаментів. Пам'ятайте, що якщо ви по-справжньому обламаєтесь, телефонуйте до мене, і я розберуся.

Джедао хотілося сподіватися, що з такої потреби турбувати гекзарха не доведеться.

— Удачі у всьому, що ви робите, — сказав Джедао і кивнув до Данета, вказуючи, що він повинен вести.

Данет пішов прямо до порожньої ділянки стіни. Нірайські техніки розліталися в обидва боки, щось бурмочучи — в основному лайку різними низькими мовами. Джедао пішов за Данетом, не сповільнюючись, навіть коли це виглядало так, що вони вріжуться в стіну, як пара ідіотів. Звичайно, вони пройшли крізь неї. Це було схоже на те, що їх проковтнув рот, повний незручних покришених зубів, а потім виплюнув. Він запитав свій імплант, як повторити трюк, і отримав файл у вигляді підручника.

Вони з’явилися в іншому передпокої, чи, можливо, попередній змінив обстановку. Цього разу стіни були завішані гобеленами. Джедао був готовий закластися, що хтось виткав і вишив їх вручну, аж до тисяч гранованих дрібних намистин, пришитих золотими нитками.

— Ви повинні розказати мені, — сказав Джедао, — як працює змінна компоновка.

— Можливість базується на деяких результатах механіки просторових тунелів, — сказав Данет. — Це вище мого розуміння, сер. Гекзарх, можливо, захоче колись обговорити це з вами. З практичної точки зору, поки ми спілкуємось із станцією або мережею мота… Сер!

Джедао зупинився після першого речення і став на коліна, щоб оглянути підлогу. Вона була не такою міцною, як здавалося, тим більше, що він стояв на місці. Килим розкладався на сріблясті павутинки, чим довше він дивився, і повітря несподівано запахло пилом і гнилим листям, яке роз'їдало метал. Під килимом підлоги знаходилися шестерні, що оберталися з невпинним бездушним шумом. Поза цим він почув раптовий слабий спів — голос був надто високий і глибокий, щоб бути людським. Він спокусився на те, щоб спуститися вниз і…

Данет відступив від Джедао.

— Не робіть цього, сер, — сказав Данет. — Станція, здається, не любить втручання. Якщо це повториться, повідомте гекзарха. Він може виправити будь-яку несправність у вашому додатку чи програмуванні мережі. Було б клопітно, якби станція ізолювала вас у кокон. — Він сказав це з відтінком злості.

— Кокон? — запитав Джедао, випрямляючись.

— Ви ж не думали, що на емблемі Нірай зображений мот без жодної на те причини, чи не так?

— Я поняття не маю, про що я думав.

Вони відновили ходьбу. Джедао задумався, поки мав час. Розмови з іншими людьми вдавалися краще, коли він просто відкривав рота і говорив. Хоча йому не завжди подобалися слова, які виходили з його уст.

Куджен віддав йому прототип командного мота, добре. Якщо Джедао колись був генералом, до цього він був командиром мота а потім рою. Але він не міг не задатися питанням, що сталося з законним генералом рою, і бажав, щоб він був тут, щоб мати його поради, крім усього іншого.

— Не секрет, що Кел мене ненавидять, — зауважив він Данету, коли вони дійшли до дверей. Це відбулося після довгої ходьби по кривому коридору і повз дивовижні світильники з сріблясто-синім світлом.

Данет зупинився і Джедао зіткнувся з ним.

— Їхній обов'язок слухатися вас, сер.

Джедао подивився на двері та їх відполіровану чорну поверхню. Його відображення сформувало розмитий привид. Він не міг розрізнити ні очей, ні проклятих рукавичок, просто безплідний обрис його силуету.

— Ви чули те, що я сказав.

— Я думаю, що у вас були певні причини, щоб сказати їм це, — сказав Данет. — Щоб використовувати цей рій як бойову силу, вам доведеться вести офіцерів за собою. І зворотний бік ієрархії полягає в тому, що ми поважаємо силу. Хоча формаційний інстинкт це дуже добре, він не охоплює всіх лазівок. Одна з перших речей, яких навчають офіцерів, — це те, що підлеглі можуть робити різні підлості начальству, якого вони не поважають.

Попередження. Данет міг йому не сподобатися, але його поради були варті уваги.

— Я врахую це, — сказав Джедао і відпустив Данета.

Йому було боляче, що холоднокровний вбивця виявився у підгрупі сильних, що командують Кел. Він не міг пояснити, чому. Хіба Кел не вбивали людей? За винятком того, що він міг присягнути, що там було ще щось, пов'язане з честю.

Погано, що він був масовим вбивцею. І досить погано, що гекзарх не мав жодних проблем при призначенні його генералом — незважаючи на обставини — хоча ніхто не чекав моральності від того, хто був на вершині ланцюга харчування. Ні: найгіршим було те, що хтось із Кел вважав його жорстокість кваліфікацією, а не стимулом до заколоту.

Має бути щось краще за таку систему, подумав Джедао. Навіть для Куджена, який не переймався проблемами моралі, і Кел, які не могли не слухатись командування. Але як йому проникнути до них у свідомість?

Розділ 8

Вісім років тому

БРЕЗАН прокинувся під спів. Найприємнішим у спанні з сертифікованими куртизанками-андан було те, що вони всі гарно співали. Він намагався не думати про те, що у неї було довге волосся, яке нагадувало йому колишню кохану Цею, хоча вона не нагадувала Цею нічим іншим: коротка і пухка, а не висока і струнка, з прихильністю до фіолетового кольору. Цея завжди була одягнена в блакитно-сріблястий колір Андан або його модифікації. Також на відміну від Цеї, ця куртизанка, яку звали Ірма, любила чайні ритуали. Брезан терпів її нескінченну метушню щодо позиціонування чашок тому що секс був просто фантастичним.

— Прокляття, — сказав Брезан після консультацій зі своїм внутрішнім хронометром. — Ви могли розбудити мене раніше. У мене зараз арбітражне засідання щодо страйку, чи не так? — Ряд лікарів, які пройшли навчання в медичному інституті Відони, страйкували в Таувіті. Він хотів вирішити це питання ще до того, як воно могло перерости у бунт. Таувіт був не єдиним місцем, де відбувалося подібне. Не дивно, що Відона та їх прихильники були одними з найбільш непокірних, коли справа стосувалася нового порядку.

Ірма перестала співати і сказала:

— Ви виглядали втомленим. Крім того, ваш охоронець залишила вказівку, щоб ви могли відпочити за будь-який короткий час до кризи.

Ага, так.

— Отже, — сказав Брезан, стримуючи сарказм у своєму голосі, — жоден світ не підірвався за минулу добу?

— Такого я не чула, — промовисто сказала Ірма. Також на відміну від Цеї, їй подобалися прикраси, і щоб їх було багато. Цього блідого ранку її вбрання включало драпірування мереживом з лаванди, переплетеної з крихітними, з нерівними гранями, аметистовими намистинами. Брезан з жалем подумав, що не повинен думати про те, що було б цікаво спостерігати за її роздяганням. Ірма могла перетворити акт роздягання понад розумні межі.

Після того як Брезан вийшов з душу і одягнувся, Ірма чекала на нього до чаю та сніданку. Він міг би приготувати його сам. Іноді йому здавалося, що ніхто ніколи не збирається дозволити йому знову готувати страви. Але Ірма отримувала вдвічі більше, як додаткова безпека — Еміо перевіряла її, як і будь-кого, з ким Брезан лягав спати, — і вона повинна була куштувати все, що їв він. Він пояснив їй сміховинність цієї процедури. Пекло, Ірма погодилася, що, зважаючи на сучасні токсини, мати свого дегустатора було безглуздо. Але сказала, що в цьому немає ніякої шкоди, і що в деяких питаннях вона традиціоналістка.

Чай на столі прибув із світу, про який Брезан ніколи не чув, і не зміг би вимовити його назву. Він мав дивні, витончені квіткові нотки. Смак Брезана до чаю схилявся до міцних запахів, але він був не проти зволожити своє піднебіння. Крім того, це робило Ірму щасливою. (Він компенсує це ввечері, пригостивши себе міцними спиртними напоями.) Сніданок був свого роду тортом з горіховою начинкою, покритою ванільним кремом. Приватно він вважав, що солодкість вершків перебиває делікатність чаю, але навіть не мріяв критикувати цю комбінацію. Ірма могла бути дуже ревнивою з цього приводу.

Природно, що в середні прийому їжі Еміо засунула голову до кімнату, не постукавши.

— Ненавиджу переривати, — сказала вона, — але вам потрібно прийняти цей дзвінок. Витісняє навіть страйковий арбітраж.

Ірма піднялася на весь зріст, який був не дуже великим, і подивилася на Еміо.

— У Шуос немає ніяких манер?

— Не під час роботи, — сказала Еміо. Брезан ніколи не міг зрозуміти, як Еміо та Ірімі пов’язані одна з одною, запутане поєднання обов'язкового суперництва фракцій та товаристськості. Шуос-анданська ворожнеча тривала століттями; не було причин, чому вона повинна була зупинитися зараз. — Ви, мабуть, захочете відповісти зі свого офісу. Якщо тільки ваші стосунки з генералом Хорт не настільки інтимні, як я уявляю.

Брезан зобразив кислу міну на обличчі. Він би не потерпів ніяких жартів про інтимне життя яструбів ні від кого іншого.

— Уже йду — Він натягнув шкарпетки та взувся у черевики, хоча ніхто більше не збирався їх бачити, і пішов за Еміо.

Губернатор Ложой поселила Брезана у поспішно звільненому крилі одного з її адміністративних будинків. Брезан здогадався надіслати їй подяку найприємнішим каліграфічним почерком, який він міг створити. Йому потрібна була її співпраця, і він це знав. Її підтримка не згладила всіх проблем зі створенням бази для операцій на Краувер-5, але суттєво допомогла. Вони могли говорити про студентські демонстрації та робітничі протести лише кожен другий тиждень. Зрештою, ця остання справа з лікарями не була винною Ложой.

Так звана резиденція Брезана була двома сусідніми кімнатами для гостей. Після звикання до змінної компоновки під час перебування на мотах Кел йому було неприємно бачити сходи і ходити по коридорах, щоб дістатися до офісу. Був ліфт, але він все ще був у списку для ремонту, після того як спіймали диверсанта.

Як на губернатора Ложой мала надзвичайно гарний смак в декорі. Брезан звик до аскетизму Кел і сказав їй про це протягом свого першого тижня перебування тут. Ложой задумливо подивилася на нього, а потім сказала:

— Ну, це правда, що необхідно вражати людей своїм блиском раз у раз, але іноді аскетизм теж дає ефект. — Наскільки він міг сказати, вона мала на увазі себе. Він бачив її офіс, який був скромно обставлений, з єдиним поблажливо вирізаним на стіні дерев’яним символом удачі.

Ложой, однак, не поскупилася на власний кабінет Брезана. Якісні меблі, добре виготовлені, не були надто показними; гарне освітлення від багатьох світильників. Думка не була новою, але їй не довелося пояснювати Брезану, що це було з міркувань безпеки. Після того як хтось кинув у нього саморобним вибуховим пристроєм під час одного з його виходів, він остерігався наближатися до вікон.

Охоронці привітали його короткими кивками. Він не міг звикнути до того, як вони напружували увагу, коли бачили його. "Це тільки я — ось що хотів він їм сказати — і я ніякий не особливий". За винятком того, що він був генералом, і вони ніколи не бачили його як простого офіцера Кел.

Еміо перед Брезаном зайшла в кабінет і швидко посунула вперед.

— Виглядає чудово, — сказала вона. Брезан прекрасно знав, що вона турбується не так про його безпеку, як про свою професійну репутацію, але він все одно цінував її уважність.

Його бюро вже було завалене підібраною кореспонденцією і листами від зацікавлених громадян, які вірили у старомодні методи подання клопотань до чиновників. Йому доводилося щодня передивлятися жахливу кількість листів, хоча він відкладав приємні зразки каліграфії — лише для того, щоб подивитися. Пізніше йому доведеться розгрібати цю купу. Тим часом він підійшов до захищеного терміналу і сказав:

— У мене вхідний дзвінок?

— Підключення, — лагідно сказала мережа.

Через хвильку на екрані з'явилося обличчя генерала Хорт. В даний час вона була старшим генералом Брезана, що було веселим і не зовсім зручним поворотом подій. Колись Брезан був одним із співробітників Хорт. А потім з чужої волі опинився на посаді Верховного генерала і глави держави.

Протягом останніх років він ставився до Хорт так, як і слід було очікувати, враховуючи, що вона швидко постаріла під час навали Хафн два роки тому. Дуельні шрами на її обличчі виділялися ще яскравіше, ніж раніше, незважаючи на коричневу шкіру, і вона нічого не робила з своїм білим волоссям. Знову ж таки, Хорт ніколи не була особливо стурбована щодо своєї зовнішності.

— Верховний генерал, — сказала Хорт не без гумору.

— Не починай, — сказав Брезан. Йому довелося уникнути бажання ставитися до неї так, ніби вона незабаром помре. Деякий час назад формаційний інстинкт зробив її слабою. Але Календар Черіс змінив дещо у ситуації, і тепер він сподівався на краще. Кел у своїй державі, яку люди почали називати Договір, могли вирішувати — підкорятися чи не слухатися формаційного інкстинкту. Це змінювало все. — Що сталося?

— Я хотіла оновити ваші дані на рахунок Воннер Сайлент, — сказала Хорт.

Брезан заплющив очі. Його імплант захопив його зоровий нерв, щоб показати йому карту, абсолютно без потреби. Він знав про Воннер Сайлент; останні кілька місяців читав доповіді від розвідки. Одна з систем Сайлент була багатим джерелом мінералів, необхідних для вирощування накопичувачів мотів. Один з його генералів змагався за неї і програв. Генерал Інесер — тепер Генеральний протектор Інесер — не була дурною. Вона хотіла ці ресурси для своїх власних володінь, які включали в себе і Протекторат.

Кластер Воннер Сайлент був не єдиним місцем, де розгортався такий конфлікт. І Договір, і Протекторат змагалися за те, щоб створити більше військових сил для захисту. У Брезана було менше Кел, оскільки більшість з них вважала традиціоналізм Інесер привабливішим. Його головна перевага полягала в тому, що менш жорстко регульована економіка Договору вже обігнала Протекторат за виробничими потужностями, навіть незважаючи на коливання в торговельних шляхах через несправності двигунів мотів. Брезан пом'якшив правила за порадою військовослужбовця-історика Девенай Рагата, який тепер вивчав економіку сусідніх держав.

— Чудово, — сказав Брезан. — Повідомте мені погані новини.

— Генерал Пео хоче знати, чи повинен він поступитися Сайлентом, — сказала Хорт. — У мене є його останній звіт…

Брезан мовчки прийняв дані. Поглянув на виділені стрічки. Він уже знав. Пео, наскільки Брезан міг судити, був лояльний і відданий Кел. Пео теж програв. А лояльні та віддані Кел, особливо ті, що мали тактичний досвід, були не такі чисельні, щоб Брезан міг собі дозволити звільнити їх зі служби. Він був вражений тим, що Пео взагалі радився з ним. Звичка до покірності, можливо, навіть якщо Брезану вдалося би виступити в ролі командування Кел. Він покладався на Хорт і, за пропозицією Хорт, на Рагата для отримання стратегічних порад.

Якщо з питанням зверталися до нього, це означало, що воно виходило за рамки стратегії і було політичним.

— Ви повинні мати якусь думку, — сказав Брезан.

Хорт знизала плечима.

— На мою думку, і Рагат погоджується, ми не можемо утримати Воннер Сайлент. Питання в тому… — вона гірко зітхнула. — Питання в тому, чи заперечуємо ми Протекторат як ключову систему?

— Ви ж не маєте на увазі… — Але вона не вимагала би його часу, якби не обдумала це питання. — Ви хочете знищити її.

— Ну не буквально. Але випадково наш рій у цьому районі має запаси грибних каністр.

— Ох, — сказав Брезан.

Грибні каністри були одним з останніх і огидних доповнень до арсеналу біологічної зброї кел. Назва "грибок" — не була точною, строго кажучи. Нірайські дослідники отримали штам організму від істот, які мешкали за межами звичайного світу, у воротах. Брезан не був спеціалістом, але він був знайомий з можливостями каністр. Вони могли забруднити цілий світ, завдавши екологічної шкоди, усунення якої потребувало століть часу.

— Ця система, — повільно сказав Брезан, після того, як стало зрозуміло, що Хорт нічого не збирається додавати, — заселена. Невелика кількість населення, якщо порівняти, але все-таки це значна кількість людей. Як, до біса, ми зможемо подавати себе як привабливу альтернативу Протекторату, якщо ми… — Він не міг цього сказати.

Темні очі Хорт були нещадні.

— Це некрасивий варіант, — погодилась вона. — Але ми боремося, щоб вижити. Генерал Інесер виділила велику кількість піхоти для забезпечення безпеки своїх основних гірничих родовищ.

Брезан дивився вниз на карту. Його руки, у чорних рукавичках, стиснулися в кулаки, матеріал напружився в колінах. Хтось повинен приймати такі рішення, подумав він. І він зголосився бути такою людиною.

Це здалося таким простим, таким доступним, коли він вперше погодився на революцію Черіс. Трансляція нового календаря. Нехай люди обирають собі нові уряди. Але Черіс зникла, залишивши його наглядати за світом, який вони створили разом.

Тепер я знаю про це трохи більще, подумав Брезан.

— Верховний? — запитала Хорт.

— Зробіть це, — сказав Брезан. Слова дерли йому горло, виходячи. — Ви мене знаєте, я не знавець зброї. Але ви так. Знищіть ці орбітальні платформи. Вину покладіть на Інесер. Зокрема, ми не можемо дозволити їй відновити виробництво деталей для синдермотів раніше за нас. — Уточнення. Інесер контролювала чотири діючі, а Хорт передала Ієрархію Свят польовому генералу.

— Зрозуміло, — сказала Хорт. — Це розумне рішення.

— У вас є застереження. — Він міг сказати про це з поглиблення ліній по боках її рота.

— Хто б не мав? — сказала Хорт. — День, коли ми перестаємо мати іншу думку — це день, який ми втратили.

— Гарні слова, — сказав Брезан, — але вони не зроблять легше людям, які вмиратимуть.

— Це війна, — сказала Хорт. — Люди завжди вмирають.

Брезан скривився.

— Я більше не затримую вас. Горіть яскраво, генерале.

— Горіть яскраво, — повторила вона і вимкнулася.

Через чотири години після зустрічі з страйкуючими лікарями (безрезультатно), Брезан міцно засів у барі в одному з університетських округів. Брезан завжди був переконаний, що студенти знають все про дешеві способи напитися. Як глава держави, він вважав, що на нього покладається обов'язок економії. Незважаючи на це, Ложой і Еміо змовилися підтримувати його самопочуття спеціальними лікерами. Брезан був досить слабким кухарем, щоб використовувати їх для приготування їжі раз у раз (гостьовий набір міг похвалитися компактною кухонною зоною), в основному тому, що це скандалізувало його обслугу.

Брезан втратив відчуття кількості вжитих напоїв. Він виявив, що протиалкогольні засоби, які він приймав щодня, були повні рішучості перемогти. У цей момент він починав відчувати приємне гудіння. Він мав намір продовжувати, поки не досягне забуття.

Сам бар пропонував дешевий дизайн такого роду, який міг замовити і отримати з матеріального принтера будь-хто, з підписом, який, мабуть, був відомим в історії мистецтва. Молодший батько Брезана, дитячий ілюстратор, майже напевне знав би. Згадка про нього погіршила Брезану настрій. Окрім Міузан, ніхто з його родини не зв’язувався з ним з часу його так званого посування по службі. З огляду на те, як пройшла розмова з Міузан, це було навіть добре.

Більшість клієнтів бару, здається, були студентами, тут не було нічого дивного. Можливо був випадковий інструктор або помічник інструктора. На сьогоднішній день він уже краще зрозумів тенденції цивільної моди в Таувіті і те, як одягаються різні люди. Він вжив цілком неефективну обережність, надівши одну з пишних вишитих курток, які так любили носити місцеві жителі.

Прибув наступний напій. Він пильно подивився на нього, а потім вирішив, що пора поцікавитись туалетом. Його сечовий міхур міг прийняти додатково лише кілька капель.

— Подивіться за моїм напоєм, — сказав Брезан бородатому юнакові, що сидів поруч. Юнак навіть не подумав повернутися і продовжував балаканину з нудьгуючим виглядом про… розведення мініатюрних дерев? Не його захоплення, і не його проблема.

Туалет у кінці коридору надмірно сильно пах антисептиком. Один сервітор мірно гудів, відмиваючи чиюсь блювоту з підлоги. Ще один витирав зі стіни графіті, намальоване підводкою для очей.

— Можна я погляну на малюнок, перш ніж він повністю зникне? — сказав Брезан другому сервітору.

Жукоформа блимнула блакитною згодою і відповзла вбік.

У Брезана було слабке усвідомлення того, що він не повинен звертати увагу на сервіторів на публіці, і що він не має можливості дізнатися про приналежність сервітора. У звичайних випадках він уникав спілкування з ними. Лише генерал Хорт мала зв’язок із сервіторами Кел. Однак вона підкреслила Брезану, що так само, як люди не були об'єднані, так не були об'днані і сервітори. Брезан намагався не думати про це надто довго. У будь-якому випадку, якби хтось подивився на нього, щоб посміятися, він міг прикинутися п'яним.

Графіті було написане однією з місцевих низьких мов. Брезан впізнав сценарій, який був якоюсь фентезійною програмою. Він зробив копію та відправив її до свого додатку для подальшого розслідування. Хоча в нього був теоретично надійний зв’язок з адміністративною мережею губернатора, він не хотів зараз цим займатися. Він взагалі не довіряв громадській мережі міста.

— Ти збираєшся це розмножити? — сказав голос за спиною Брезана.

Брезан обернувся, вгамувавши свій інстинкт, щоб не вибити комусь зуби. Бо це не закінчиться так просто.

— Чого тобі? — запитав він.

Молодик був або студентом, або прикидався ним дуже добре. У нього було хмарка кучерявого волосся та оливкова шкіра обличчя, затемнена або декоративними фарбами кольору індиго, або яким-небудь медичним препаратом, Брезан не міг цього сказати.

— Ну, — сказав студент, — я спочатку думав, що ви збираєтеся кинутись, але ви не виглядаєте таким п'яним.

— Добре це знати, — сказав Брезан.

— Що, чорт забирай, ви робите в універ-барі? Ми не хочемо вас тут бачити.

— Знаю, — сухо промовив Брезан, не здивований, що студент його ідентифікував, — деякі з вас показали це цілком ясно. Чесно кажучи, це мало би більше сенсу — він прикинув — п'ять келихів тому.

— Ну, — сказав студент, — тоді можете придбати мені один. Я на мілині.

Принаймні, це було відволіканням від його рішення і морального банкрутства чотири години назад.

— Звичайно, — сказав Брезан, — чому б і ні. Зачекай одну мить.

Після того, як він полегшив сечовий міхур, вони вийшли з туалету разом. Кілька людей, що сперечалися з приводу якоїсь драми, підняли погляд, висловили Брезану явно ворожі погляди, а потім відновили своє обговорення. Брезан просунув келих по барній стійці до студента. — Сподіваюся, що вам сподобається ця річ, — сказав він.

— Мені подобається все, що безплатне, — сказав студент і потягнув лікер до себе. — Ваша влада жахлива, хтось вам це казав?

Брезан фиркнув.

— Я не думаю, що хтось вважає, що це не так. — Він чинив опір заклику додати — молодий чоловіче — до кінця речення. У п’ятдесят три роки він ще не був старим за стандартами гекзархату, що було частиною його проблеми. Навіть Ложой мала за плечима більше десятиліть служби, — йому було дивно, що вона сприймала його серйозно.

— О, я не думав, що ви це розумієте, — сказав студент. Він прикінчив лікер. — У вас є ще якісь подібні напої? Це краще, ніж пійло, яке я зазвичай п'ю. — Його шрами-татуювання стали яскраво-пурпуровими.

— Чи повинні прикраси на вашій шкірі червоніти? — сказав Брезан, вирішивши, що це не та розмова, де потрібен такт.

— О так, — сказав студент. — Я заплатив за це додатково. Довелося урвати від моєї стипендії дещо для моди. Ви не повинні витрачати гроші на дурниці, але яке життя без якогось легковажного лайна?

Брезан знизав плечима і махнув рукою до бармена. Бармен позіхнула і перейшла на їх бік, щоб наповнити склянки. У цей момент студент і бармен почали фліртувати один з одним, ведучи пристрасну дискусію щодо достатньої надійності громадського транспорту.

Він починав розслаблятися вперше за цілий день, коли двері у бар відчинилися: Еміо у супроводі жінки та чоловіка, яких Брезан знав як охоронців Шуос, незважаючи на їх потертий одяг. ("Ми одягаємо кричущі червоно-золоті уніформи, коли намагаємось бути цілями, — Микодез пояснив це Брезану життя назад. — У реальному житті, ви думаєте, що ми любимо, щоб у нас стріляли?")

— Верховний генерал, — сказала Еміо, — мені потрібно, щоб ви… — Її погляд впав на студента з посинілими шрамами на обличчі, які слабенько світилися. — Верховний генерал, відійдіть від нього негайно.

Брезан можливо був п’яний, і він, можливо, був одним із найвідоміших крашів в історії Кел, але він знав, коли слід виконувати наказ. Він зісковзнув зі стільця, але наштовхнувся на черевик, який хтось таємно підставив, і розпластався на підлозі. Він сильно вдарився і побачив яскраво-червоний відблиск у своїх очах, коли після раптового падіння спрацювала автоматична медична діагностика.

Тим часом студент відступив від Еміо та її товаришів по службі, видав жахливий задушливий крик і теж упав. Келих упав на підлогу і розбився. Запах лікеру у повітрі зміцнився.

Незважаючи на кров, що капала з його носа, Брезан намагався встати на ноги.

— Викличте лікаря, — сказав він чи подумав, що сказав. Важко було чітко говорити крізь киплячу піну в роті.

Жінка-агент Шуос підійшла до студента.

— Мертвий, — сказала вона. — Цей заклад під наглядом. Тим часом…

— Почекайте, — сказала Еміо. — Верховний генерал, нам необхідно вивести вас звідси.

— Студент… — Абсурдно, він, здавалося, не міг думати ні про що інше, окрім шрамів, які далі яскраво світилися. — Десь я це бачив…

— Я ознайомлю вас, коли ми повернемося додому, — сказала Еміо з чітким підтекстом. — Ходімо.

Брезан пережив переїзд додому у запамороченні. Еміо застосувала першу допомогу до розбитого носа, включаючи знеболююче, хоча Брезан був занадто приголомшений подіями, щоб помітити зникнення болю. Він пильно дивився у мерехтіння світла у вікні, коли місто пролітало під ними. Туман, який котився з річки, і його сіре забарвлення відповідали його настрою.

— Мій осуд, — сказала Еміо, коли завела його до кабінету.

— Наскільки я пам'ятаю, — сказав Брезан, — я той, хто вийшов напитися. — Він зробив це, але не збирався признаватися, поки на нього не натиснуть.

— О, — сказала Еміо, і він зрозумів, що послідує далі, — ми стежили за вами. Треба було нам сказати, коли… — Вона замовкла і відвела погляд.

Голова Брезана починала стукати.

— Розкажіть. Це студент, чи не так? І його чортова алергічна реакція?

Еміо зустріла його погляд.

— Так, але не так, як ви думаєте. Його ім'я не важливе, хоч я можу показати вам його профіль. Важливий запис полягає у тому, що він належав до Товариства студентських каліграфів.

Брезан пригадав один з багатьох інструктажів про протестні групи.

— Лайно. Трупні каліграфи.

Трупна каліграфія не поважалась у пристойому суспільстві, але вона вижила як практика впродовж століть, незважаючи на спробу гекзархату її усунути. Як батьки Брезана пояснювали йому, коли він був дитиною, режим ніколи не переймався фактом, що один з гекзархів Андан практикував її. Один з найбільш успішних і довготривалих.

Брезан запитав мережу про переклад графіті, яке він скопіював, покладаючись на інтерполяційні можливості мережі домалювати кусочок, який сервітор вже стер. Саме тоді його вдарило розуміння.

— Той самий вираз, чи фраза, чи що б там не було, — прошепотів він. Шрами на обличчі студента світилися тим самим написом.

Мережа нарешті видала переклад: "Коли я обрав свою смерть, нехай народ обирає своїх правителів".

Брезан подивився на Еміо.

— Це означає…

— Каліграф-самогубець, — і Еміо нецензурно вилаялася. — Це нова розробка. Я повинна була бути готовою.

— Ох, облиште своє трахане самозвинувачення, — сказав Брезан, болісно усвідомлюючи своє лицемірство щодо приказки, яка зараз стосувалася когось іншого. — Фізично я в безпеці. Проблеми у зв'язку з громадськістю, чи не так?

Еміо тонко посміхнулася.

— Ви вчитеся.

— Не досить швидко. — Головний біль ставав проблемою. Можливо через неправильне бажання самопокарання, він не потягнувся до знеболюючого, про що тепер шкодував. — Якби я хотів заглушити свої муки совісті, я мав би обрати менш публічний спосіб зробити це, а не випивати з каліграфом-самогубцем. Бо тепер я буду звинувачений у його смерті. А якщо так, то самогубств буде ще більше. Я маю рацію?

Вона не захистила його від правди.

— Кожної години в якомусь окрузі відбувається від одного до трьох таких самогубств. Вони скоординували цей процес. Раджу вам не турбуватися, намагаючись приховати цей випадок. Як кажуть, слухи мають крила.

— Еміо, — сказав Брезан, охопивши голову руками, — що, чорт візьми, я зробив неправильно, що купа дітей вбивається, щоб стати трупними написами?

— Неправильно? — перепитала вона. — Ви помиляєтеся не більше, ніж хто-небудь інший, хто приходить і намагається змінити те, що робилося завжди. Ви такий, як інші.

— Це закінчується сьогодні, — сказав Брезан, піднімаючись, незважаючи на її шалені спроби змусити його сісти назад. — Я маю щось зробити. Якщо це означає щодня сидіти посеред університетського округу і слухати, що вони мені говорять, я зроблю це. Якщо це означає залучити сили поліції, я теж зроблю це. Все, що потрібно.

— Ви не розумієте, — сказала Еміо. — Немає легкого рішення. І ніколи не було. Це просто важка робота. Навіть Андан це знають.

Він не відреагував на її кульгаву спробу пожартувати.

— Того, що я робив, недостатньо. Відтепер це зміниться.

— Чудово, — сказала Еміо. — Чудово. Якщо це буде щось таке, що ми зможемо зробити, ми зробимо. Але ваша самопожертва буде марною і нічого не змінить.

— Вийдіть, — сказав Брезан. — Я хочу поговорити з Микодезом. — У реальному житті він знав, що Микодез людина зайнята і що йому, по всій ймовірності, доведеться почекати, щоб поговорити з ним. Але якщо хтось знав, як поводитися з людьми, які роблять дурні речі, тому що ненавидять владу, то Микодез був такою людиною.

Еміо не сперечалася. Вона набрала потрібний код, а потім вийшла.

Брезан дрімав, чекаючи, поки дзвінок дійде до адресата. Минуло три години, коли він отримав відповідь.

— Верховний генерал, — сказав Микодез. — Еміо розповіла мені про те, що сталося.

Звичайно, вона мала свій канал зв'язку. Брезан не міг висловити жодного обурення. Зрештою, вона робила свою роботу.

— Я не хотів, щоб той хлопець помер, — сказав Брезан. Він був шокований тим, наскільки хрипло звучав його голос.

— Ні, — сказав Микодез, м'якше, ніж Брезан очікував. — Я не уявляю, щоб ви це зробили. Але ради любові до маленьких лисиць, не показуйте, щоб це вам болить. Вони використають це проти вас, якщо зауважать вашу реакцію.

— Я мушу це виправити, — сказав Брезан. — Всю ситуацію. Я втомився від того, що люди вмирають з дурних причин. Трупні каліграфи могли надіслати мені листа, або зібратися біля будівлі уряду і скандувати і протестувати. Але самогубство? Справжнє?

Микодез якусь мить розглядав його, а потім потер пальцем свій ніс.

— Через кілька років після того, як я зайняв місце гекзарха, — сказав він, — кілька старших адміністраторів — не Шуос, а Шуос-афільовані, від яких ми залежали в операціях у віддалених маршах — погрожували самогубством, якщо я не передам свою посаду їхньому кандидатові.

— Що ви зробили?

— Я зблефував. Сказав можливому кандидатові, що він може зробити вибір між моїми вбивцями та зручною посадою в одній з академій. Він обрав посаду. Деколи він все ще виступає і критикує мене, але це просто звичка. Якщо він стане серйозним, то втратить голову так швидко, що не встигне моргнути оком.

— Зрозуміло, — сказав Брезан, скривившись, — за винятком того, що студенти не блефують, і я б краще не вдавався до послуг вбивць.

— Навчіться відокремлювати риторичні прийоми від змісту аргументу, — сказав Микодез.

— Узгоджене самогубство — це не риторика, Микодез.

— Це дискусійне питання, — сказав Микодез. — Звичайно, вони задумали такий демарш.

— Як ви живете з цим? — запитав Брезан. — Терпите?

— Ага, — сказав Микодез, — це вже інше питання. — Його обличчя посерйознішало. — В'язання спицями і в'язання гачком, а також хороший запас цукерок. Ви любите готувати, чи не так? Знайдіть більше часу для цього. Обідайте з друзями, коли зможете.

Брезан пильно подивився на нього.

— Я цілком щирий, — сказав Микодез. — Наявність жорстокості не означає, що ви повинні припинити жити. Ви, мабуть, будете спокійніше реагувати на жахливі речі, свідком яких повинні бути в силу вашої посади, або навіть вчиняти їх, якщо дозволите собі час від часу робити маленькі, прості речі, які робитимуть вас щасливим. Замість того, щоб шукати спосіб знищити себе.

— Можливо, це спрацює, якщо єдине, що у вас є для серця, — це тверда крижана оболонка, — заперечив Брезан.

Микодез не образився, Брезан бачив це.

— І все таки я десятиліттями займаюся цією роботою, — м'яко сказав він, — і не стріляюся у відчаї, коли неможливо виконати якесь завдання. Чи збираєтесь ви зараз відмовитися, чи знайдете у собі сили та наполегливість?

— Я продовжу, — сказав Брезан. — Я повинен. Якщо це означає, що потрібно стати більше схожим на вас, то так і буде.

Розділ 9

Джедао не заперечував, щоб Данет спакував його речі. Він утримався зробити це сам, мотивуючи це тим, що це образить почуття пристойності Данета. Принаймні речей для пакуваня було мало, оскільки гарна обстановка не летіла, до його полегшення, разом із ним.

Я не жартую? — подумав Джедао, оглядаючи себе. Він володів скромною зміною одягу, нічим більше. У якийсь момент був здійснений невеликий вибір цивільного одягу. Він перевірив мережу і дізнався, що одяг відповідає сучасній моді пристойного члена суспільства, що обнадіювало.

Група з шести сервіторів приїхала і заблимала до Джедао. Він ігнорував їх, незважаючи на почуття грубості з цього приводу, оскільки дізнався, що всі інші так роблять.

Однак Данет, мабуть, прочитав його дискомфорт.

— Сер, — сказав він, — це просто сервітори станції. Вони тут, щоб взяти ваші речі.

Ведучий сервітор ствердно загудів. Решта почали забирати валізи. Це не потребувало участі половини з них, але, можливо, число сервіторів подвоїли для захисту. Ще одне, про що він запитає мережу, коли матиме час.

Куджен з’явився незабаром. Його супроводжували четверо Кел та двоє Нірай. Кел були звичайні військові, у повній новій уніформі, з золотими поблискуючими лініями на погонах: двоє чоловіків і дві жінки, одного зросту, з подібними скульптурними обличчями. Жодної невідповідної деталі, на яку Куджен міг би звернути увагу.

Двоє Нірай, навпаки не нагадували один одного, і їхній одяг не збігався. У вищого був закатаний рукав, ніби він недано занурювався у кишки якоїсь несправної машини. Куджен вибирав нірай за їх здібностями, а не за виглядом.

— Гекзарх, — сказав Джедао і кивнув до Кел. — Ваші імена? — Кел і Нірай по черзі сказали їх.

Куджен це ледь витерпів.

— Я радий, що всі готові, — сказав він. — Ходімо. Я пропущу можливість поїсти пристойної їжі на публіці, не викликаючи неоднозначних поглядів у свій бік, але це може почекати.

Данет проінформував Джедао, що робити. Джедао перемістився позаду двох Нірай, принагідно поцікавившись, що буде з екстравагантним люксом, який він звільнив.

— Ради любові до зірок нагорі, — сказав Куджен, зупиняючись, — що ви робите позаду? — Його погляд перейшов на Данета. — Я, здається, здогадався.

— Вибачте, — сказав Джедао, — що не так?

— Кел не можуть вказати вам на порушення протоколу, — сказав Куджен, — і я не можу говорити з вами, якщо ви будете позаду.

Я повинен бути вдячний, подумав Джедао. Чому я не вдячний?

Цього разу змінна комоновка була менш шокуючою, тим більше, що він мав змогу помірковувати про всі способи використання її для встановлення пасток. (Мережа була обеззброювально неінформативною щодо цієї теми.) Його підсвідомість продовжувала діяти у цьому напрямі, але Джедао навчився відсувати її на другий план, щоб вона не відволікала.

Вони прибули до місця призначення досить швидко, в док, де їх чекав човник. Джедао змусив себе не зупинятися, незважаючи на недовіру до незнайомого простору та його оточення. Якщо у Куджена була недостатньо кваліфікована охорона, вони все одно були приречені.

Джедао захопився гладкою формою човника. Чорного кольору, з срібним філігранним тату у вигляді абстрактних закручених візерунків. Що ще важливіше, він помітив отвори для зброї, хитро замасковані у квітах розцвітаючих лоз.

Повідомлення про їхнє прибуття ще відлунювало від поверхонь, коли Куджен повів їх прямо у човник, пандус якого вже був опущений. Всередині скрізь були вікна-екрани, схожі на крила мотів та обрамлені по контуру ще більш закрученими візерунками. Джедао все частіше ловив себе на думці, що Андан могли найняти Куджена за його любов до краси, щоб виконати кілька інженерних проектів.

Куджен легко всівся в одне з середніх сидінь з одного боку. З сидіння виповзли обмежувачі, щоб закріпити його тіло. Джедао був вражений, але потім згадав, що Данет не сяде, поки він цього не зробить, і човник не відправиться, поки всі не закріпляться. Він зайняв місце напроти Куджена і намагався не показувати дискомфорту від повзучих обмежувачів.

За головою Куджена у вікні зірки почали рух. Джедао здивовано сказав:

— Я не відчуваю прискорення. — Станція, з сигнальними вогнями, кутами та виступами, зависла у вікні.

— Фізика для початківців, — сказав Куджен.

Куточок рота Данета смикнувся.

Джедао також не відчув стикування човника, хоча міг насолоджуватися видом Ревенанта, коли вони підлітали. Він напружив зір, щоб помітити чорно-сріблясту поверхню на фоні розсипаних зірок. А тоді вже не міг зупинити прискорений пульс від його дикої краси.

Цікаво, як виглядає Реневант, коли подивитися на нього його новим "внутрішнім зором". Він отримав вражаюче відчуття великої маси, що містить багато менших, рухливих мас, і архітектурний ансамбль з лабіринтів. Ще красивіше, але набагато складніше, ніж це виглядало ззовні.

"Він тебе добре навчив, але дякую".

Джедао завмер. Голос пролунав у його голові, сардонічно, у темряві, як дзвоник.

"Ти хто?"

"А ти як думаєш?" — Цього разу це звучало нетерпляче.

"Мот?"

"Так."

"Почекай секунду. Моти розмовляють?" — вимогливо запитав він. Він невиразно знав, що моти мають також біологічні компоненти. Але він ніколи не думав, що вони можуть бути живими і мати свідомість.

І якщо це було правдою, чи мав він право бути на мотові і віддавати розпорядження через свій штаб?

"Зверніть увагу на гекзарха, — сказав Ревенант. — Ми поговоримо пізніше".

Я збожеволів, подумав Джедао, намагаючись заспокоїтися. Ще одне, що потрібно буде приховати.

Тим часом вони закінчили стикування. Куджен спостерігав за ним крізь примружені очі.

— Я пам’ятаю, коли вперше побачив мот, якого правильно запрягли, — сказав він. — Стільки експериментів, просто щоб дійти до цієї точки. Кілька смертельних випадків. Але це спрацювало.

— "Запрягли"? — запитав Джедао.

— Нагадаєте мені, щоб я показав вам Інженерну секцію, — сказав Куджен. — Зараз ви можете ознайомитись з інтерфейсом управління та системою зв'язку.

Він зрозумів, чому Куджен згадав про це. Як і на станції, основне серце шермота складалося з живої тканини, до якої були прикріплені виготовлені компоненти. Але він ніколи раніше не думав, що живому ядру мота можна імплементувати… свідомість і переконання літати. Або як буде почуватися сам мот з цього приводу.

Питати Куджена про останнє було надто небезпечно. Зрештою, він міг спробувати запитати у Ревенанта в більш безпечний час.

Куджен звільнився і піднявся. Джедао повторив його рухи, звільнився теж, і послідував за ним. Вони вийшли з човника в один з залів Ревенанта. Джедао був вражений, коли присутні у залі кел припинили свої заняття, щоб привітати його. Він повернув їм салют і жестом попросив відновити тренування.

— Командний центр поруч, — сказав Куджен.

Джедао не міг сказати чи дизайн передпокою відображав декадентські смаки Куджена чи, можливо, традиції Кел. Попелястий яструб у польоті був скрізь — на шторах, на картинах — на чорному фоні з золотистими вкрапленнями. Якщо йому коли-небудь не вистачатиме операційних коштів, він продасть декор.

Розміри командного центру не виправдали очікування Джедао, хоч він бачив креслення мота. Діаграми та індикатори стану кидали кольорове світло на обличчя екіпажу. Логістик — Кел Луон — ще не помітила їхнього входу. Вона порівнювала два екрани і бурмотіла щось про соління.

Командор Талава поклонився Куджену від імені екіпажу.

— Гекзарх, — сказав він. І до Джедао: — Сер. — Його ворожість не зменшилася, але принаймні він дотримувався правильних форм звернення.

Джедао віддав салют Талаві, який відступив назад.

— Час відправлятися, командор, — сказав Джедао і сів на своє місце. Данет пояснив йому, як бачити чужі дисплеї на своєму власному, що було менш нав'язливим, ніж стежити за ними через відео. Для практики він перевірив логістику. Звичайно, Луон вже двічі перевіряла постачання квашеної капусти.

— Наказ про переміщення, сер? — чітко сказав Талава.

Джедао встановив бажану конфігурацію на своєму терміналі, потім передав схему Талаві та офіцеру з навігації, лейтенанту з вузьким обличчям.

— Ось сюди, — сказав він, ретельно додаючи у голос приємних ноток, і почекав, коли подадуть підтвердження командори мотів.

Панно засвітилося безліччю золотих вогнів, які представляли моти рою. Вони направлялися до газового гіганта в систему Істеї, обхідним маршрутом, спираючись на оцінки Стратегії, де покриття сканування було слабким. За словами Куджена, вражаючий відсоток первинних звітів прослуховування Кел зник після перестрілки між Протекторатом та Договором незабаром після вбивства гекзархів.

Талава і Навігація консультувались з якоїсь справи, що стосувалася резонансу двигунів мота та області простору, відомої своїми календарними коливаннями. Вони дійшли консенсусу і передали накази про переліт решті рою.

— Щось ще, сер? — запитав Талава.

— Зробіть це поки що, — сказав Джедао.

Джедао і Куджен залишилися на місцях і звикали до оточення всю першу зміну.

— Ходімо звідси, — пробурмотів Куджен до Джедао, який привчав себе до кожного зчитування, яке міг отримати свій термінал.

Джедао не міг сказати "ні", тому сказав Талаві:

— Повідомте мені, якщо ми натрапимо на щось. — Данет, який весь час мовчав, сидячи зліва, подививися на Джедао.

Джедао вловив швидкоплинний вираз на обличчі командора Талави, спостерігаючи за Данетом: туга. Вираз зник, як тільки він помітив, що за ним спостерігають. Чи випадково я не вкрав помічника Талави? — задумався Джедао.

Ще більше попелястих яструбів на стінах. Іноді Джедао здавалося, що він бачить кутом ока як вони махають крилами мов знаменами. Поки він слідував за Кудженом, декор змінився чотири рази. З кожною зміною вогні ставали все більш бурштиновими.

— Ваші апартаменти, — сказав Куджен, вказуючи на двері, перед якими вони зупинилися. Йому нічого не потрібно було говорити. Двері однозначно були позначені Двійкою шестерень.

— Добре, — сказав Джедао. Він думав про те, щоб попросити у Куджена приватної бесіди, щоб розпитати про все, що відбувається між Талавою і Данетом, а потім передумав. Йому доведеться розібратися в цьому самотужки. — Я більше не займаю вашого часу.

Куджен занадто низько вклонився йому, і залишив його одного.

Перше, що зробив Джедао, це оглянув кімнати. Вони були добре обставлені, і, на щастя, менш екстравагантні, ніж ті, що були на станції, від якої вони віддалялися. Він перевірив усі меблі, переконавшись, що вони закріплені на місці. Хоч він не бачив жодних очевидних кріплень, але також не зміг змістити жодного предмету обстановки. Досить добре.

Також він витратив більшу частину години до свого першого Високого столу, крокуючи по кімнатах і переглядаючи досьє на своїх підлеглих. Сюрпризів було мало — в тому сенсі, що кожен з них був сюрпризом. Він був впевнений, що навіть якщо він буде смертельно поранений і вмиратиме, вони продовжуватимуть ненавидіти його.

Тоді він дістався до справжньої таємниці: майора Данета. Профіль Данета містив мало інформації. Він народився як Еріріхос Данет, один з чотирьох дітей. В молодості він хотів бути художником, але його батьки мали зв'язки у Кел і підштовхували його в цьому напрямку. Він розлучився; мав єдину дорослу дитину, з якою не спілкувався вже протягом десятиліття. Ще більш прикро, Данет був старий для свого звання у шістдесят п’ять років. Його профіль не показував особливих похвал, як і жодних конкретних недоліків. Однак Куджен не обрав би некомпетентного кадрового військового, і дійсно, до цього часу Джедао не мав причин скаржитися на службу Данета. (Наче він знав, яким, до чорта, повинен бути хороший помічник.)

Висновок Джедао був таким, що Куджен приховує від нього інформацію. Можливо, не з поганим наміром. Можливо, Данет був таємним елітним вбивцею-охоронцем. Звичайно, він не мав такого тіла, щоб битися з драконом на рівних. Але чому Куджену потрібно приховувати повноваження Данета від Джедао?

Можливо, Данет повинен убити мене, якщо я стану незручним, подумав Джедао. Це звучало більш імовірно. У будь-якому випадку, це була загадка.

Ще одне. Джедао опанував себе, зробивши глибокий вдих, а потім попросив мережу про будь-яку інформацію, яку вона мала про деякого Вестеня Руо.

— Жодної особи з таким іменем не значиться, — відповіла мережа.

Він був впевнений, що називає ім’я правильно.

— Курсант академії Шуос у 826 році Високого Календаря? — Він спробував згадати інші корисні деталі, які могли допомогти в пошуку, як, наприклад, сім'я Руо. Нічого.

— Жодна особа з таким іменем не значиться, — знову сказала мережа.

Що ж, варто було спробувати. Крім того, він вважав, що в академії Шуос не було звички передавати кадетські записи до Нірай або Кел архівів.

— Майор Данет перед вашими дверима, — сказала мережа.

Джедао викликав свій імплант: майже час іти до Високого столу.

— Пропустіть його.

Двері відчинилися. Данет відсалютував.

— Готові, сер?

— Я хочу годинник, — сказав Джедао.

— Сер?

— Мені незручно мати вбудований годинник, от і все.

— Ніхто їх більше не носить, — сказав Данет.

— Звичайно, — сумно сказав Джедао. Він мав усвідомити це, просто дивлячись на зап’ястя людей. — Ходімо.

Вони не були першими, хто зайшов у Високий зал, але його звання означало, що всі інші потрапляють у підпорядкування до його розкладу. На п’ять хвилин раніше: однак в межах того, що Кел вважали прийнятним. Коли Кел піднялися, у Джедао з'явилося коротке враження попелу з іскрами від очей, під якими не було усмішок. Джедао привітав їх, почекав, поки вони повернуть салют, а потім сів на своє місце. Він здогадався, де воно, через жахливий блиск золотої чаші з "Двійкою Шестерень". Можливо, це означало продуману церемонію, якщо хтось сідав на командний мот.

Данет ковзнув на місце внизу, в кінець столу, з нерухомим обличчям. Якщо таке обличчя робив формаційний інстинкт, Джедао захотілося мати його теж. Офіцери за столом повернули голови до нього, коли зайняли свої місця. Було помітно, що вони уникали дивитися на Данета. Данет вдавав, що ця неприємність його не турбує і майже закрив очі. Всі пильно стежили за головним столом.

Джедао вмостився зручніше, вирішивши не поспішати, і налив води з поданого глечика у чашу. Принаймні на вигляд це була вода. Він не хотів ковтати щось алкогольне. Потім посміхнувся, тому що зрозумів, що це було би відхиленням від традиції і взагалі поганою ідеєю. Його офіцери напружилися. Він змусив себе зробити потрібний ковток так, ніби не помітив цього. (Кубок був важкий, як і виглядав. І формою нагадував розпилений снаряд.) Вони не могли провести весь політ, боячись один одного. Не те, щоб він очікував, що Кел зігріють його, але їм потрібно було швидше досягти робочих відносин. Ієрархія Кел означала, що він повинен був виконати увертюру.

Холодна вода залишила рот онімілим і заломила зуби. Він передав чашку праворуч. Командир Талава прийняв її твердою рукою. Чаша пішла навколо столу, поповнена одного разу на півдорозі. Данет зробив останній ковток, дуже маленький. Знову на нього ніхто не дивився, окрім Джедао. Чому усі так сильно ігнорували елітного вбивцю-охоронця? Джедао почав почувати себе незручно, дивлячись на Данета.

Решта Кел у залі потроху заспокоювались, поки ритуал тривав. Тим не менш, тиша мала потенціал перейти у задушливу. Джедао не хотів розкривати ступінь своєї амнезії, і хоча був шанс, що він скаже дурницю і це стане всім зрозумілим, він сказав:

— Це по-дурному, вмирати від цікавості, але що в цих рулетах всередині? — Деякі з Кел заглядали в них. Він міг зіграти на взаємній підозрі щодо незнайомої пайки.

Виконавчий офіцер Талави, підполковник Мераун, спокійно взяла один із рулетів до своєї тарілки і розсікла її паличками. Там були або фіолетові овочі, або гриби, важко було сказати. Реакції інших офіцерів варіювались від жорсткості до відрази.

— Сервітори змушені ставати творчими, сер, — сказала Мераун. — Бази даних гекзарха не містять тих продуктів, до яких звикли логісти Кел. Тож сервітори, мабуть, пішли на компроміс.

Тобто все приготували сервітори? І вони також чистили все чи робили інші неприємні справи, які зазвичай використовують для покарання людей з занадто великою кількістю недоліків? Чому сервітори мирилися з своїм становищем? Чи були вони взагалі чуйними, чи, якщо вони були розумні, чи був у них формаційний інстинкт?

Перелік питань, які він не міг задати нікому навколо, лише збільшувався. Натомість він запитав:

— На що ви очікували замість цього рулету?

Мераун викликала список овочів. Вона несподівано посміхнулась і додала:

— Якщо ви чекаєте на отруту — дегустатор…

Офіцер поруч з Мераун скривився і поглянув на неї. Джедао так само косо посміхнувся до Мераун і узяв свій рулет з таці.

— Дуже шкода, — сказав він, — ви починаєте боротьбу з Шуос з їжі? Я чув, що наша мета не така хороша, як ваша.

Він сказав щось не так. Люди відмовились поводитись так, ніби він був саркастичний, і не лише один-два з них, а всі, хоча він мав на увазі лише буквальне значення своїх слів. Я зачепив їхні таємні наміри? Тому що так я можу потрапити в перестрілку за своїм командним мотом. Щоб відволікти їх, він відкусив рулет і скривив обличчя від його гіркоти. Хоча їм не завадить побачити, що у нього звичайні реакції людини на їжу.

Данет неохоче сказав:

— Сер, ви можете знайти рибні коржі більш приємними на смак.

Коли Данет заговорив, по обличчю Талави пройшов швидкоплинний натяк на розчарування. Вони свідомо відводили погляд від нього.

Що відбувається? Джедао замислився, однак він ще не міг вийти і розпитати когось.

— Дякую, — сказав він, бо йому не сподобалося, що Кел виявляли відкриту неповагу до його помічника. — Я спробую їх теж.

Принаймні, справа з жуванням означала, що ця тема розмови могла померти почесною смертю. І Данет мав рацію. Рибні коржі були смачними, і якщо ви використовували кисло-солодкий соус для них розумно, вони ставали ще смачнішими. Джедао попробував потрошку всього, сподіваючись знайти щось, що не мало би дивного присмаку гіркоти, але йому не пощастило. Ну добре, принаймні йому не загрожувало голодування.

Куджен прийшов посередині трапези. Він був у пишному кольє зі срібного дроту та агата, і сорочці з гладкого чорного шовку та темно-сірому піджаку з пінистим мереживом, яке виглядало з рукавів. Складки на штанах можна було використовувати як лінійки. Джедао було неприємно думати, скільки шаф було потрібно, щоб вмістити гардероб Куджена. Докази свідчили про те, що він не любив повторюватися.

За високим столом не було місця для гекзарха. Данет негайно підвівся, щоб запропонувати своє. Обличчя, які спостерігали за Кудженом, палали вогнем, але очі були темні та недружні. Винятком став керівник Стратегії Аханар, який дивився на дальню стіну в очевидному дискомфорті.

Джедао спробував перевірити Данета, йому не подобався настрій у кімнаті.

— Я вже закінчив, — сказав Джедао Куджену. — Займіть моє місце.

Кел напружилися знову, за винятком Мераун, яка поглянула на Джедао, а потім на Куджена і Данета, дивлячись як зацікавлена відвідувачка фестивалю, та капітана за нижчим столом, який нав'язливо наколював непокірний огірок на паличку для їжі.

— Це не обов'язково, сер, — сказав Данет. Це мало б вирішити справу. Натомість напруга зросла.

— Я маю право робити так, як вважаю за потрібне, — сказав Джедао максимально м'яким тоном. Те, як замкнулося темне обличчя Данета, сказало йому, що він такого права не має.

Куджен втрутився.

— Я цього не потребую, — сказав він, — бо високий стіл — це високий стіл, але мені потрібно з вами поговорити, і це не може чекати.

Джедао в це не повірив. Йому хотілося залишитися і порозмовляти по обіді з офіцерами, незважаючи на колючу атмосферу, тому що він не міг провести решту польоту, уникаючи їх. З іншого боку, він також не міг відмовити гекзарху. Він вибачився. Шум, що послідував після цього, швидко замерз.

Мовчання Куджена продовжувалося, поки вони йшли до конференц-залу. Куджен зупинився у дверях після того, як вони відчинилися. Джедао оглянув кімнату, яка була обставлена фантастичними моделями будівель, з мініатюрними статуями, птахами та крихітними блискучими вікнами. Тоді Куджен зайшов у кімнату і сів. Джедао увійшов і опустився на коліна в повній пошані до гекзарха.

Куджен, сидячи, поклав руку на плече Джедао, легку як пір'їну. Він зазирнув в обличчя Джедао.

— Я припускав, що ваша відсутність дослідження цієї теми означає, що ви все-таки дещо пам’ятаєте, — сказав він.

— Пам'ятаю що? — запитав Джедао. І як це стосувалося вечері?

— Я слухав вашу розмову за столом, — сказав Куджен. — Люди бояться, що якщо вони рознервують вас, ви їх просто знищите. Встаньте і сядьте у крісло. Мої коліна вже не люблять напруження.

Куджен відкинувся у крісло з фіолетово-чорним оксамитом. Джедао сів у таке ж напроти нього. Схоже, хтось малював платинові сніжинки та птахів одноколірним пензлем. Скільки розкішних меблів було у Куджена? Джедао сподівався, що він ніколи не сприйматиме це як належне.

— Чудово, — сказав Джедао, приймаючи догану за свою поведінку. — Я створю кілька документальних фільмів. Або книгу. — Щоб бути генералом потрібно багато документів, але він міг це запланувати.

Куджен помасажував скроні.

— Гаразд, — сказав Джедао, — те, що я сказав, заважало вам. Поясніть мені це словами і одним реченням.

— Отже, ви не пам’ятаєте Хелспін.

— Очевидно, що ні.

— Я до цього не звик, — сказав Куджен, — і зазвичай я краще обраховую змінні. Але це вперше. — Він здався незадоволеним самим собою. — Джедао, ви не чистий аркуш паперу, навіть якщо не пам'ятаєте великих шматків своєї історії. У вас є навички, у вас є уподобання, у вас є вади, ви особистість. Різниця полягає в тому, що люди, які знають своє власне минуле, мають шанс розібратися у власних діяннях і як їм запобігти, хоч більшості з них це не вдається. Наскільки я можу сказати, ви слідуєте за своїм інстинктом. У вас немає способу підготуватися до власних реакцій.

— Ви не можете назавжди сховати історичні записи від мене, — сказав Джедао.

— Давайте повільніше, — сказав Куджен. — Ви вже знаєте про рукавички, які неминучі, і про Двійку Шестерень. Є також порогові деструктори.

— Порогові деструктори?

— Це випромінювачі, — сказав Куджен, — які вбивають все живе у радіусі своєї дії, не пошкоджуючи будівель. Зброя, яка лякає всіх мирних жителів, вона випалює очі та живу плоть, ніби жуючи жертви. Це косметика зверху. Мертві це мертві.

Джедао приховав свою огиду. Куджен не сказав, відбувалося це розжовування до або після загибелі жертв. У нього було погане відчуття, що він знав відповідь.

— Це ваша розробка?

— Так.

Лайно.

— Ви дозволили мені скористатися нею? — запитав Джедао, щоб оцінити реакцію Куджена.

Куджен не відповів на це, що могло означати або так, або ні.

— Далі, — сказав він, — під час Хелспін, як тільки відбулася різанина, ви прийшли у сказ на вашому командному моті. Ви застрелили купу власного персоналу та солдатів з Паттернер 52. Це…

— Я знаю, що це, — сказав Джедао. — Що, чорт забирай, один з військових Кел робив з пістолетом Шуос? — Звичайно, він міг замовити боєприпаси для нього, але хіба це не дратувало би логістику?

— Спеціальне розпорядження, — сказав Куджен, — як люб’язне ставлення від Шуос. — його губи скривилися у раптовій усмішці. — Ви були відомим фаворитом гепарха Шуос.

Джедао не був впевнений, що він у це повірить. Як він взагалі міг цього досягти?

Куджен продовжив.

— У будь-якому випадку це означало, що ви мали іменний пістолет. Вибачте, що я не міг знайти його для вас, але Шуос викрали вашу колекцію пістолетів кілька десятиліть тому, щоб позлити Кел. Мені досі цікаво, чи мався на увазі фінансовий інтерес, бо Шуос, як відомо, завжди на грані розорення. Наскільки я можу сказати, колекція лежить у Цитаделі Очей, збираючи пил, і я не хотів перевіряти службу безпеки Микодеза.

— Вибачаю, — сказав Джедао, щоб прикрити своє додаткове нещастя від думки про те, що у нього є рефлексивна прихильність до зброї, яку він використав для вчинення різанини. — Чи є ще щось про фортецю Хелспін, що я маю знати додатково?

— Ви не були у нормальному стані, коли командування Кел знайшло вас, — сказав Куджен. — Ваші спогади з того періоду, здавалося, стали туманними, ще до втручання Черіс.

Джедао повернув руки і почав дивитися на тильну сторону рукавичок. Він уже звик до них.

— Чому мене витягли, замість того, щоб знищити на місці?

— Вони хотіли з’ясувати, що сталося, — сказав Куджен. — Ви були лояльним до цього моменту. Те, що відбулося, стало повною несподіванкою. Після цього вони вирішили, що спробують скористатися вами, тому що ви не програли жодної битви. Людям, які не знайомі із записами, важко це оцінити. Пам'ятайте, спочатку було не ясно, що це ви відповідали за вбивства. Вони думали, що це агенти Ланітерів або інший зрадник.

— Я ціную урок і попередження, — сказав Джедао. — Тож коли ви витягли мене з Високого столу, це було через зауваження, яке я зробив — "Я чув, що наша мета не така хороша, як ваша".

— Так, — сказав Куджен. — Раджу зробити ще кілька домашніх завдань перед наступним Високим столом.

— Прийнято, — сказав Джедао.

Розділ 10

— Це тут, — сказав Джедао з місця другого пілота. Він подивився на піддисплей сканування. — Станція Айонг-1.

На цей час Джедао, 1491625 і Геміолі було надано вільний пробіг транспорту, який Джедао називав голкомотом. "Вільний пробіг" не означав багато. Відповідно до 1491625, голкомот був розрахований на двох людей. Одній людині і двом сервіторам все-таки було тіснувато.

Джедао напакував голкомот такими припасами, яких можна було очікувати від колишнього вбивці. Раціони, чиї етикетки декларували своє походження від Кел. (Деяким з них більше двох століть, — сказав Джедао. — Я сподіваюся, що ніколи не перевірятиму їх.) Запчастини, фільтри до екоскрубберів і запасні вакуумні костюми. Дуже маленька шкатулка, що містила особисті речі. Геміола дозволила собі просканувати її. 1491625 не втручався. У коробці були сережки та старомодний годинник з золото-мідного сплаву, вигадливо прикрашений. На складі не було вибухових речовин, хоча це не виключало ймовірності того, що Джедао ховав їх у більш потайному місці, ніж її застарілі датчики могли виявити.

І, звичайно, був механізм масштабування та раппелінгу. Все, що Геміола знала про ці два пристрої, походило з драматичного епізоду, в якому героїня піднімалася по скелі замерзлого метану, щоб врятувати свого друга, а потім ворога, а потім знову друга (чи це було навпаки?). Вона сумнівалася, що драма мала велику схожість з реальністю.

— Як часто ви взагалі маєте справу з цими речами? — запитала Геміола у Джедао, коли вони занурилися в обговорення достоїнств різних розчинників.

— Ви дізнаєтесь, — не зовсім спокійно сказав Джедао. Потім він протиснувся повз Геміолу, щоб скористатися комодом.

Життя на голкомоті перетворилося на приємний розпорядок дня. Геміола схвалювала рутину. 1491625 пілотував. Джедао читав, а іноді виконував незручні потреби людини, такі як їжа, сон чи фізичні вправи.

Однак з того часу, як почався підхід до Айонг-1, Геміола не змогла зосередити увагу на документах Куджена. Основна серед карликових баз системи Айонг. Не дивно. За словами Джедао, у ній проживало близько 800 000 людей.

— Вибачте, у мене немає зв'язку з тутешніми сервіторами, — додав він. — Я повинен звернутися за цією функцією до місцевого анклаву.

Айонг-1 повинна була бути переповненою. Геміола порівняла об'єм станції з населенням. Потім знову визнала, що не всі люди вимагають стільки місця, скільки гекзарх.

— Первинний контроль Айонг-1, — нудний голос пролунав з панелі зв’язку. — Тримайте курс, Меч-риба 2. Ще сім градусів.

Джедао звів пальці разом і потягнувся — спершу вліво, потім вправо, з хрускотом хребців.

— Ви не збираєтеся звертати увагу на пілотування? — захвилювалася Геміола. Що робити, якщо вони у щось стукнуться? Або, скоріше, щось в них вріжеться? Тим більше, що, згідно 1491625, на голкомоті далі працювала система стелс.

— Ми не Меч-риба 2, — сказав Джедао, — і 1491625 знає свою роботу. Ви і я маємо ще трохи роботи. Скажіть, ви коли-небудь переміщалися у вакуумі?

Геміола була вражена, але відповіла.

— Був один епізод з "Пригод серед сяючих світів", де…

— …Де лиходій літав між трьома мотами, використовуючи реактивні чоботи? Які не спалили його ноги, і він не перекручувався через голову щоб затормозити підборами? — Джедао зітхнув. — Я бачив ту серію. Гаразд, це означає ні.

— Чому ви повинні зареєструвати мене? — обережно запитала Геміола.

— Положення про анклав. Людей вони довіряють людській владі, але ви не людина, так що… — Джедао знизав плечима. — І я маю справу з анклавом як з торгівельним партнером, а не з людською владою щодо поставок та розвідки, тому що люди будуть мене впізнавати і панікувати.

— Чи не могли б ви перейти в інше тіло? — запитала Геміола. Ні гекзарх, ні Джедао ніколи не пояснювали, як вони цього досягали. Зміни тіла згадувалися час від часу в примітках гекзарха. (Контекст: відомий актор, безрезультатно залицяючись до Андан, змінював обличчя відповідно до своєї ролі.) — Або принаймні змінити своє обличчя?

— Це теж буде моє питання, — сказав 1491625.

— Не допоможе, — сказав Джедао. — Не тоді, коли є люди, які можуть впізнати мене по моїх рухах.

— Скільки Кел Брезанів може бути у державах-наступниках? — запитав 1491625.

— Є багато людей, які навчаються розпізнаванню кінетики, особливо в галузі безпеки. Це буде погана гра. Я зіткнуся з одним з них досить швидко.

— Хто такий Кел Брезан? — запитала Геміола. Вона ніколи про нього не чула.

— Мій старий друг, — сказав Джедао, його інтонація передбачала певну ступінь амбівалентності. — Хороший чоловік, але поривчастий. До речі, не згадуйте про нього на Айонзі. У будь-якому випадку, ви підете зі мною.

Після того як Джедао встав з крісла, Геміола попливла за ним.

— Як ви пропонуєте пробратися всередину?

— У мене є деякі знайомі, — сказав Джедао. — Буде непросто дістатися до них, не попавшись. — Він відкрив ящик, витягнув вакуумний костюм і почав перевірку з пильністю того, хто був свідком, що відбувалося з людьми, у яких закінчувалося повітря. — 1491625 скине нас у потрібному місці. Важка частина полягає в тому, що у нас немає місця для перевезення бурильника.

— Мені не знайомий цей вираз.

— Вони бурять тунелі, — сказав Джедао. — На жаль, бурильники, здатні пробуритися через поверхню конкретної станції, занадто великі, щоб ми могли їх перевезти. Голкомот не створений для знесення, будівництва чи видобутку. Тож нам доведеться зробити це іншим шляхом.

— Іншим шляхом? — слабо сказала Геміола.

Джедао не відповів, його увага була прикута до якоїсь помилки в костюмі. Виправивши її, він переглянув вміст ременя, перед тим, як зафіксувати його на собі. Як тільки це було зроблено, він відповів Геміолі.

— Я буду маневрувати, — сказав він, — тому що пройшов навчання для цього. Це означає, що ви будете прив’язані до мене. У нас є запасні ремені. Чи не образить це вашу гідність?

Медичні сервітори мали дозвіл лаяти людей. З її старих товаришів лише Ромб мав таку можливість, імовірно, у разі надзвичайної ситуації. Куджен і Джедао ніколи не давали такого приводу, навіть коли фехтували один з одним. Геміола знала якісь основи першої допомоги, але це було все. При деякій удачі нічого з цього не виявиться необхідним.

— Я знайшла павутинку, — сказала Геміола, дістаючи котушку. Джедао тримав добре організований склад.

— Добре. Ви будете чудові в цьому. Я не повинен зазнати невдачі.

Геміола не вважала це заспокійливим, тим більше, що пам’ятала Джедао в попередніх втіленнях, коли він спотикався на станції Тефос, або стукався об кути меблів, або як одного разу він зачепився за ногу гекзарха і пішов розпливатися по підлозі. Гекзарх був досить терпимий щодо цього.

Джедао помітив вагання Геміоли.

— У вас є сумніви. Висловіть їх. Краще зараз, ніж пізніше.

— Ви компетентні виконувати такі місії? — Не те, щоб це допомогло оцінити його придатність, але, можливо, Джедао відповість чесно.

Джедао посміхнувся, не образившись.

— Я виконував і важчі проникнення.

— Що ще мені потрібно знати?

— Як тільки ми зайдемо, затініть мене. Ми не будемо вибирати звичайні магістралі, тож, на щастя, не зіткнемося ні з одним із людських місцевих жителів. Складність полягає в тому, що Айонг-1 має сервіторів з декількох анклавів. Пірехавк повинен мати договори з більшістю з них, але політична ситуація могла змінитися.

Геміола безладно замерехтіла вогнями. Не зрозуміло, чому людина покладається на договори сервіторів щодо захисту. Знову ж таки це був крихітний найглухіший і найвідсталіший анклав з трьох подібних. Можливо, питання вдасться з’ясувати, якщо вона мовчатиме і приділятиме усьому пильну увагу.

— Припустимо, що щось змінилось, — продовжив Джедао, — я знайомий з місцевими договорами. У них виникнуть запитання до вас, але оскільки я не сервітор, я не знаю, як це працює.

Просто чудово.

— Ви впевнені, що я не можу залишитися?

— Ви можете побачити щось скануванням, чого я не можу помітити, — сказав Джедао. — Чи можете ви прикріпити себе до середини моєї спини, під кисневим пакетом?

Геміола зробила це, страждаючи від того, що повинна прив’язатися до Джедао. Джедао простежив, щоб нічого не перешкоджало струменям тяги з його власних кінцівок. Геміола придушила сумніви щодо свого влаштування. У надзвичайних ситуаціях Геміола могла перейти на протокол безпеки, їй не потрібно було дихати. Вона навіть могла тягнути Джедао, якщо це буде необхідно, але, якщо не буде медичної причини, знадобиться його дозвіл.

— Ваш голомот може бути прихованим, — сказала Геміола, — але я ні. Сканери станції можуть побачити моє ядро живлення. Ви також не можете приховати свій тепловий підпис. І якщо хтось слідкує за кількістю сервіторів на станції…

— Представники місцевих анклавів мають для цього певні процедури, — сказав Джедао. — Готові?

Побоювання Геміоли зменшилися, коли Джедао переніс її в повітряний шлюз. Незграбний, як це було в попередніх тілах, цього разу він не виявив жодних ознак невправності. Коли Джедао закрив шлюз, вона запитала:

— Чи впливає вибір тіла на те, наскільки ви спритні?

— Так, певною мірою. — У його голосі відчувалося таємне бажання порозважатись.

Люк назовні відкрився. Джедао виплив з голкомота. Не бажаючи його відволікати, Геміола замовкла. Один неправильний рух, і вони плаватимуть у позіхаючій темряві космосу.

Хоча вигляд був вражаючим. Навіть прикріплена до спини Джедао, діючими сенсорами Геміола бачила панораму далеких зірок та чула виразний щебет місцевого пульсара. Два моти, один з яких був голкомот, відходили все далі. Більшу частину трафіку, який контролював Айонг-1, традиційно становили культурні товари чи делікатеси для багатих. (Особливості сюжету в "Роза в трьох революціях" перетворили анклав на перетин торгових шляхів.)

Джедао активував тягу стандартними жестами, звіряючись з своїм імплантованим розширенням. Після 3,7 секунди прискорення, яке привело їх до комфортної швидкості подорожі, він відключив двигуни. Оскільки її спина, повернута до Айонг-1, була перекрита спиною Джедао, Геміола провела час, вдосконалюючи одну зі своїх старих композицій.

Їй подобалося придумувати альтернативні партитури до драматичних епізодів, навіть якщо Ромб висміював цю практику і вважав це неповагою до людських композиторів.

Деякий час вони пливли до станції. Хронометр Геміоли звичайно вказував, скільки минуло часу. Все-таки вона часто занурювалася в суб'єктивний час, коли була можливість, і сьогодні теж.

— Тримайтеся міцно, — попередив Джедао, вібрація його голосу слабко пробилася через костюм і броню Геміоли. Він закрутився і знову застосував струмені газу, щоб зменшити швидкість. Геміолу пригостили раптовим видом на Айонг-1 впритул, зі всіма площинами та кутами і блискучими смугами світла, які спрямовували стикування мотів зі станцією.

Джедао відстебнув гарпун з силовою ниткою від свого пояса. Дивно, як він зміг це зробити, незважаючи на додаткові ремені. Він кинув його у напрямку станції, одночасно випускаючи струмені газу, щоб протистояти відповідному рухові назад.

Грапун не видав жодного звуку, коли зіткнувся з поверхнею Айонг-1. Він приземлився на межі того, що, здавалося люком для обслуговування. Повага Геміоли до здібностей Джедао зросла. Він не вніс жодної корекції курсу.

Джедао протягнув руку до силової нитки. Геміола нерухомо застигла на спині Джедао. Зараз вони були заблизько для того, щоб обертовий момент міг вдарити ними по станції. І їм вже не загрожувало зіткнення з одним з торговців.

То чому існувало занепокоєння?

Рухи Джедао сповільнилися. Він завис у просторі, підтягнувши під себе ноги. Все, що він мав зробити, — потягнути за нитку, і вони опиняться на поверхні станції. Геміола придушила розчароване мерехтіння. Він втомився? Скільки вони будуть висіти, з'єднані зі станцією тонкою ниткою? Якщо їй доведеться проявити невимовну грубість та врятувати Джедао так близько до мети, чи пробачить він їй коли-небудь?

Замість того, щоб перейти на поверхню станції, Джедао вивчав виступ на ній. Геміола не могла зрозуміти, що це таке. Датчик маси? Або ще гірше, сенсорна башта?

Потім виступ перемістився.

Якби не ризик виявлення, Геміола тривожно засвітила би всі свої вогні. Єдине, що не дало їй проявити ініціативу і потягнути Джедао з собою, — це мова тіла Джедао. Він не виказував жодної ознаки тривоги.

Джедао звертався до виступу. Геміолі знадобилося кілька секунд, щоб визнати його рух пальцями спрощеним варіантом універсальної мови. Замість жестів, які були потрібні для спілкування між людьми, це було просто подання коротких і довгих послідовностей, виконаних кінчиками пальців однієї руки. Джедао був дуже обережним з рівнем ввічливості. Він сказав:

— Я посланник з анклаву Пірехавк з гостем з анклаву Тефос. Я прошу дозволу на в'їзд на територію Транс-анклаву.

Виступ відповів обережними тьмяними вогниками,

— Ласкаво просимо, Айвен Черіс з анклаву Пірехавк.

Ах: це був сервітор, хоча такого типу, якого Геміола ще ніколи не бачила.

Але Айвен Черіс? Чому Джедао використав інше ім’я? Побоювання Геміоли спалахнули заново.

— Дякую, — сказав Джедао.

Незнайомець-сервітор запропонував один із своїх захватів, який був настільки великим, що міг розчавити Джедао та Геміолу навпіл. Джедао вхопився за кінець захвата і скористався ним. Він втягнув силову нитку та гарпун і повернув їх на ремінь. Потім сервітор повіз їх всередину станції.

Їх оточили стіни тунелю технічного обслуговування. Геміола затремтіла, коли простір навколо них поляризувався перпендикулярно, хоча, наскільки було видно, вони рухалися по прямій лінії. Увімкнулося активне сканування. Сервітора це не зупинило.

Простір станції був скручений, як лабіринт, складений з фрактальних деталей. Зараз вони опинилися в частині станції з атмосферою під тиском і штучною гравітацією. Вперше Геміола злякалася. Ні Джедао, ні незнайомець-сервітор не реагували на незвичне викривлення простору. Зокрема, у центрі станції розміщувався своєрідний імпульсний вузол, який відкривався у просторові ворота. Якщо вузол проковтне їх…

Після ще восьми поворотів, які не були поворотами, вони прибули до сховища. У секції були заблоковані двері, які вони просто обійшли. Далі почалися охайні колони з помічених ящиків. Один з написів застерігав: НЕ ТИСНУТИ. ЗБЕРІГАТИ ВЕРТИКАЛЬНЕ ПОЛОЖЕННЯ, І іншою фарбою: НЕ ПАЛИТИ.

— Хто ваш супутник? — запитав незнайомець-сервітор. — Я ніколи не чув про базу Тефос.

— Вибачте за деякі домовленості, — сказав Джедао, перейшовши на розмову вголос високою мовою. Він витягнув ніж і недбало порізав павутину. — 271828-18-й, це Геміола з анклаву Тефос.

Геміола зависла, звільнена.

— Приємно познайомитись, — сказала вона якомога формальніше.

— Взаємно, — сказав 271828-18-й. — Яка приналежність вашого анклаву?

— Ми нірайський анклав, — сказала Геміола, — присвячений збереженню досліджень гекзарха.

271828-18 заблимав з явним інтересом.

— Ви повинні розповісти мені про це пізніше, — сказав він у своєму повідомленні.

— Так, — сказала Геміола, хоча не була впевнена, якою кількістю інформації хотів би поділитися гекзарх.

Джедао сказав:

— Я не думаю, що у вас є наступні серії…

271828-18-й спалахнув сміхом. Геміола не могла не задатися питанням, чи не відволікає він увагу від справи Айвен Черіс.

— Вони вже на твердих носіях, — сказав 271828-18. — Ви думали, що ми забудемо, як сильно вам подобаються драми? — При цьому було вказано на невеликий ящик окремо від решти. — Плюс екофільтри. Повітря і вода. Додаткові пайки — Кел, як ви вказали, хоча ви єдина людина, яку я знаю, якій вони подобаються. А все решта це обладнання, яке ви просили.

— Дякую.

— Тепер щодо вас, — сказав 271828-18-й, спалахуючи вогнями в напрямку Геміоли. — Тефос не має укладених договорів з Транс-анклавом.

— Ми звітуємо безпосередньо гекзарху, — сказала Геміола, відчуваючи впертість. — Перш ніж розмовляти про це далі, у мене є питання.

Через лицьову панель костюма Геміола могла бачити, як Джедао криво посміхається, немов знаючи все наперед.

— Чому ви звернулися до цієї людини, — Геміола махнула рукою на Джедао — як до Айвен Черіс?

— Ви напевне дуже ізольовані, — сказав 271828-18, — якщо не вияснили це набагато раніше. І все-таки, якщо ви дійсний представник свого анклаву — Геміола моргнула підтвердженням, — то маєте право приймати обгрунтоване рішення на основі фактів. — До цього часу усмішка Джедао зникла. — Айвен Черіс, колишній капітан Кел Черіс, також відома як Шуос Джедао, агент анклаву Пірехаук, відряджений для вбивства гекзарха Нірай Куджена.

Джедао не витрачав час на лайку. Натомість він потягнувся до зброї на поясі.

Геміола розвернулася, не бажаючи дізнатися, що він збирається робити і стрибнула до отвору, через який вони увійшли. Було чутно, як Джедао сказав надзвичайно м'яким голосом:

— Ви могли б мені дозволити… — його голос став нечутним.

Вона проаналізувала проходи лабіринту і за частку секунди прийняла рішення втекти глибше всередину станції, а не назад до голкомота. Можна було лише припускати, що 1491625 поділяв цілі Черіс. Айонг-1 міг бути небезпечним, але це краще, ніж продовжувати з тими, хто мав на меті вбивство гекзарха.

Станція проковтнула її. Геміола ніколи раніше не пробувала так швидко летіти, але її системи управління, спадок від попередніх сервіторів, добре керували нею. Він отримувала враження від калейдоскопа ретельно відшліфованих стін, ручок та опор для людей, вогнів; періодичних шаф з поміткою АВАРІЙНІ КОСТЮМИ; епізодичних куточків, які містили скульптури чи квіткові композиції для споглядання. Ряд людей помічав її і тиснувся до стін, коли вона пролітала повз них.

Нарешті Геміола зупинилась у коридорі, не зайнятому людьми чи сервіторами. Ця ділянка станції була менш доглянутою, ніж інші, з графіті, надряпаними на підлозі. Невміло зображені тварини з мультиків, озброєні садовими інструментами. За інших обставин Геміолу спантеличило би їх значення.

Вона просканувала оточення і предмети у шафі — невже це був чийсь дім? В одну стінку впиралася товста ватна ковдра, накрита зверху подушкою. До іншого боку був прикладений столик, висотою до колін, прикрашений лише невеликою медитаційною фігурою вовка, що сидів на задніх ногах. Комод з одягом у кутку. Це було все.

Упевнившись, що на даний момент тут безпечно, Геміола пробралася до порожнього куточка і задумалася. Як вона могла бути такою наївною? Треба було підозрювати, що щось не так, як тільки Джедао (Черіс) попросив копію архіву. На даний момент вони вже могли скопіювати дані та транслювати їх куди завгодно.

Було щось гірше, ніж бути зрадженою Черіс або Джедао, чи ким він там був. Його друге ім'я — Жертвенний Лис — не давало ніяких підстав щодо лояльності до гекзарха, незалежно від того, яке тіло він носив. Ні: це була змова не кількох, а багатьох сервіторів — можливо навіть кількох потужних анклавів — які планували знищити гекзарха.

Або щось погане сталося всередині сервіторного товариства, або щось погане відбулося з гекзархом. Але що?

Гекзархи (і гептархи, у свій час) аж ніяк не були непогрішними. Це було зрозуміло. "Роза в трьох революціях" навіть змальовувала такого декадента, брехуна і обструкціоніста (Шуоса, звичайно). З іншого боку, Геміола завжди вірила, що роль сервіторів полягає у виконанні фонових завдань, а не у втручанні у дії уряду. Чи не було це неправильно весь час?

Принаймні, вона мала копію архіву гекзарха. Вона звільнила місце у своїй пам’яті для цього, це було неважко. Можливо, передивившись їх до кінця, вона виявить щось, що матиме сенс у цьому світі.

Геміола настільки глибоко занурилася у записи Куджена, що прихід людини застав її зненацька. Точніше, це була худенька, засмагла дівчина, яка ледве досягла підліткового віку, з побритою головою, і бузковими шатами, які потерлися на подолі.

— Ти хто? — сказала дівчина виразно ворожим голосом. — Якщо ти тут, щоб сказати мені, що я прострочила свою зміну, я це вже знаю.

Геміола левітувала в бік дверей, оскільки її присутність була явно небажаною. Ким би вона не була.

— Ні, почекай, залишися, — сказала дівчинка. — Скажи мені, хто ти. З якого анклаву?

Вона знала про анклави? Геміола не могла сказати, чи це хороша, чи погана новина. Але зупинилася.

— З анклаву Тефос, — сказала, використовуючи також універсальну машинну мову для дублювання. — Це анклав Нірай.

— Ага, — сказала дівчинка, — ніколи про такий не чула. Це далеко? Я думаю, що це десь у космосі, дуже далеко.

Вона добре володіла Універсальною машинною мовою. Поміркувавши, Геміола припустила, що якщо Черіс знала універсальну мову, інші теж могли її знати.

Дівчина відкрила сумку і стукнула нею об стіну, яка тупо відгукнулася.

— Сьогодні жахливий день. Я здогадуюсь, що ти від єдиного універсального правосуддя, яке послало об'єктивного незнайомця, щоб засвідчити мою невдачу чи щось подібне. Я ненавиджу цей документ, і якщо не перекладу його сьогодні, то пролечу.

— Чи повинна я залишити вас працювати з документом? — обережно запитала Геміола. Оскільки, якщо на це не потрібно звертати увагу, вона могла продовжити перегляд приміток гекзарха. З одного боку, було грубо ігнорувати свого господаря, особливо враховуючи, що це було порушенням. З іншого боку, вона не була впевнена, що її господар турбуватиметься про те, що вона робила, до тих пір, поки вона не отримає пасивну аудиторію.

— Так, ви не прилетіли би з Тефосу, — дівчина повторила слово Високої мови на універсальній спрощеній машинній мові, — просто щоб допомогти мені зволікати з перекладом. Але оскільки ви все-таки тут, як ви думаєте, що мені робити? У нас дуже мало нірайських сервіторів на Айонг-1, і мої інструктори постійно твердять про те, як об'єктивна правда може протистояти нападу з усіх боків, і так далі і тому подібне. Трибунали Рахал працюють у реальному житті зовсім не так, але у них добре підвішені язики для таких промов, чи не так?

Геміола допитливо моргнула на неї. Про Рахал вона знала мало, лише їх репутацію. На сьогоднішній день, як з'ясувалося, дівчина вчиться, щоб скласти вступні іспити до Академії Рахал. Геміола сподівалася, що дівчина не надіється на те, що вона допоможе їй у роботі. Крім усього іншого, Геміола не мала найменшого уявлення про те, як працює риторика.

Дівчина подивилася на документ, а потім зітхнула.

— Це не допоможе. — Потім вона ступила до іншого куточка шафи, притулилася до стіни спиною і сповзла вниз, щоб сісти, опершись на неї, і обняти коліна. — Я я отримала це, сперечаючись з рішенням судді з магістрату в класі минулого тижня.

— З яким рішенням? — запитала Геміола, можливо, нерозумно.

— Головний магістрат Айонг-1 спочатку вирішив, що один з місцевих обрядів законний, — сказала вона. — Це привернуло увагу влади, оскільки невелика група людей практикувала обряд незабаром після одного із запланованих ритуалів. На цьому все могло би закінчитися, але нас прокляли надзвичайно суворим магістратом, і коли він переглянув справи минулого року, то вибрав її для перегляду. Зараз купі абсолютно звичайних людей загрожує небезпека бути оголошеними єретиками. — Вона знову стукнула об стіну. — Я повинна була тримати рота закритим, але ж це так по-дурному. Мої бабуся та дідусь мене вб'ють. Це якщо припустити, що вони не надішлють Відону до мене, якщо моя спроба виявиться невдалою.

Збентеження Геміоли перетворилося на тривогу, коли вона виявила наближення іншого сервітора. Куди вона могла піти? І як вона могла піти, коли ця людська істота попросила її залишитися?

Геміола вирішила залишитися. Дівчина закрила обличчя пальцями. Ох, вона плакала. Плач був тим, що вона бачила лише у драмах, але в драмах вони робили це набагато більш вишукано, в драматичні моменти, з музикою на задньому плані. Натомість дівчина почала витирати вологу рукавом. Геміола не розуміла контексту і сумнівалася, що зможе підібрати належну музику для ситуації.

"Чому вони не сказали, що мені робити в таких випадках?" — подумала Геміола, обурюючись не на дівчину, яка, зрештою, була ввічливою з незнайомим сервітором — а на гекзарха та Джедао. Вона ніколи не була свідком, щоб хтось із них видав щось таке сентиментальне, як плач. Геміола ніяк не могла залишити дівчину в такому стані.

Незважаючи на зловісне наближення іншого сервітора, Геміола почала наспівувати колискову. Вона могла співати у супроводі повного ансамблю, але часто моменти найбільшої вразливості у драмах супроводжувалися найпростішою музикою. Людські композитори, яких вона вивчала все своє існування, напевне знали людей краще, ніж вона. Тому вона лише наспівувала.

Приглушені ридання дівчини потроху затихли. Потім вона висякалася в рукав. Тканина втягнула слиз і очистила свою поверхню від безладу.

Змирившись зі своїм становищем, Геміола продовжувала наспівувати, навіть коли ввійшов новий сервітор. Це була котяча форма, значно менша за 271828-18 і менша, ніж сама Геміола. Кіт-сервітор заскочив прямо в кімнату і зупинився біля дівчини.

— Хіба ви не повинні працювати над документом, Містрикоре? — запитала котяча форма високою мовою.

Містрикоре потупилася.

— Ви теж не повинні, — сказала вона, але її голос був невпевненим.

Сподіваючись скористатися розмовою, Геміола подалася до дверей.

— Нікуди не йдіть, — сказав кіт, все ще високою мовою. — Нам потрібно визначити ваш офіційний статус, Геміола з анклаву Тефоса. Ви можете піти зі мною, і ми надішлемо запит на посередництво, або я можу попередити станцію. Вибір за вами.

Геміолі не знадобився час для обчислення шансів.

— Я піду з вами, — сказала вона.

Розділ 11

Куджен попросив Джедао серйозно віднестися до домашнього завдання. Це було складніше, ніж він думав, тому що він також намагався освоїти рекомендований курс навчання для командного складу та виправити курсову з математики. Однак він не міг відкласти їх назавжди.

Наступного ранку одразу після сніданку, внутрішньо напружившись, він запитав мережу: "Чи є якісь фільми про моє життя?"

Як виявилося, були документальні фільми і драми. Драми були до пекла набагато веселішими. Список, який з’явився на його планшеті, був приголомшливо довгим. Він прокрутив його, вражений. Йому стало цікаво, скільки кел у рої знає про нього з вигаданих історій, але він вирішив не питати про це. Деякі речі краще не знати.

Він попросив мережу відсортувати список за популярністю. Це звужувало його вибір. Один з найпопулярніших привернув його увагу: "Лабіринт лисиць".

— Ох, ради любові до лисиць та собак, — мимоволі сказав він. Двісті сорок епізодів? Навіть по півгодини на кожен епізод, хто мав на це час? Навіть якби Куджен був готовий виділити йому стільки вільного часу, він не думав, що володіє таким терпінням.

Можна подивитися один для початку. Чому б не вибрати якийсь фільм з середини?

— Який епізод найбільш суперечливий? — запитав він.

Це було питання, яке торкалося особистої думки мережі, але звузило число епізодів до восьми чи близько того. Джедао сумнівно подивився на заголовки на екрані. Він вибрав фільм з середини — "Битва на Свічковій дузі". Епізод починався нудним виглядом військового мота, освітлення якого не відповідало спалахам від вибухів поблизу. Крім того, хіба люди не розуміли, що вибухи в космосі не створюють шуму? І він одразу ж зненавидів музичний супровід.

Він спробував інший, — "Дуель Лиса". Хто б не придумував ці назви, йому явно не вистачало натхнення. Він перескочив до середини епізоду і затримався на неймовірному, але набагато цікавішому поєдинку двох дуелянтів. Принаймні, він вважав їх дуелянтами. Обидва вони махали календарними мечами таким чином, що змушувало його думати, що хтось збирається втратити частину тіла. Він також ніколи не чув про дуелі без сорочок, що було б незручно для жінки.

Його увагу привернув вищий з них, кремезний, широкоплечий, рельєфно мускулистий чоловік. У нього не було потворних шрамів на тулубі. Пульс Джедао прискорився. Жінка напроти була привабливою, з довгим, розпущеним, незв'язаним волоссям. Двоє акторів зрештою відкинули свої мечі вбік з шиплячими іскрами. Ради любові до маленьких лисиць, хтось з них міг поранитись від такого поводження зі зброєю.

— Хіаз, — сказав чоловік набагато глибшим і багатшим голосом, ніж середній баритон Джедао, і став на коліна перед жінкою, цілуючи її руку. — Я не можу втекти від тебе.

Втекти.., що? Хіаз, гептарх Шуос Хіаз? Це чиясь ідея для високої мелодрами? Джедао був майже впевнений, що ніколи не прагнув до ліжка гептарха. Він призупинив драму і пошукав у пам’яті, чи пригадує він, як вона виглядає. Не вдалося. Зважаючи на те, що актор не дуже нагадував його, він також не сподівався на точність зовнішності актриси. Він продовжив перегляд.

— Джедао, — сказала жінка з низьким муркотінням і запропонувала щось, що актор міг отримати…

Джедао нічого не міг вдіяти з собою. Він вимкнув епізод тоді, коли два актори сплелися один з одним, а потім від сміху нахилився вперед, поки йому не забракло повітря.

— Навіть якби я був таким симпатичним… — сказав він вголос, як тільки зміг зупинитися. Це була марна трата часу, перекручення і бажання просто вразити глядачів привабливим актором.

У "Лабіринті лисиць" напевне те ж саме. Можливо, йому все-таки пощастить з історичними документами.

— У вас є записи про фортецю Хелспін? — запитав він.

На очі Джедао потрапив один з найкращих записів — відео про перші моменти різанини в командному центрі сіндермота "Щаслива карта".

— Покажіть ось цей, — сказав він безрозсудно і сів дивитися. Бойовий запис мота почався невблаганно різко. Він не впізнав жодного з кел, які знаходилися у командному центрі, але вивчав себе зі страхом та захопленням. Він виглядає старшим, подумав він ревниво. Раціональна частина його мозку вказувала, що це одне і те ж обличчя, вік і все, що дивилося на нього з дзеркала. Тим не менш, Джедао на відео виглядав старішим. Це було в його гострих очах; це було у тому, як він відкинувся у кріслі, як спокійно поводився. Джедао був впевнений, що він не хизувався таким чином перед своїми Кел. Або якщо він це робив, то всередині, не показуючи цього.

Двоє кел розмовляли між собою про якусь логістику. Без жодного попередження, не змінюючи виразу обличчя, Джедао витягнув пістолет і двічі вистрілив. Дві кулі, два вбивства. Кров і витікаючі мізки.

— Стоп, — прошипів Джедао. Коли він встав? Рука його марно відкривалася і закривалася. Він тягнувся за зброєю, якої у нього не було.

Він був єдиним офіцером у рої Куджена, у якого не було пістолета при собі, і він раніше цього не помічав.

Він повернувся до початку перегляду відео, ніби міг зупинити, повернути час назад, і забрати кулі, призначені для нещасних Кел. Зупинив відео примусово на кадрі одного з них в момент падіння.

Потім вийшов у сусідню кімнату. Попросив мережу зобразити йому щось підходяще для медитації. Вона забезпечила йому охайний сад з пелюстками, що художньо падали з обсаджених квітками дерев лише для того, щоб зникнути, перш ніж упасти на підлогу. Він спостерігав за плавним польотом пелюсток дванадцять хвилин.

Потім він повернувся до відео. Кел не повернулися до життя. Він надумав запитати, хто це. Не те, щоб він мав якусь ідею. Мережа повідомила йому, що першою жертвою була полковник Кел Гізед, начальник штабу генерала Шуос Джедао.

— Кел Гізед, — голосно сказав Джедао. Ім'я нічого не означало. Він не знав, хто вона. Він дивився на кругле обличчя з кривавою темною діркою у центрі мертвого лоба, з сивим волоссям і роздутими венами. Як він не міг нічого згадати про когось, кого вбив так холоднокровно?

Що він за людина?

Почути від Куджена і Данета, що він масовий вбивця, було одне. Зовсім інше було побачити, як він вчинив одне з вбивств.

— Продовжуйте, — нарешті сказав Джедао, бо заборгував це впалій жінці. Що він хотів зробити, це побігти до туалету і виблювати з себе все, за винятком того, що навіть його нудота була абстрактною, ніби вона належала комусь далекому і ефемерному. Скільки ще трупів я бачив?

Навіть через ревульсію Джедао був вражений своїм старшим "Я". Він не знав, що вправні люди можуть бути такими хорошими з вогнепальною зброєю. Жодних фантазійних чи хореографічних сцен, просто хаотичне, діловите вбивство. Він намагався порахувати кількість жертв цього чудовиська, але цифри вилітали з його голови, як палаючі птахи.

Нарешті він дійшов до тієї частини, де Джедао-тодішній застрелив декількох нірайських техніків у спину, коли вони намагалися втекти. Він більше не міг сприймати відео.

— Стоп, — хрипко сказав він. — Зупиніть показ.

Мережа зупинила перегляд. Але це не могло стерти зображень у його голові.

Джедао почекав, поки його дихання сповільниться. Тоді він сказав, в дусі самообвинувачення, — я хочу бачити свою страту. — Він не був впевнений, що заслуговує на те, щоб почувати себе краще, але це здавалося потрібним.

Мережа могла забезпечити йому лише один запис. Чомусь не було публічного розстрілу. Його смерть виконали двоє людей. Один був Нірай, відряджений до Кел. Він мав хвилясте волосся і був незвично красивим, але, враховуючи відсутність відзнак, Джедао припустив, що він просто технік, зовсім не важливий. Шприц у його руці був заповнений.

Друга була худенькою сивою жінкою із сумними очима, високий генерал Кел у цілковито формальному одязі. Вона стоялала над старшим Джедао, який знаходився у відкритій чорній труні з замком. Він виглядав так, ніби спить, за винятком жахливої залишкової напруги навколо очей. Високий генерал м’яко погладила його руку і щось пробурмотіла.

Джедао хотів розбити їй обличчя. Хіба вона не знала, що він зробив зі своїми Кел? Як вона могла співчувати йому?

На цьому відео закінчилося. Це було добре, тому що Джедао більше не міг витерпіти неправильної поведінки генерала Кел. Він опустив голову і побачив, що його руки стиснуті. Долоні боліли у тих місцях, де його нігті залишили сліди.

Тепер він зрозумів, чому Кел так не любили його, хоч досі нічого не міг пригадати. Але він також не думав, що це підступ. Він не міг скасувати минуле. Все, що він міг зробити, — це діяти, з честю, рухаючись вперед, знаючи весь час, що жодного покаяння не вистачить, щоб виправити зроблене.

Розділ 12

Теперішній час

Брезан повинен був зустрітися зі своїм опонентом через годину плюс-мінус кілька хвилин залежно від того, чий календар домінував. Але все, про що він міг думати, — це що три зв'язані намиста важко висять на його шиї, як петлі. За словами його протокольного радника, геральдика, вирізана на кожному кабошоні намиста — попелястий яструб у піке, у польоті та у Славі — запевнить усіх розумних Кел, у тому числі очікувану гостю, у його надійності.

Заперечення Брезана проти цього було потрійним. По-перше, він найвідоміший живий краш, якщо не рахувати Черіс, і жодна кількість поважних і унікальних прикрас не змінить уявлення людей про нього. По-друге, хтось міг розпізнати конкретні символи на кабошонах тільки тоді, коли схопить його за шию і пильно придивиться до кожного каменя. Поки Брезан був штабним, а не піхотним офіцером Кел, його реакція на людей, що торкалися його, все ще була негативною. По-третє, він сумнівався, що генерал-протектор Кел Інесер буде цікавитися дріб'язковими шматочками особистого орнаменту.

Все у кімнаті, яку приготували для зустрічі, дратувало його. Через дев'ять років ви могли б подумати, що він звик до безглуздої розкоші, навіть на зоряній базі розміром з Істею-прайм. В інтелектуальному плані він визнавав, що його робота на посаді глави держави повинна була виглядати як можна більш вражаюче, тоді як справжню роботу робив обраний прем'єр. "Ви клей, що тримає наших Кел разом", — так сказав Микодез. Брезан не подав своїх реплік на тій підставі, що неможливо образити людину, відому тим, що вона вчинила з іншими гекзархами. Але важкі блискучі гобелени, ліхтарі з бурштиновим склом та скульптури попелястих яструбів викликали у нього свербіння. Він із задоволенням продав би їх або обміняв на якийсь тьмяно освітлений кабінет.

Микодез запропонував провести переговори за нього. Брезан не був настільки гордий, щоб не визнавати, що гекзарх Шуос був набагато більш досвідченим, не кажучи вже про безжальність, у подібних справах. Однак Інесер відмовилася розмовляти з Микодезом. На сьогодні союз Брезана з Шуос вже не був секретом. Більш практичні Кел визнавали, що без допомоги Шуос координація їхніх військових дій була б неможливим завданням. Але дуже багато людей підозріло ставилися до Микодеза. Він уже був горезвісно відомий після вбивства двох кадетів в академії Шуос багато років тому; вбивство гекзархів лише посилило таку його репутацію. Дивно, але це працювало проти них так само часто, як і на них.

— Сер, — сказала радник протоколу Оя Фіамонор нейтральним голосом, — ви знову ламаєте собі нігті. Через ваші рукавички. Не робіть цього.

— Принаймні, я не копирсаюсь у носі, — заперечив Брезан.

— Не робіть і цього.

Брезан придушив зітхання. Микодез переконав його, що навчений помічник від андан — геніальна ідея. У Договорі не було стільки Кел, щоб вони могли присвятити когось протоколу. І якщо Фіамонор переважала у чому-небудь, це у протоколі. Вона часто змушувала Брезана відчувати себе бешкетливою шестирічною дитиною.

Протягом дев'яти років генеральний протектор Інесер відмовлялася від усіх дипломатичних контактів з Договором. А тепер вона хотіла зустрітися. У Брезана були сумніви, але прем'єр-міністр Дзуро хотіла, щоб він погодився, тож він сидить тут.

— Тому що я витратний матеріал? — запитав Брезан останнього разу, коли бачив її.

Дзуро лише погладила його руку. Брезан ненавидів це, але тепер він краще контролював свої реакції.

— Ви краще читаєте мову тіла, коли не маєте на увазі бійки. Дізнайтеся, що Інесер задумала.

Система Істеї стала предметом суперечок між Договором та Протекторатом. Брезан ненавидів думати про Договір як про свою державу. — Він просто опинився у неправильному місці в неправильний час. Зокрема, він ніколи не хотів кар'єри в політиці. Генерал Хорт та генерал Рагат займалися військовими справами. А Черіс все ще ховалася, що було дуже погано, бо він хотів висунути її вперед — як Джедао — в обличчя Інесер.

Генеральний протектор Інесер пішла на велику поступку, домовившись про зустріч на території Договору. Брезан підозрював її в тому, що вона замислила якусь хитрість, але яку? Навіть Микодез, який спеціалізувався на розробці нечесних прийомів, затвердив місце зустрічі. Але тоді Микодез підтримає все, що обіцяв дивертисмент цього дня, як би це не дратувало всіх інших. Принаймні Брезан не боявся, що Інесер вб'є його. (Він задавав собі таке питання і відносно Микодеза, але думав, що якби Микодез вирішив прибрати його, то вже давно зробив би це.) Інесер дбала про свою репутацію найчеснішого Кел, тому якщо хтось загрожуватиме йому, вона усуне нападника сама.

Мережа сповістила його дзвінком з відділу Операцій, який Брезан прийняв, коли поправляв чорні рукавички в десятий раз: — Перша лінія оборони зафіксувала прибутя 219 баннермотів і одного сіндермота у формації Річкова Змія.

Брезан впізнав голос. Він належав Нірай Ханзо, чоловіку, який любив виготовляти ювелірні вироби у вигляді копій деталей мотів. Він дав Брезану напрочуд красивий браслет — "На випадок, якщо ви захочете когось вразити". — Швидше за все, Ханзо сподівався, що Брезан показуватиме його усім і це послужить безкоштовною рекламою. Розумною річчю було віддати його одній з куртизанок, яких він час від часу відвідував. Натомість Брезан час від часу ловив себе на думці, чи сподобається браслет Цеї, — але шанси, що він коли-небудь знову побачить її, були мізерними.

— Дозвольте здогадатися, — сказав Брезан. — Сіндермот — це "Три Соколи Три Сонця".

— Точно.

За всю історію гекзархату командування Кел вшанувало одного єдиного генерала, назвавши її іменем сіндермот, разом з особистою емблемою. Цим генералом була Інесер. Ніби їй не вистачало орденів і медалей за заслуги. Микодез запропонував назвати один із своїх тіньових мотів так, як хотів би Брезан, у якості нагороди, але Брезан відмовився. Він навіть не мав своєї емблеми, хоча і Микодез, і Фіамонор підштовхували його до вибору. Однак він впирався нав'язливому проханню. Замість особистої емблеми він використовував емблему Договору — "Дзвін і звиток". Прем'єр-міністр Дзуро схвалювала це, і, хоча вона не була в усьому права, у цьому випадку її думка йому подобалася.

— Сподіваюся, ніхто не планує вбивства Інесер, — пробурмотів Брезан. Він ухопив планшет з вигадливого декоративного столу — навіть його шухляди були кривими, ради любові до вогню та попелу, хто це зробив? — і подивився на кількість формацій Первинного Лексикону, які міг створити рій з 220 мотів. Не те, щоб цей перелік означав для нього погані новини.

Він знав, що Інесер вибрала формацію Річкової Змії як насмішку. Формування не мало оборонних переваг. "Я вірю, що ти не зробиш нічого дурного", ось що означав такий стрій. Щодо розміру рою все було нормально. Він знав про Кел достатньо, щоб розуміти, чому вони прибули в такій кількості. Кел ніколи не відмовлялися, якщо могли допомогти товаришу.

Вираз обличчя Фіамонор був серйозним.

— Було б некрасиво вбити генерала після того, як ми запросили її сюди, — сказала вона.

Іноді Брезан не міг сказати, що Фіамонор не читає його думки. Не варто сваритися. Іноді йому вдавалося стримуватися.

— "Три Соколи, Три Сонця" запрошують дозвіл на стикування, — трохи пізніше сказав Ханзо.

— Я тебе ненавиджу, — сказав Брезан.

— … сер?

— Не тебе, — сказав Брезан. — Її. — Але він буде посміхатися і говорити з нею, як з відповідальною дорослою людиною, адже бути відповідальним керівником було його новою роботою. Смішно, що він досі вважав її новою — навіть через дев'ять років.

Гекзархат — старий гекзархат, перш ніж Брезан допоміг розбити його на осколки, щоб іноземні держави могли зжувати його — мав шість сіндермотів, найбільших і найпотужніших кораблів. Один, "Неписаний закон", загинув, захопивши фортецю Розсіяних голок під час навали Хафн. Ще один, "Ієрархія свят", колишій командний мот генерала Хорт, кілька років тому був розбитий в гарячій сутичці. Вони втратили хороших людей у цій битві.

До занепокоєння Брезана і постійної тривоги Хорт та Рагата Протекторат контролював чотири інших сіндермоти. Він навіть не міг звинуватити Інесер у тому, що вона прибула на своєму власному кораблі. Однак це справляло враження.

— Сер, вони повторюють запит.

Брезан вищирив зуби.

— Нехай причалюють, — сказав він.

Поки вони чекали, і безпека перевіряла гостей, Фіамонор поправила нашийники Брезана. Брезан якось пережив її обережні дотики. У кімнаті було багато дзеркал. Він не бачив нічого неправильного з його прикрасами, але, можливо, Фіамонор теж нервувала.

Безпека зателефонувала, щоб повідомити йому, що генерал Інесер та її оточення пройшли перевірку. Звичайно пройшли. Брезан дав чіткі вказівки, щоб їй та її власній охороні було дозволено мати захисну зброю. Ритуал Вогню забороняв, щоб Кел відділявся від своєї проклятої зброї. Зі свого боку, Брезан жив із колючим знанням, що міг мати всю вогневу міць, яка була йому доступна, і тоді не було важливо, що він посередній стрілець. Він вже не ходив на стрільбища — з тієї причини, що безпека могла стріляти по цілях краще, ніж він, і він міг також переглядати будь-які документи, які прем'єр подавала з цього приводу.

До того моменту, коли двері відчинилися, Брезан вдавався до медитації, щоб заспокоїтись. Він ненавидів медитацію, але дихальні вправи справді допомагали. Перемовини не закінчиться швидко. Вони зустрінуться та обміняються приємними словами протягом першої години — якщо йому пощастить. (Він навчився.) Вони танцюватимуть навколо цієї теми, поки Інесер перевірятиме його на слабкість. Лише після того, як вона отримає плідні шляхи для підходу, почнуться переговори. На щастя, останні кілька років він проводив спаринги з Микодезом. Тож у нього був шанс.

Усі його приготування випарувалися з того моменту, коли він побачив двох жінок, яких Інесер привела з собою.

Його погляд спочатку зупинився на тій, яка була вищою. Відтінки синього з градієнтом згори донизу. Шовкова блуза над асиметричною шовковою спідницею. Світліша мереживна накидка-шарф, як поблискувала сапфірами та блакитними діамантами, чиї серця блищали, як потрісканий лід. Синьо-срібний гребінець, прикрашений ще більшою кількістю дорогоцінних каменів, утримував її підняте волосся на місці. Навіть її волосся були чорними настільки, щоб його відтінок підкреслював синій колір. Тільки очі не були блакитними.

Востаннє, коли він її бачив, вони відбули жорстке, офіційне прощання, перш ніж вона полетіла в колонію, де керували Андан. Вона стверджувала, що простила йому за зраду, але він не повірив. Андан Цея, прекрасна, як ніколи: дочка вбитого гекзарха Андан, його колишня коханка.

Цея теж розглядала його, її куточки губ були підняті вгору, і вона здавалася спокійною. Сто тисяч запитань зринули і померли в горлі Брезана, бо інша жінка була його сестрою, полковником Кел Міузан.

З того останнього згубного спілкування з Міузан Брезан не спілкувався ні з ким з родини. Але іноді, в рідкісну вільну хвилину, він дивився відео, яке його середній батько зняв для Міузан, даючи їй урок дуелінгу. — Та частина, від якої боліло його серце, була не в дуелі — він звик до того, що Міузан перемагала його, — а в його двох інших сестрах на задньому плані, які дружелюбно сперечалися, хто з'їв більше рисових кульок.

Міузан мало змінилася протягом останніх років. Її форма була повністю формальною. Навіть зачіска була такою ж, накручена корона з коси щільно прилягала до голови.

Він майже вимовив її ім’я. Але її підборіддя було підняте, і абсолютна ворожа непрозорість її темних очей сказала йому, що вона прийшла не для того, щоб побажати йому добра. Коли все буде сказане і зроблене, вони все ще будуть з протилежних сторін.

Зрештою була сама Інесер. Тонка шкіра кольору слонової кістки ховала її вік, за винятком маленьких зморшок у куточках очей, але більшість людей завжди хочуть виглядати молодшими. Її мундир також був повністю формальним і не більш витонченим, ніж у Міузан, крім крил генерала на грудях, де у Міузан була зірка полковника. Однією поступкою Іннесер особистому марнославству було її волосся, пофарбоване в блакитний колір Андан на кінчиках в пошану до прабабусі з Андан. Брезан не так схвилювався її волоссям, як тим, що вона посміхалася йому з захопленням, як правило зарезервованим для повільного заковтування здобичі.

— Ласкаво просимо до Істеї-прайм, генерал, — сказав Брезан, зосереджуючись на обличчі Інесер. Він був зв'язаний обов'язком господаря. Крім того, це рятувало його від незручності визнати, що у нього в одній кімнаті були його колишня коханка і розлючена сестра. — Чи можу я запропонувати вам закуски?

Фіамонор виразно вказала на вибір закусок, від стандартних салатів до високого столу до делікатесів, які вони змогли дістати. Брезан замучив кухарів, запропонувавши їм допомогти готувати. Він все ще шкодував, що був надто зайнятий переглядом заходів безпеки з Еміо, тим більше, що хотів дізнатися, як вони створили цю фантастичну суміш для торта "Таро". Деякі з співробітників Брезана мали побоювання, чи буде Інесер торкатися пряних солінь. Особисте правило Брезана було уникати суперечок, особливо з персоналом, але чесно, чому під час перемовин хтось не їстиме те, що вони їли щодня?

Посмішка Інесер розширилася, вказуючи на те, що вона визнає його тактику затримки.

— У вас немає нічого алкогольного під рукою, чи не так? Я втомилася від чаю і води.

Він повинен був сприйняти це як виклик?

— Якщо можна запропонувати, — сказала Фіамонор і відволікла увагу Інесер до шафи, в якій знаходився асортимент рисових вин, віскі та коньяків. Інесер безпомилково вибрала найдорожчий доступний алкоголь. Брезан порадився зі своїм збільшеним бюджетом на харчування та здригнувся. Ну добре, у них було лише дві пляшки — що обмежило кількість шкоди, яку вона могла зробити. А може, вона була рідкісно вимогливою п'яницею?

— Не хочете присісти? — сказав Брезан до Міузан і Цеї, направляючи свої слова точно посередині між ними. Добре що Інесер привезла двох людей у всій галактиці, найкращих, які могли його зворушити. Він не збирався дозволити їй дістатися до нього.

У такі моменти він як і раніше сумував за Черіс. Але нарешті визнав, що Черіс зникла — можливо назавжди. З її щастям голкомотмот міг бути знищений метеоритом на якійсь планеті, про яку ніхто ніколи не чув, і вони ніколи не дізнаються, що з нею трапилося.

Раніше Фіамонор встановила круглий стіл для конференцій з пильною увагою до симетрії. Навіть свічки у формі квітки, що плавали у мисці з водою в центрі столу, мали радіальну симетрію. Свічки були прикріплені на місцях, щоб не віддалятися від свого положення.

— Дякую, Верховний генерал, — пробурмотіла Цея Брезану, коли стало зрозуміло, що Міузан не має наміру говорити. — Ми можемо сісти, полковник?

Як люб'язність, на спинку стільця Інесер була накинута тканина з надрукованою емблемою Три Соколи Три Сонця. Брезан сподівався, що вона не зважатиме на те, що вони замовили її з принтера для матерії, а не у ткацькій спеціалізованій майстерні. Міузан мовчки зайняла місце праворуч від цього крісла. Цея сіла ліворуч, скрививши губи.

— Ви все одно скажете ні, полковник, — сказала Інесер, — але я не думаю, що вас ніщо не цікавить?

— Ні, дякую, — сказала Міузан. — Верховний генерал?

Не було жодного тактовного способу сказати їй, як химерно звучать ці слова у її виконанні, тож він влаштувався у голові столу. Він звик до такого від інших людей — тільки не від старшої сестри. Крім того, він не хотів бути в будь-якій хімічній залежності, маючи справу з Інесер. Фіамонор попередньо нагодувала його детоксикаційними препаратами в якості запобіжних заходів, але він був параноїком щодо того, що вони виберуть саме цей випадок, щоб вдатися до них.

Інесер перейшла до свого місця з келихом у руці, глибоко зітхнула, випила, а потім зняла тканину з крісла і віддала її Міузан, перш ніж сісти. Міузан мовчки склала тканину і відклала її вбік.

— Верховний генерал, — сказала Інесер, — давайте перейдемо до справи. Я не думаю, що ваш час є менш цінним, ніж мій власний.

— Як скажете, генерал-протектор, — сказав Брезан. — У вас є якась пропозиція щодо Істеї? — Він не міг придумати жодної іншої причини для зустрічі. Одна з планет в системі була основним джерелом сировини, необхідної для виготовлення джгутів накопичувачів. Протекторат і Договір змагалися за контроль над Істеєю, кожен з них відчайдушно бажав стати першим, хто отримає можливість випускати нові сіндермоти.

Інесер фиркнула.

— Не тільки щодо Істеї, — сказала вона. — Ви думаєте про деталі, Верховний генерал. По-правді, сіндермоти — це дуже великі деталі. Але в нашій роботі, — (вона говорила до нього так, ніби він був рівний з нею) — ми не можемо дозволити собі відволікатися від ширшої картини. Ні. У мене є пропозиція для вас.

— Ширша картина може означати будь-яку з шестидесяти мільйонів різних речей, залежно від контексту — холодно посміхнувся Брезан. — Що може бути настільки нагальним, що змусило вас визнати моє існування після того, як наш останній контакт пройшов так невдало?

Дев'ять років, про які генерал Рагат говорив, (у рідкісних випадках евфемізму) що це гасіння пожеж, Протекторат і Договір пережовували кордони один одному вирівнюючи краї. Єдине, що змушувало їх не переходити до повномасштабних бойових дій, — це усвідомлення, що іноземні держави не посоромляться проковтнути їх обох, якщо вони знімуть охорону своїх кордонів. Усі, від Хафн до Таурагів, відгризали шматки прикордонних областей. Хафн відволікся через внутрішню кризу, але були й інші. І навіть тоді перемир’я мало не запізнилося.

— Ми ніколи не будемо дружити, — сказала Інесер. — Але ми можемо стати чудовими союзниками.

— Повне лайно, — незворушно сказав Брезан. — Союзниками? Як? — Він почав розважатись, його стара кар'єра, коли він опитував сумнівних кандидатів у офіцери, тепер відточена додатковою практикою роботи з ще більш сумнівними політиками та потенціальними кандидатами, була корисною у подібні моменти.

— Це моя пропозиція. — губи Інесер вигнулися вгору від його раптового і небезпечного гумору. — Об’єднати наші держави під одним баннером. Це захистить нас від агресивних іноземців.

— Як, до біса? — сказав Брезан. — І цей "єдиний баннер" очевидно буде вашим.

— Я ніколи не мала враження, що ви тримаєтеся за цю роботу. — Погляд Інесер не змінився, але Міузан напружилася. Брезан побачив це куточком ока. Інесер засмажила би його сестру на грилі, щоб почути все, що вона знала про нього. Знаючи Міузан, він подумав, що вона без вагань видала кожну неприємну деталь його дитинства. Зрештою він згадав, якою гордою вона була, коли Інесер взяла її до свого персоналу. І ще поза цим вона була повноцінною Кел, а не крашем.

— Можливо, — сказав Брезан, ігноруючи тонке посмикування брів Фіамонор. "Ні, не визнавай цього!" — Але я всередині достатньо Кел, щоб виконувати свій обов’язок. Я сумніваюся, ви можете запропонувати мені що-небудь таке хороше, що я перекинусь і віддам своїх людей вашим.

— Як часто ви граєте у дзен-цзай? — запитала Інесер.

Чому всі, хто вперше зустрічався з ним, задавали йому це трахане запитання? Він усміхнувся їй. Якщо вона не збирається грати тонко, він також не бачив, чому він повинен.

— Я не граю. І посилаю гекзарха Микодеза робити це за мене.

— Ха. — вона посміхнулася, відкинувшись назад, абсолютно не здивована. — Ви можете втратити свою посаду.

Її характер анданки показав себе.

— Перейдімо до справи, — сказав Брезан.

— Отже, — сказала Інесер. — Я хочу, щоб Договір офіційно визнав "Три Соколи Три Сонця…"

Цікаво. Вона не претендувала на спадкоємність зі старим режимом. Це була гола особиста влада. Брезан ляснув руками по столу і встав. Свічки замиготіли; вода захлюпала до краю миски.

— Ні, — сказав він.

Вона продовжувала говорити.

— … в обмін, — сказала Інесер, — Протекторат ухвалить перехід на ваш Календар.

Брезан завмер.

— Це дуже цікава пропозиція.

— Цікаво — це занижена оцінка. Скоріше це безпрецедентно.

Інесер піднялася, тому її голова була на одному рівні з його, хоча рух був контрольованим, витонченим.

— Ви мене почули, — сказала вона. З великою обережністю вона зняла ліву рукавичку, потім праву, і подала їх йому.

Він дивився на її рукавички так, ніби вони перетворилися на слиз, а потім на її оголені руки.

— Це не може бути серйозним.

— Вона серйозна, — тихо сказала Цея, не зважаючи на те, що Брезан щойно запропонував Інесер смертельну образу. Ніхто у здоровому глузді не поставив би під сумнів слово високопоставленої Кел. (Це відбувалося весь час у драмах та театрі.)

Інесер, яка або краще тримала контроль над своєю вдачею, або звикла до образ від випадкових крашів, знову посміхнулася.

— У вас буде місце в моєму уряді. У вашого прем'єра теж. Роботи вистачить для всіх, вогонь її бери. Якщо ви цього хочете. Я думаю, навіть якщо ви не хочете брати участь у цьому, ваші послідовники наполягатимуть на цьому.

Це була ефектна пропозиція. Навіщо тоді вона привела двох людей, — щоб гарантовано відволікти його? Він махнув рукою на Цею та Міузан.

— А яка їхня роль?

— Показати серйозність наміру і доброї волі, — сказала Інесер. — І нагадування про те, що розділене можна з'єднати разом.

Відмінний удар. Він знав, що не повинен дозволити цьому проявитися на обличчі. Перейти на інше питання. Не дозволити їй почути запах крові.

— Як ви вмовили Рахал погодитися з цим?

— Рахал, чорт, — сказала Інесер. — Що стосується більшості Рахал, для них один набір правил Доктрини не дуже відрізнятиметься від іншого, навіть якщо їм доведеться оновлювати всі свої формуляри. У Андан та Відони будуть певні труднощі, щоб потрапити у колію.

Цея скривила губи.

— Так, ну, — сказала вона, — анданські бойові дії зараз повинні бути дуже захоплюючими для Шуос. — Знаючи, що Микодез зробив з її родиною, Брезан міг це собі уявити.

— У дійсності, — сказала Інесер, — не все так складно, коли маєш достатньо гармат.

Щось не складалося.

— Ви могли запропонувати такий альянс раніше — ну, можливо, не дев'ять років тому, — сказав Брезан. Навіть якби більшість Кел тяжіла до Інесер, яка мала непогрішну репутацію, їй довелося б закріплювати свою владу серед таких, як і він. Він читав повідомлення про демонстрації, протести, випадкові розправи, які були надані йому Микодезом, деякі повідомлення були від його власних агентів. — Навіть якщо перший контакт змусив вас вагатися, — він кивнув на Міузан, але вона не повернула йому жесту, — ви повинні були думати про це, перш ніж іноземці почали нападати на нас. Отже, що змінилося? Чому зараз?

— Ви кажете "ні"? — запитала Інесер.

— Я нічого не скажу, поки не зрозумію, що за цим ховається, — сказав Брезан, — включаючи терміни.

— Ви не помиляєтесь щодо моєї стурбованості, — сказала Інесер без жодного прояву людських емоцій, таких як сором чи самолюбство. Брезан почав замислюватися, чи якась команда інженерів не сконструювала її часом з вогню, рушниць та металевого неруйнованого серця з матерії мертвих зірок. — Насправді справа в часі. Я думала, що існує ймовірність, що гекзарх Нірай Куджен загинув разом з іншими. Але нещодавно отримала повідомлення, що він живий — і має намір повернути старий гекзархат. У той стан, який був перед тим, як Джедао знищив командування Кел і зробив усе можливе, щоб зруйнувати старий порядок, б'ючись проти Хафн. Нам разом дуже важливо вистояти проти цього паразита.

З цієї інформації він отримав дві відомості. Першою і менш корисною була та, що Інесер знала про Куджена. Враховуючи ранг і стаж Інесер, це його не здивувало. Друга — те, що вона мала зуб на Куджена. Якщо припустити, що на це можна покластися, усе ставало великим "якщо".

— Джерела, будь ласка, — сказав він.

Міузан нахмурилася, бо він знову поставив під сумнів надійність Інесер. Інесер глянула на неї і сказала. — Ви маєте рацію, що хочете перевірити, — сказала вона. — Я вам скажу — якщо ви згодні.

Тупик. Микодез хотів би знати, тож він піде на це пізніше. Але спершу питання:

— Що ви маєте проти Куджена?

— Отже ви знаєте про нього.

Брезан знизав плечима.

— Мене проінформували.

— Чому, — сказала Інесер, використовуючи особливості свого командного голосу, — ви вважаєте мене його природним союзником?

— Ви служили гекзархату довше, ніж живуть мої батьки, — м'яко сказав Брезан. — Якщо ви збиралися щось зробити з Кудженом, чому не раніше?

— Тому що, коли я була набагато молодшою, — сказала Інесер, — я мала намір створити собі ім’я. Командування Кел призначило мені як особливий обов'язок охороняти його. Я бачила речі, які він робив зі своїми підлеглими.

— Я не бачу, як гекзарх міг довго і жорстоко поводитися зі своїм народом, — сказав Брезан. Риболовля на інформацію.

Кривий згин її губ вказав йому, що вона знає, що він збирається робити, але вона все одно дала йому кілька деталей.

— Не з техніками чи дослідниками. З об'єктами дослідження. Пам’ятаю, як я думала, що це у нього така колекція прекрасних куртизанок, кращих навіть за елітних куртизанок Андан, якими його могли забезпечити. Але вони не були куртизанками. Або, так чи інакше, не були спочатку. Йому просто подобалося, коли його оточують прекрасні речі. Більшість з них були привезені єретички. Деякі з них були військовополоненими, які більше ніколи не потрапили додому.

— Ну, — сказав Брезан, — командування Кел рідко відправляло кого-небудь з них додому. — Він це пам’ятав. Захоплення військовополонених також було рідкістю, але йому не потрібно було нагадувати про це Інесер на людях.

Інесер на мить заплющила очі. Коли вона відкрила їх, її обличчя занурилося у спогади.

— Я стояла поруч, тому що таким був мій обов'язок, — сказала вона, — він обходився з ними, як з улюбленими домашніми тваринами. Але навіть так… Вони заслуговували на краще відношення.

Брезан зважував її слова. Отже саме тому вона думала, що може працювати з крашем. Тому що пам’ятала час, коли хотіла допомогти їм.

— Чудово, — сказав Брезан, потягнувшись за рукавичками Інесер і з повагою взявши їх. — Я згоден. Розкажіть мені все.

Розділ 13

Плани Джедао щодо Істеї пішли не так з несподіваного боку. Він безрезультатно намагався запланувати час для стрільби, не перешкоджаючи навчанню своїх солдатів. Бо хотів знати, наскільки він хороший у вогнепальній зброї, не маючи поблизу тих, хто спостерігатиме за тим, як він не вміє зарядити тренувальний пістолет. Такої удачі він не отримав. Врешті-решт він здався і вирушив до командного центру, щоб перевірити політ, коли його імплант повідомив разом зі спалахом болю: "Гекзарх вимагає вашої присутності".

Саме зараз? Якщо Куджен передумав, це відбулося у найбільш несприятливий час. Але він не міг відмовити гекзарху. Заскреготівши зубами, Джедао повернувся і подався не до апартаментів Куджена чи до конференц-залу, а до одного з доків для шатлів.

Куджен уже чекав його, одягнений у найпрактичніший одяг, який знав Джедао: просту чорно-сріблясту форму Нірай, укомплектовану сірими рукавичками, він наче прикидався звичайним техніком. Його зраджували тільки ювелірні вироби, де камені були розміщені з нерегулярними інтервалами, до них належали звисаючі срібні сережки та намисто з полірованих топазів. Традиції забороняли Куджену відмовитися від усіх особистих прикрас.

Очі Джедао розширилися, коли він вийшов з ліфта. Один із човників готувався до запуску змішаною групою Кел та Нірай. Він не давав такого наказу, що означало, що його дав Куджен. Також красномовно ніхто не привітав його, коли він з’явився.

— Невелика зміна у планах, — сказав Куджен.

Втеча з шермота? Джедао ледве стримував себе.

— Розкажіть.

Куджен розгладив неіснуючу зморшку на правій рукавичці.

— Вам, щоб вести битву, моєї участі не потрібно. Крім того, мені не подобається опинитись біля календарної гнилі. Я буду спостерігати з безпечної відстані.

— Чому? — запитав Джедао. — Боїтеся, що будете у своєму прекрасному прототипі, коли його підстрелять?

— Цього не буде, — сказав Куджен. — У вас все буде добре. Але ви зробите це краще, якщо вам не доведеться турбуватися про мене. Однак я запозичу одну з ваших тактичних груп для особистого захисту.

Джедао міг це зробити не особливо хвилюючись. Якою б перевагою в чисельності не володів цей Договір, просторова гармата переважала все.

— Тоді візьміть Тактичну-2, — сказав він. — Якщо вірити бойовим записам, Ніхара Керу найкращий доступний командор. — Також, хоча він і не сказав це вголос, він також довіряв Ніхарі у разі суперечки з Кудженом, якщо він спробував би втнути якусь дурницю з військової точки зору. — Я поінформую командора про її нове завдання і скажу "Розкритій Руці", щоб вони чекали вас.

— Відмінно, — сказав Куджен. — Далі я не втручаюся.

— Генерал Джедао викликає командора Ніхаро Керу, — сказав він, довіряючи мережі з'єднати його.

Відповідь надійшла негайно.

— Генерал, — сказала вона. Очевидно, мережа зобразила її обличчя для нього, хоча через деякий збій третина зображення зліва була нерухомою. Йому доведеться з цим розібратись.

— Я відсилаю Тактичну-2 для особливої місії, — сказав він. — "Розкрита Рука" незабаром прийме шатл з гекзархом на борту. Ваш перший пріоритет — це його захист. Я розумію, що ви можете бути розчарованою, що пропустите все решта…

Вона сприйняла це добре, (він знав, що вона так зробить).

— Мені завжди було цікаво, що гекзархи роблять у вільний час, — сказала вона. — Можливо, я дізнаюся, поки ви будете зайняті знищенням ворога, сер.

— Добре, — сказав Джедао. — Використовуйте свій здоровий глузд. Якщо ви зіткнетеся з будь-якою надзвичайною ситуацію та будете потребувати резерву, викличте мене. Як я вже казав: перший пріоритет.

— Не хвилюйтесь, сер, — сказала Ніхара. — Я не збираюся стояти на шляху гармат Кел, коли йдеться про добробут гекзарха.

— Це все. Генерал Джедао закінчив. — Він також повідомив рій про від'єднання Тактичної-2, щоб інших командорів не мучило питання, чи не стала одна з тактичних груп ренегатами.

Тоді, незважаючи на своє нетерпіння повернутися до завдання, яке вимагало його рук, Джедао стояв і дивився, як Куджен сідав у човен. Це було все. Він керуватиме роєм, поки Куджен не повернеться. Це повинен був бути п'янкий момент. Натомість він хотів чогось від головного болю. Не було часу піти у Медичний за знеболюючим засобом, але якби йому стало зовсім погано, він міг знайти щось підходяще з аптечки на своєму сидінні в командному центрі. Данет показав йому ліки разом із запасами аварійних пайків. (Якщо мова піде про це, сер, — сказав він, — медово-кунжутні найбільш терпимі, на мою думку.)

Завдяки змінній компоновці йому не потрібно було бігти до командного центру. Все, що Джедао мав зробити, було за кутом коридору, і воно там було. Червоні та бурштинові вогні лилися з терміналів, об'єднуючись вогниками в очах екіпажу. Люди трохи розслабилися, коли він з’явився, хоча вони все ще не любили його, але очікували, що він вирішить проблему.

Природно, командор Талава повідомив його про ще одне ускладнення. Він з відвертим полегшенням привітав його.

— Сер, — сказав Талава, — підсумкове сканування доступне для вашої уваги. У системі три рої, а не два. Я зупинив підхід.

— Зрозуміло, — сказав Джедао, крокуючи до свого місця. Не було сенсу підскакувати від неприємностей. — Передайте мені деталі. — Він повинен був витратити більше часу на літературу, яка навчала зчитувати сканування і стала технічною. Він захоплювався сучасними навчальними посібниками, які знаходив у мережі, за винятком того, що також намагався освіжити свої знання з календарної механіки та багатьох інших тем одночасно. На ті теми, які він розумів інстинктивно, йому бракувало знання сучасних термінів та індексування. Спроба зазубрювати їх була лише частково успішною.

Збоку від Джедао Данет прочистив горло.

— Вам потрібна допомога, сер?

Джедао вже звик до того, як реагував екіпаж кожного разу, коли Данет звертав на себе увагу, навіть якщо ще не з'ясував, чому.

— Дайте підсумок сканування на другий планшет, будь ласка.

Два очікуваних рої були "Руйнівним мостом" генерал-майора Хойрана та "Колом перепелів" бригадного генерала Беніна. Перший знаходився біля найважливішої планети системи. Другий патрулював трохи далі.

"Руйнівний міст" мав приблизно вісімдесят баннермотів; "Коло перепелів", близько п’ятдесяти. З цим буде морока, оскільки Джедао вважав за краще перемогти свого опонента одним рішучим ударом, але він зарані знав, що йому не буде дозволено отримати таку розкіш. Тож він зрештою вирішив покластися на просторову гармату.

— Хто очолює третій рій? — запитав він. Третій рій, якщо вірити скануванню, включав щонайменше 200 баннермотів, можливо більше. Ще більше занепокоєння викликав той факт, що найпотужніша форманта належала сіндермоту, або він з'їсть свої черевики. Тривогу викликав той факт, що оновлене сканування дало різкий хвилястий сигнал включення потужних двигунів.

Більше того, коли він заплющив очі, то побачив просторове положення роїв. Яким би не було його друге бачення, воно дало йому більш точне уявлення про місце розташування кожного мота. Баннермоти були великими і, як наслідок, масивними. Припускаючи, що це було точне розташування, а не якась галюцинація — він сподівався, що йому не доведеться переконуватись в іншому.

"Як це працює?" — запитав він подумки той голос, який говорив з ним раніше. — Чому "у видінні" положення відрізняються від того, що дає мені Сканування?

"Сканування виявляє форманти двигунів — відповів голос, обеззброююче терплячий. — Ми з вами чуємо брижі простору-часу. Це як різниця між баченням і слухом: два різних носії."

"Чому ви намагаєтеся бути корисним?" — запитав він, цікавлячись, чи через пряме питання йому вдасться щось вивідати.

"Ви збираєтеся знищити моти. Не робіть цього. Знайдіть спосіб зберегти їх."

Джедао завагався.

"Мені потрібна причина."

"Моти загинуть, якщо ви виконаєте план гекзарха. Вони молоді. Деякі з них дуже молоді, навіть по часу людей."

"Вони билися би з нами, якби могли, чи не так?" запитав він.

"Так."

"Я зроблю все, що можу, — сказав Джедао, — але я мушу перемогти цей рій першим."

Тим часом офіцер Сканування виглядав занепокоєним, його пальці тикали в інтерфейс.

— Запуск шаблонів збігу, — сказав він.

Ця частина сканування не могла йому допомогти, оскільки вона базувалася на формантах, а не на простому дефекті мас. Форманти двигунів мотів з часом змінювалися. Це було наслідком не тільки біологічних основ мотів, які росли і викривлялися з віком, але й отриманих пошкоджень, зроблених ремонтів, встановлених оновлень. Кел використовували у базах даних свої теплові підписи. Оскільки в даний час ні Протекторат, ні Договір не спілкувалися з Кудженом, його бази даних повільно, але неминуче старіли.

Джедао не бачив жодного сенсу у цькуванні Сканування для швидшої роботи. Якби офіцер більш пильно дивився на свій термінал, його очі відмовили би. Натомість, за допомогою Данета, він переглянув огляди Стратегії щодо розвідки, яку вони організували з людей Куджена. Стратегія сподівалась, що узагальнений дефіцит надійності Кел у поєднанні з кількістю цілей означатиме, що вони залишать керування оборонними силами в Істеї. Урок полягав у тому, що ви ніколи не повинні базувати свої стратегії на сподіваннях.

Незважаючи на це, Джедао не хвилювався. Спокійна впевненість, що влаштувалась над ним, турбувала його більше, ніж сама ситуація. Куджен, можливо, хотів би поговорити про те, скільки битв він виграв, але оскільки він не пам’ятав жодної з них, це фактично була його перша. Знову ж таки, незалежно від того, виправдана була його впевненість чи ні, він не хотів вбивати свою команду.

Якась проблема? Його екіпаж вже був напружений. Що я пропустив?

Офіцер Сканування сковтнув, перш ніж повернутися, щоб подивитися на нього.

— Сер, — сказав офіцер Сканування. — Завершення відповідності шаблону. Сіндермот — "Три Соколи Три Сонця".

— Інесер, — вдихнув Мераун, виконавчий офіцер, тоном безнадії. Усі знали назву сіндермота лідера Кел.

Весь екіпаж спостерігав за ним.

Він знав, що це означає. Його опонент була не просто генералом Кел. Вона була старшим польовим генералом гекзархату та лідером Протекторату. І вона прилетіла на сіндермоті, названому в її честь.

— Дозвольте здогадатися, — сказав Джедао. — Вони вже передали свої емблеми?

— Якщо ми наблизимось ще трохи, передадуть, — сказав Талава. Поки що Талава робив розумну роботу, приглушуючи їхню неприязнь до Джедао, коли рій збирався вступити в бій, що Джедао оцінив.

Джедао перевірив підсумковий статус. На даний момент Тактична-2 вже була недоступна для безпосередньої небезпеки. Він відкинув голову назад і посміхнувся.

— Починаємо.

— Сер, — різко промовив Талава, — якщо Інесер і рої Договору будуть діяти разом, вони володітимуть більш ніж достатньою кількістю мотів для формування грандіозної формації. Не кажучи вже про політичні наслідки.

— Я знаю, — сказав Джедао, його кров кипіла від адреналіну. Вони були майже в бою. Він повинен був спробувати. — Це зробить їх впевненими, що вони можуть нас побити.

Тактовно ніхто не нагадав, що інша сторона тоді справді може їх перемогти.

Кел могли бути зобов'язані виконувати накази, але це не означало, що вони не могли задавати питань. У Джедао було вікно з крихітними трикутниками, щоб перемовлятися окремо з кожним мотом у своєму рої. Він пам'ятав імена командорів усіх мотів. І зараз більшість із них засвітилися, щоб вказати, що командори хочуть поговорити з ним.

Чорти б їх взяли.

— Зв'язок, — сказав Джедао, вражений тим, що його голос не дрижав, — відкрийте лінію для всіх командорів мотів.

— Лінія відкрита, сер.

Що він мав робити:

— "Генерал Шуос Джедао до всіх командорів мотів" — вийшло з його уст. Що означало, що йому краще продовжити, або він змусить усіх ще більше нервувати. — Ми побачили Три Соколи Три Сонця і знаємо, що Протекторат і Договір об'єдналися разом, щоб порвати нас. На їх нещастя, вони повинні пройти через мене, перш ніж напасти на вас. — "Я посміхаюся? Я думаю, що я посміхаюся. Що за муха мене вкусила?"

Досить балаканини.

— Усім бойовим підрозділам, формація Хвильовий Злам. Командувач Талава, відмовтеся від первинного стрижня, але тримайте Ревенант так далеко, щоб ворог не міг добре поглянути на нас. Рій рухатиметься до межі встановленої оборони станції Істеї до тих пір, поки оборона не відреагує, і я дам інший наказ. — Він розраховував, що в такому випадку уточнить завдання, бо він не міг уявити, що генерал-протектор Інесер залишиться сидіти на задниці і дивитися, що буде далі, — але не потрібно плутати своїх командорів різними побічними думками. — Підтвердження.

Панель засвітилася яскравіше, коли командори мотів передавали свої підтвердження. Джедао хвилювався, що зведення кожного до трикутника зі своєю емблемою буде важко запам’ятати, а це були люди, кожен з яких командував мотом з повним екіпажем. Але кожна емблема була такою ж виразною і унікальною, як обличчя. Командор Талава опинився у верхній частині першої колони, як старший командор мотів, а решта записів у першій колонці відповідала знаменам Тактичної-1. Командор Ніхара Керу очолювала другу колону, яка відповідала мотам Тактичної-2; однак її колонка залишалася темною, тому що її відправили охороняти Куджена. Третя колонка представляла Тактичну-3. Поруч із панеллю зв'язку однаково відформатована панель пропонувала йому швидкий візуальний огляд стану рою і боєздатності мотів. Якщо його мотам завдавали шкоди, вони загоралися різною інтенсивністю червоного кольору. Зараз панель статусу була повністю жовто-зеленою, що свідчило про те, що моти перебувають у процесі переходу до потрібної формації.

Відповідь не забарилася.

— Сер, — напруженим голосом сказав Зв'язок. — "Три Соколи Три Сонця" відкрили лінію. Вони запрошують зв'язок.

А чому б і ні? Джедао не міг уявити, що будь-що, що скаже ворог, відверне його від місії.

— Командор Талава, — сказав він. Він міг використати цю можливість витягнути якусь інформацію від свого противника. — Прийміть дзвінок.

Мераун нахмурився в його бік. Решта командного центру притихла в незручному затишку.

— Радий служити, сер, — сказав Талава, на цей раз з ентузіазмом. — Переключіть до мене "Три Соколи, Три Сонця", Зв'язок.

Джедао також викликав відповідний дисплей на власний термінал. Таким чином, він отримав чудовий вигляд емблеми сіндермота Інесер, а також окремий заголовок, який повідомляв, що це прелюдія до перемовин, а не битва. (Скільки непотрібних воєн було затіяно через те, що інша сторона не розуміла метушливих понять Кел про власність? Він подумає про це пізніше.) Три чорні соколи, окреслені золотом, торкалися кінцями крил над трьома золотими сонцями, розташованими трикутником, два сонця вгорі і одне нижче, як гора догори дном. Незвично для емблем Кел поле було синім, дуже близьким до блакитного Андана.

"Сама Інесер відповідатиме?" — подумав Джедао. Це могло виявитись цікавим.

Обличчя Інесер посміхнулося до нього. Її уніформа, повністю формальна, майже ідеально віддзеркалювала уніформу Джедао. Єдиною відмінністю було порожнє місце, де під крилами генерала він мав око Шуос. І, звичайно, медалі. У неї було набагато більше медалей, ніж у нього.

— Це генерал-протектор Кел Інесер, — сказала жінка. Її голос був низьким і жвавим. — Ось куди ти зник, Талава.

Лайно, він уже обпікся. Джедао подумки вилаяв себе. Тільки тому, що він мав амнезію і всі були для нього новими обличчями, не означало, що всі інші були новими один для одного.

Електрична напруга у командному центрі зросла. Кел хотіли Інесер. Вони були вібраційно незадоволені тим, що потрібно було їй протистояти. Йому доведеться впоратися з цим якомога швидше.

Ще гірше, яку тактику вибере Талава? Він не приховував факту, що не схвалює командування Джедао.

Талава, зосереджений на розмові, не помітив раптового замішання Джедао.

— Генерал.., — сказав Талава, його голос був глибокий і недружній. Не менш важливим було те, що він сказав далі — Генерал… ні, генерал-протектор. Раджу відступити.

Інесер звузила очі.

— Я ніколи не прийняла би вас за краша, командор.

Талава навіть не моргнув.

— Я служу не вам. — Одна його рука стиснулася в кулак.

Джедао тепер був певний у двох справах. По-перше, Талава був зобов'язаний вірністю комусь у рої. По-друге, ця людина не була Джедао. Тоді хто?

Погляд Талави метнувся вбік. І тоді Джедао зрозумів. Талава хвилювався не через Джедао. Його хвилював Данет.

Друзі? — задумався Джедао. Коханці? Трахатись у яструбів заборонено, але це не означало, що цього не могло бути.

Інесер випрямилася у кріслі. Її голос загострився.

— Або підпорядковуйтесь належній субординації Кел, або негайно вийдіть із цієї системи, командор.

— Можливо, нам слід пропустити обмін люб'язностями та перейти прямо до справи, — сказав Талава.

Лисиця та гончак, подумав Джедао із сумішшю жаху та захоплення, Талава роздратував її. Відмінно.

Інесер вигнула брову.

— Якщо ви цього хочете, — сказала вона. — Генерал-протектор Інесер закінчила.

— Ну, — сказав Талава, — це було швидко.

Мераун постукала пальцями по краю свого термінала.

— Я знаю генерала. Вона не збирається витрачати час на розмови, коли потрібно поставити якогось вискочку на місце.

Чи всі, крім нього, знали Інесер? Або, неприємна думка, чи знав він Інесер? Він повинен був почитати про неї раніше. Хоча тепер від цього не було жодної користі.

Голос офіцера Зв'язку звучав позитивно похмуро.

— Усі ворожі рої передали емблему "Три Соколи Три Сонця", сер.

Джедао знав, що це означає. Договір передав контроль над своїми силами Інесер, навіть якщо тільки для цього бою. Якщо він правильно розумів ситуацію, для Інесер це не був переворот, можливо, вона хотіла реформувати стару систему. У Договорі кел служили добровільно. Якби вони побачили, що Інесер зловживає своїми повноваженнями над ними, вони могли б відступити.

— Добре, — звернувся Джедао до екіпажу, — якщо генерал-протектор Інесер хоче битися, ми будемо битися. — Він не пропустив того факту, що люди частково розслабилися, коли він вимовив ранг Інесер. Тільки тому, що він мав намір розбити її, ще не означало, що він хотів образити її особисто. Але потім він відмовився від думки, що хтось очікує від нього толерантності з цього приводу.

Офіцерові Зв'язку він сказав:

— Накажіть всім підрозділам передати перевернуту емблему "Двійка шестерень".

Зв'язок заблимала очима.

— Сер?

— Ви мене почули. Переверніть її. — Куджен хотів, щоб він використав свою стару емблему, добре. Однак це не означало, що він не може модифікувати її, якщо це посіє плутанину. Такий крок здавався вигідним. Можливо, якщо якимось дивом він коли-небудь відновить свої спогади, то зможе повернутися до старої емблеми.

— Одну секунду, сер. — Зв'язок передала інструкцію.

— Ворожий рій утримує позицію, — сказала офіцер Сканування.

— Сер, — сказала офіцер Зв'язку, тремтіння в її голосі видавало розгубленість, — генерал Інесер знову запрошує зв'язок.

— Це вона, — сказав Джедао. — Я дозволю. Цього разу вона розмовлятиме зі мною.

Його ще раз пригостили емблемою Інесер, яка, як він визнав, була дуже красивою. Чи не заздрість це? Якщо так, у нього був поганий випадок нарцисизму. Він все ще не міг звикнути до думку про те, що люди знаходили загрозливою "Двійку шестерень".

— Джедао, — видихнула Інесер в ту мить, коли вони побачили один одного, з інтенсивністю, яка підказувала, що, наскільки мало він її знав, настільки вона насправді дуже добре його знала. — Я думаю, вам зручніше таким чином. Чи ви Черіс у ці дні? Одного разу ми втратили ваш слід.

Черіс була тією жінкою, яка втекла з його спогадами. Що мала на увазі Інесер під — "зручніше таким чином". Чи вона вважала, що він був Черіс, після деяких модифікацій тіла? Джедао раптом дуже зацікавився Черіс.

— Тільки Джедао, — сказав він як можна привітніше. — Що я можу зробити для вас? Тому що, якщо я не помиляюся, ми вже обмінялися баннерами. Соромно було би всі ці ворожі наміри не завершити бійкою.

— Позбавте мене невизначеності, — сказала Інесер. — Я знала, що ваше зникнення не принесе нічого доброго. Вам відомо, що командування Кел нечесно звільнило вас?

Він був звільнений? Але він не наважився визнати своє невігластво, і що ще важливіше, нудні вирази облич його Кел говорили йому, що він може сміливо ігнорувати цю лінію звинувачення.

— Ви звинуватили мого командора у тому, що він краш, — сказав Джедао. — Або вибачтесь перед ним, або бийтеся.

— Ви це серйозно? — Запитала Інесер після паузи.

Чому б йому не бути серйозним? Вона образила його старшого командора. Це відбилося на його честі. Не кажучи вже про те, що він сам був шуос; його честь була честю його рою. Він мовчав, пильно спостерігаючи за її обличчям.

— Джедао, — сказала Інесер, — ви не можете сподіватися на те, щоб зрівнятися зі мною рангом за рахунок кількох століть служби. Тому що лише я та Верховний генерал Брезан єдині двоє людей, які мають будь-які обґрунтовані претензії щодо вашого комісування. А Верховний генерал — мій союзник.

— Це не звучить як вибачення, — сказав Джедао. — Скажіть щось відповідне, або ми відкриваємо вогонь. — Він поглянув на Талаву. Талава не виглядав переможеним, але він і не очікував цього. Це був принцип, і це означало все.

Мераун здригнувся; Данет похитав головою. Приємно, що хтось вірить у нього. Інесер або тягнула час, або намагалася витягнути з нього якусь інформацію. Вона значно перевищувала його чисельністю, що мало важливе значення у космосі, хоча б тому, що наявність більшої кількості баннермотів давала їй доступ до більш смертоносних формувань. Якщо вона ще не пішла в атаку, це було тому, що вона вважала, що він має перевагу. Але він не мав часу і бажання пояснити це своєму екіпажу. Або він виявить себе ефективним керівником, або вони будуть переможені — освіжаюче простий набір альтернатив.

— Був час, коли я думала, що ви, можливо, пішли у цей божевільний хрестовий похід з добрими намірами, якби не плачевні результати, — сказала Інесер. — Ваш маніфест вказував на це досить прозоро. Але зараз? У річницю вбивства гекзархів? Дев’ять років ми відбудовували все, що ви порвали на шматки, і от ви знову намагаєтесь повернути все в хаос.

У записках Куджена нічого не говорилося про те, що Джедао несе персональну відповідальність за розкол гекзархату або за маніфест. З іншого боку, проблема з амнезією полягала в тому, що він міг відповідати за будь-що, від зради до нестачі квашених огірків на восьмому баннермоті в Тактичній-3.

Більше того, цього разу його команда здригнулася. Він не міг дозволити словам Інесер деморалізувати їх далі.

Це різко привело його до усвідомлення того, що він не був ціллю цього рандеву. Розмова з ним була приводом для її звернення до його солдатів. Вона зараз маневрувала на іншому полі бою. Раптово вона йому сподобалася; він побажав, щоб вони могли зустрітися як людина з людиною, побажав, щоб вона була його наставницею. Але він мав обов'язок перед Кудженом та його Кел, і мав намір його виконувати.

— Я також не чув слова "вибачте", — сказав Джедао. — До побачення, генерал-протектор Інесер. — Він подав сигнал офіцерові перервати переговори. — Зв'язок, звернення до всіх мотів. Говорить генерал Джедао. Відновити просування з прискоренням у 38%. — Це приведе їх до зовнішнього периметра, як вирахувала Стратегія, протягом найближчих двадцяти трьох хвилин.

На панно швидко спалахнули цятки підтвердження. Його рій, можливо, неохоче зіткнеться з Інесер, але Інесер теж не палала бажанням битися з Джедао.

— Сер, — сказав лейтенант Зброї з м'яким круглим обличчям, як рисове зерно, — рій генерала Інесер, здається, модулюється в Лютий Громовідвід.

Зброя не повинна була також говорити йому, що вони не хотіли би знаходитися на шляху ударної хвилі, коли формування закінчиться. Сканування підтвердило, що баннермоти Інесер утворювали формацію з лякаючою точністю. Записки Куджена створили у Джедао враження, що генерал-протектор Інесер і Верховний генерал Брезан не уживаються разом. Чи не помилялися Куджен та його інформатори? Якщо Договір і Протекторат звикли до спільних операцій, він отримає більше проблем, ніж вважала Стратегія.

— Спеціальне розпорядження для командора Хвен, — сказав Джедао, протистоячи спокусі говорити швидше. Йому потрібно було проектувати спокій. Чвен командував другим баннермотом в Тактичній-1. — Через кілька хвилин Ревенант застосує свою зброю. Коли це станеться, ви атакуєте основний стрижень формування до подальшого розпорядження. — У нього не було так багато баннермотів, як у Інесер та її друзів, але йому було достатньо, щоб один мот не на місці призвів до того, що геометрія формації перероджувалася у непотріб.

Як він і очікував, на панелі загорівся вогник, щоб вказати, що у Хвен є питання. Джедао був твердо переконаний, що Хвен потрібно навчитися довірі краще швидше, ніж пізніше. Розпорядження було досить зрозумілим. — Командор Хвен, — холодно додав він, — підтвердження.

Через дві секунди її трикутник став бурштиновим. Він віддав би перевагу швидшій реакції, але для початку це теж було досить добре.

— Спеціальний наказ для Ревенанта, — сказав Джедао, звертаючись до Талави. — Зброя, заряджайте гармату. — Він повинен не забути надіслати Куджену подяку за милостиво короткий час активації цієї зброї. — За моїм сигналом летимо до "Три Соколи Три Сонця" прямим курсом на перехоплення.

Він не мав наміру протаранити сіндермот Інесер. Це було нерозумно, хоча, можливо, духам лисиць, які ховалися у космосі, було би цікаво спостерігати за людськими витівками. Але чим більше він її налякає, тим краще. В іншому випадку він може скористатися своєю репутацією божевільного.

— Курс прокладено, — сказала Навігація. Її плечі згорбилися.

Джедао хотілося її підбадьорити. Це не допомогло би, тому він стримався.

— Просторова гармата заряджена, — сказала після цього Зброя.

"Не робіть цього". — Голос у його голові з'явився знову.

"Дайте мені хоч одну причину, чому ні", — подумав Джедао, мотивуючи це тим, що було б найкраще, якби його екіпаж не дізнався, що він чує голос. Він не бачив жодних доказів того, що хтось інший чув Ревенанта. "Я можу спробувати пощадити моти — крім усього іншого, захоплені моти можуть стати корисним активом, саме так він планував продати ідею Куджену, — але мені все одно потрібно подолати ворогів."

"Ви можете виграти і без цього. У вас історія неймовірних перемог."

Чудово, тепер Ревенант ліпить йому компліменти разом з неймовірно дурними тактичними порадами. Вся суть просторової гармати полягала в тому, щоб він міг скористатися нею для атаки у своїй календарній місцевості. Безумовно, він не мав наміру просуватися далі в простір Договору.

Голос неохоче додав:

"Гармата шкодить мені".

"У мене вже немає вибору", — відповів Джедао.

Величезний рій Інесер не пересунувся далеко; не було необхідності. Джедао вивчив ретельні, красиво відформатовані звіти про характеристики продуктивності гармати. Він почекав, поки ворог сформує віртуальний стержень формації, який націлився на нього, а потім сказав:

— Вперед.

Шемот загудів, прискорюючись у напрямі до сіндермота "Три Соколи Три Сонця". Вібрації передавались навіть через сидіння, незважаючи на те, що ремені тримали Джедао на місці. Талава нахилився, уважно вивчаючи зображення на одному зі своїх екранів. Зі свого боку Мераун випромінювала веселість. У Джедао склалося враження, що її це розчарувало.

— По моїй команді, — сказав Джедао, — він подякував тому, хто подарував йому імплант. Внутрішнє усвідомлення відліку часу, що минав, дозволило йому визначати час точніше, ніж якби йому довелося дивитись на годинник.

Рій Іннесер ущільнювався, сегменти ставали на місце. Ближче, ближче, ще ближче…

— Вогонь, — сказав Джедао.

Гармата вистрілила, керована з одного з пультів управління.

— Постріл виконано.

Ніяких вибухів; ніяких феєрверків. Але Джедао мимоволі вкусив язик при раптовій агонізуючій статиці в голові. Прикрий смак крові затопив його рот. Він міг почути крик Ревенанта. "Вимкніть!" — Або принаймні це він намагався сказати.

— Сер? — нахабно сказав Талава. — Чи можете ви бути більш конкретним? — Його голос лунав, ніби далеке відлуння.

Почувся голос Ревенанта:

"Я намагався попередити вас".

Це лише посилило біль, що наповнив череп Джедао. Якби стало ще трохи гірше, його голова відвалилася би. І якби це заспокоїло біль, він вітав би таку подію.

Ревіння у вухах тьмяніло, а з ним і біль. Усі в командному центрі дивилися на нього, ніби він виростив зябра, за винятком Доктрини, яка згорбилася, намагаючись виглядати непомітною. Це відповіло на питання, чи може хтось інший відчувати статику Ревенанта.

Більше того, його реакція зірвала операції на командному моті. Це було непростимо. Обличчя Талави було напружене і неприємне, він ніби боровся з якимсь внутрішнім рішенням.

— Командор, — прохрипів Джедао, — ігноруйте мій стан. Статус сканування, статус сіндермота генерал-протектора?

— Повний крах формації, — зі страхом сказала офіцер Сканування. — Все перемішане, як у мого двоюрідного брата, — діти, коти та обривки пряжі.

Данет вже збільшив масштаб у відповідній області тактичного субдисплея на планшеті Джедао. Моти рою Інесер були в безладі, порушивши всю необхідну геометрію. Якщо бути точнішим, то просторова гармата розкидала їх у просторі. Моти рухалися хаотично.

Джедао не хотів нічого більшого, як вповзти у ліжко і спати там протягом року, або поки не зникне біль. Але він не ще закінчив.

— Зв'язок. — Він не був впевнений, що слова вилітали з його горла, поки офіцер не випрямилася, чекаючи його наказів. — Скажіть генералу Інесер, що вона може погодитися на зустріч, щоб обговорити умови, або…

Зв'язок не звертала на нього уваги. Він сковтнув.

— Сер, повідомлення від гекзарха.

Джедао продовжував говорити.

— …вона може спостерігати, як я розсікаю її рій на шматочки, такі маленькі, що їй будуть потрібні щипці, щоб скласти їх назад. Вибір за нею. — При будь-якій удачі вона обговорила би умови. Він не хотів вбивати більше людей, ніж було абсолютно необхідно.

Неправильний хід. Зв'язок, не слухаючи Джедао, відтворювала повідомлення до командора Талави. Зображення лиця Куджена ожило перед Талавою, майже посеред командного центру.

— Контрмен, — сказав Куджен голосом, холодним як лід. — Командор Талава, звільніть генерала Джедао від командування. Ви тримаєте рій протягом усього подальшого часу. Ви повинні скористатись безладдям у стані ворога і знищити Істею, щоб завершити календарний сплеск. Як тільки ви досягнете цієї мети, відходите та з'єднуєтесь з Тактичною-2. Ні в якому разі не контактуєте з генерал-протектором. Мої вказівки зрозумілі?

Талава різко кивнув.

— Абсолютно, гекзарх. — Потім він посміхнувся. — Доктрина, нехай хтось виведе Шуоса Джедао з командного центру. Інструкції гекзарха мають пріоритет.

"Джедао", сказав Ревенант, але голос його був слабким і далеким.

Я міг би поборотися з ними, подумав Джедао. Але він розумів, що не може побити весь командний центр. Натомість він сидів і спостерігав далі, поки не ввійшли два офіцери Доктрини. Йому не вдалося уникнути усвідомлення, що вони обоє були вищі за нього на голову і, відповідно перевершували у масі, ніби очікували, що він буде боротися з ними на виході.

Джедао звільнився і встав зі свого крісла.

— Я готовий, — сказав він. — Бийся добре, командор.

Талава зневажливо промовчав.

Коли Джедао вийшов із командного центру, він почув, як Талава віддав наказ про бомбардування Істеї.

Розділ 14

Його привели у камеру, яка мала місце для сидіння, місце для сну, і шкафчик. Прозорий бар'єр відокремив Джедао від коридору. Напроти нього була ще одна камера. Там знаходилася кел в уніформі, але без будь-яких ознак рангу. Вона дрімала на лежанці. Її черевики були відкинуті в кут, демонструючи або неохайність, або виклик. Або були незручні.

Перші півгодини він зайняв себе (пройшло півгодини? Вони відключили його імплант і, зрозуміло, хронометр), оглядаючи камеру на предмет можливих шляхів виходу, пригадуючи розповіді про те, як солдати Кел опинялися у камері. Можливо, вона занесла у казарму домашню тварину, і її спіймали, коли вона годувала кота / скорпіона / мишу / змію. Можливо, вона наділа більш привабливу сорочку. Або задрімала на посту, або перепутала мастила для гармати, або…

Вона прокинулася і тепер дивилася на нього. Точніше зіщулилася в кутку власної камери так, ніби думала, що він може вбити її поглядом.

— Привіт, — сказав Джедао, сподіваючись, що його голос звучить доброзичливо. — Що ти зробила, що тебе зачинили тут?

Вона здригнулася, коли він звернувся до неї.

— Сер? — Її голос був приглушений бар’єром, а це означало, що його голос теж тихий.

— Скажи мені, чому ти тут.

Її очі все ще вказували на переляк, але вона відповіла.

— Я сплю як убита, сер. Це не дуже поєднується із солдатськими обов'язками. Я так часто пропускаю підйом, що пробуджуюся тут. Вони кажуть, що в моєму розширенні є якась помилка, але дешевше кинути мене сюди, щоб я виспалася, ніж виправити несправність. — Вона закусила губу, а потім її прорвало, — я спробую виправити це, сер, клянусь! Будь-ласка, не потрібно… — Вона замовкла.

Лисиця та гончак, вона думала, що він тут для її покарання.

— Я тут з тієї самої причини, що і ви, — сказав Джедао, що лише змусило її недовірливо поглянути на нього. — Я не маю на увазі спання. Невиконання частини наказів. Вибачте, що розчарував вас.

Звичайно, оскільки вони були тут, і вона могла розмовляти з ним, можливо, він міг щось дізнатися про неї та про звичайних солдатів, з якими він не мав багато можливостей спілкуватися. Навіть якщо вона, мабуть, хоче, щоб він залишив її в спокої. Але вона дивилася на нього, і він сумнівався, що вона розслабиться до тих пір, поки він буде напроти.

— Чи вас турбує, — сказав Джедао, — переселення сюди?

— Я просто садова Кел, — сказала вона після деякої паузи. — Я служу досить добре, коли в мене є небо над головою, а не ці стіни. Коли ми висадимось, у мене все піде на краще. Вибачте, сер.

— Садова Кел?

— Здогадуюсь, що ніхто не використовує цей термін при вас. Це один з приємних.

— Піхота, значить.

Вона кивнула, вмощуючись на лавці.

— Ви мали багато висадок на планети?

— Пару кампаній, — сказала вона. — Одна була справді цікавою. Деякий геній вирішив, що було досить приклеїти станцію посеред кілець планети, хороший фон для виступу артистів. Але ви знаєте артистів. — Джедао їх не знав, але не хотів її перебивати. — Вони допустили помилку, транслюючи єретичні перформанси. Один капрал у моєму підрозділі вхопив пару несанкціонованих кліпів. Справді гарні речі, всі подібні до гімнастики. Але ми повинні були зайти і розбити це місце, що ми зрештою зробили.

Джедао моргнув.

— Ви не потрапили в неприємності через кліпи?

— Офіцери зазвичай не турбуються такими речами, якщо вони не радіоактивно єретичні. — Вона ковтнула — мабуть, просто згадала, що він був офіцером. Або щось подібне. — У них є важливіші справи.

— Я впевнений у цьому, — сказав він. — Як вас звати?

Її голос затремтів.

— Я Кел Опайра. Мені пощастило опинитися тут, поки триває бій, але може бути гірше. Принаймні я можу виспатися. І ви порозсаждували піхоту на моти, щоб її не знищили всю на одному ботомоті, чи не так? Але що ви тут робите? Хіба ви не потрібні в командному центрі?

— Уже ні, на думку гекзарха, — сказав Джедао.

Це привернуло її увагу.

— Ви дозволили йому командувати вами? Хіба він вас не боїться?

— Не те, щоб я міг таке сказати.

— Ви довіряєте цивільному виконувати вашу роботу?

Він здається зачепив її почуття професійної гордості Кел.

— Як ви чуєте про все це внизу? — запитав Джедао. Особливо, якщо вона любителька поспати.

Опайра похитала головою.

— Вони не розповідають вам багато, чи не так?

Він не міг з цим посперечатися.

— Ну, — сказав він, — зараз ви можете це виправити.

— Насправді це не таємниця. — Опайра підняла ліву руку. — Сенсор для теплових імпульсів тут, бачите? Барабанний код Кел, все в ритмі, пристрій також може отримувати інформацію про ворогів або що б там не було. Але також є купа балаканини, коли нам стає нудно. Я маю на увазі, що не знаю, як це виглядає для когось такого як ви, але для нас, садових Кел, тренування деколи стають нудними для цілої групи. Ваш імплант вимкнений, правда? Але вони не блокують теплові імпульси.

— У мене немає теплового сенсора, бо я не садовий Кел.

— Ви не Кел взагалі. — Вона промовила це з жалем.

Джедао не міг її винуватити. Він хотів би жити її життям. Прокидатись (або ні) при підйомі. Тренуватись з рештою компанії у призначеному залі. Стрілецьке навчання, постійна дружба зі зброєю. І завжди мати усвідомлення того, що якщо ти помреш, то скоріш за все не один.

— Ти маєш рацію, — сказав Джедао. — Я не можу залишатися тут, коли можуть постраждати багато людей.

— Як ви плануєте вийти? — сказала вона, знову насторожено. — Не можна просто взяти і вийти.

— Я не знаю, як працює замок, — сказав Джедао. — Але, безумовно, хтось це знає.

— О так, — сказала Опайра. — Доктрина і черв'яки, прошу пробачення.

— Що буде, якщо скористатися силою? — сказав Джедао. Як він міг змусити когось випустити його?

Опайра здригнулася.

— Краще не треба, сер. У вас є… ви маєте трохи репутації. І ще живі.

Ага.

— А якщо потрібна невідкладна медична допомога?

— О, це старий трюк. Вони на це не спіймаються. — Вона передумала. — Ну, мабуть, ви могли би розіграти трюк чи щось таке, але, чесно кажучи, ви ж не хочете у кінці пісяти в куток, якщо гекзарх стане дріб'язковим? Б'юсь об заклад, що він мстивий тип.

Я також зроблю ставку на це, подумав Джедао, але не сказав цього вголос. Зрештою, він щойно пережив божевільне свавілля Куджена. І Куджен міг спостерігати за ним тут.

Джедао все-таки заглянув у комод. Як і всі меблі, він надійно кріпився до підлоги. Він не побачив явних болтів, які міг би спробувати викрутити.

— Добре, — сказав він, — це не спрацює.

— Тоді, — сказала Опайра, опинившись на твердішій основі, — сідайте і чекайте. Те, що я завжди роблю.

— О ні, — сказав Джедао, відсовуючись до далекої стіни, але не сідаючи. Він дивився на бар’єр. Він вже виявив, що отримає неприємний розряд, якщо доторкнеться до нього. — Немає сенсу відрізати собі руку чи відламати ногу чи зробити будь-яку подібну нісенітницю. Гекзарху байдуже, чи можу я тримати стилус, і йому не важливо, що я в амбулаторії. Те, що він хоче від мене, — це моя голова. Навіть якщо він має хорошого діючого генерала Талаву. Тому…

Камера була маленькою. Але давала йому трохи свободи руху. Він відштовхнувся від стіни, прискорившись так швидко, як тільки міг, і нахилився так, щоби першою у бар’єр влетіла його голова.

Опайра зойкнула. Добре: якщо вона вважала це жахливою ідеєю, так само вважатимуть ті, хто за ним стежить. На мить він побачив яскравий зоряний спалах. Тріскучий біль теж негайно вдарив його.

Він відступив, не втративши рівноваги, що його вразило. "Миттєвий солдат. Просто додайте води". Зробив це знову.

І знову.

І…

— …постійне пошкодження і струс мозку! — кричала Опайра. — Не говорячи вже про те, що клітини вашого мозку атрофуються!

Ну, так. Такою була його ідея. Він не міг блефувати. Монітори повинні це показати. Він сподівався, що вони дивляться, бо інакше робив це даремно. Ну добре, це може бути пізнавальним досвідом — бачити медичну службу у роботі зі сторони пацієнта.

Джедао знову підвівся…

Він почув, а не побачив, як бар'єр падає у той момент, коли він досяг його, шум та зміну тиску повітря. Це мало також інший сенс: хтось прийшов? Так, по суті. З опущеною головою він наштовхнувся на щось м'яке і упав.

— Зміїний виплодок! — сказала жінка, коли Джедао висунув ноги з-під неї.

Так, подумав Джедао. Я навіть не знав, що можу це зробити.

— Сер, я маю на увазі, шуос, ви під ареш… Ой!

На той час він відштовхнув новоприбулу, офіцера Доктрини. Емблема голови вовка на її грудях вказувала, що вона Рахал. Ще одна людина, з якою він був не проти поспілкуватися. Але тепер, коли він рятувався, у нього не було приводу затримуватися.

Незважаючи на тверду відмову імпланта розмовляти з ним, карта шермота розгорнулася перед зором Джедао, коли він захотів її побачити. Він мав не тільки план шермота, він знав, де всі на ньому. Рухи людей були настільки ж виразними, як спектри зірок на вічному небі. Навіть більше, він міг відчувати рухи інших мотів рою, вони ніби танцювали над його черепом.

Зрештою це також могло означати, що він божевільний. Або він міг бути мертвим і його душа тепер отримувала сумнівну інформацію, або він міг скористатися нею, перш ніж обурена Рахал зупинить його. Він обрав другий варіант.

Джедао прослизнув крізь двері, які при його наближенні почали закриватися. Зручна функція безпеки, втім. Потім він повернув ліворуч, побіг по частині якогось похмурого коридору, декорованого малюнками колеса гекзархату, знову повернув ліворуч і ледь уникнув удару у ліфт. Він задався питанням, чи може змінна компоновка виявити його, але, схоже, вона не була активною в цьому місці. Він подумав, що це має щось спільне з його заблокованим імплантом.

Цікаво, що Рахал не переслідувала його. Принаймні, він не чув стукоту її ніг позаду. Але вона могла попередити командний центр про його втечу, якщо вже не зробила цього.

У цей момент друге чуття зрадило його. Не тому, що щось було неправильно — ніхто не займав ліфт або не чекав у ньому, він просто не міг передати таку річ, як код для ліфта. Імплант повинен був передати код від його імені, про що він раніше навіть не думав. Тому ліфт залишався закритим.

Гаразд, не вийшло. Тоді шахта технічного обслуговування? Він не міг пригадати, чи потрібні там коди доступу. Але стояти тут як дерево було ще гірше.

Він відступив назад до перехрестя і пішов по коридору далі. Після проходження декількох закритих дверей — його друге чуття нічого не говорило йому про призначення кімнат, лише про розподіл маси, яку він не міг перекласти у візуальні зображення — він знайшов шахту для обслуговування. Ніхто, крім слуг, ними не користуватися. Інженерна завжди надсилала йому звіти, зібрані із записів сервіторів. На щастя, той, хто сконструював шермот (Куджен?), спроектував шахти такого розміру, щоб там могла пролізти людина. Хороше мислення: що робити, якщо мотові потрібен невідкладний ремонт, а сервісні служби недоступні?

Джедао просунув руки, а потім почав підніматися вгору. Він проковтнув раптовий сплеск паніки при відчутті стін, що стискаються навколо нього, хоча їх не було, і переміг клаустрофобію. Таємнича внутрішня карта пов’язала його зі світом поза шахтою і дала йому ілюзорне запевнення, що він тут не помре.

Його руки і ноги почали протестувати проти незвичного напруження. Біль був чудовим відволіканням від ситуації. Не менш вагомим відволіканням було його внутрішнє усвідомлення мотів рою. Він ледь не втратив рівновагу раз чи два, збитий з пантелику їхніми маневрами. Хоча у нього не було проблем із розпізнаванням формацій та модуляцій між ними на тактичному дисплеї, до показу їх у голові було важко звикнути.

На півдорозі до своєї найближчої мети — невеликої кімнати, де він міг перегрупуватися та продумати свій наступний крок — він почав хвилюватися. Досі не було ознак переслідування. Він не вірив в таку удачу. Не в його випадку.

Джедао дістався до кімнати. З якоїсь причини штучної сили тяжіння тут не було. Він зазнав дезорієнтації, намагаючись зрозуміти, яку стіну використовувати як підлогу, а потім рішуче вчепився в ту, з якої з'явився.

Кожна стіна містила панелі з цифровими та графічними показниками, жодного з яких він не знав, і не міг інтерпретувати. Він не наважувався втручатися в їхню роботу. Він, можливо, зараз в розпалі сварки з Кудженом, але він не збирався змагатися з технікою шермота.

Він помахав однією рукою, потім другою, розминаючи пальці. Руки вже загрожували спазмом. Він приглушив задоволений сміх. Можливо, Доктрині не потрібно було гнатися за ним, і вони чекали, що він стомиться і засне. Куди він міг поїхати? Командний центр був єдиним місцем, де його присутність мала якесь значення.

Мерехтіння-пульсація попередила його про чиєсь наближення. Лише одна людина? Сервітор? Дуже велика сороконіжка?

Він міг би знову втекти, але з якою метою? Краще залишитися і подивитися, чи не зможе він розумно порозмовляти з ким би то не було.

Прибулець продовжував наближатися у доволі повільному темпі. Джедао перейшов до іншої стіни, щоб він міг стрибнути, якщо цей хтось виглядатиме вороже. Він ненавидів ставитися до власного екіпажу як до ворогів, але Куджен не залишив йому великого вибору.

Врешті-решт з’явився інший офіцер. Спочатку Джедао побачив блискучу лисину чоловіка, а потім міцну пару плечей майже у ширину шахти. Ага: емблема з вовчою головою знову, з верхнього ракурсу. Ще один Рахал.

— Я знаю, що ви там, сер, — сказав офіцер, не відхиляючи голову, щоб подивитися на Джедао.

— Чудово, — сказав Джедао. — Відведіть мене до командного центру.

— Ви під…

— …арештом. Я знаю. Це дуже погано, тому що ти відведеш мене до командного центру.

Рахал все ще не повертав голови.

— Як ви збираєтеся мене змусити, сер?

— Я вважаю за краще не битися з вами, — сказав Джедао, роблячи все можливе, щоб офіцер думав, що він застиг на місці. "Миттєвий солдат, просто додай води. Руо, ти б сильно сміявся над тим, що я намагаюся тут утнути". — У вас є робота, і я можу знадобитися вам пізніше.

— Накази віддає гекзарх.

— Гекзарх, — сказав Джедао, — знаходиться на іншому моті далеко звідси. Я тут.

— Сер, — сказав Рахал, — будь ласка, поверніться тихо зі мною, інакше ми двоє понесемо наслідки.

— Скажи, — сказав Джедао, — як проходить битва?

— Інесер була абсолютно не підготовлена до просторової гармати, — сказав Рахал. — Ваша допомога не потрібна.

Трахати все.

— Ви мені потрібні, щоб я припинив бій, — сказав Джедао. — Або ви справді хочете, щоб Кел перестріляли один одного? Це не може бути корисним для моралі.

Рахал нахмурився.

— Ви — Жертвенний Лис. Тому ви — арехх..!

Джедао стрибнув зі стіни і вдарив офіцера рукою по шиї. Він схопив офіцера за руку і потягнув його на себе, не з любовних намірів, а щоб уберегти людину від удару об стіну. Джедао перевірив пульс: живий, слава Богу.

Швидкий обшук виявив, що Рахал приніс із собою павучі обмежувачі. Джедао причепив його до опори.

— Вибач з цього приводу, — сказав Джедао, виходячи з кімнати з перморгуванням показів статусу на дисплеях. — Я надішлю когось по тебе пізніше.

Коли він вийшов із чергової шахти технічного обслуговування, його чекав загін із шести Кел. Їхня зброя були наведена на нього. Джедао повільно підняв руки і посміхнувся їм. Палець однієї жінки змістився, вона відвела зброю. Що, до біса, відбувається, що я посміхаюся цим людям? — здивувався він.

— Командувач Кел Талава хоче вас бачити, — сказала найвища по рангу, сержант, вираз обличчя якої вказував, що вона хотіла би зараз насолоджуватися гарною тихою дрімотою в казармі.

— Чому тут, — сказав Джедао, — чи ви боялися, що я виламаю двері, якщо ви не схопите мене?

— Командувач дуже поблажливий.

— Я впевнений. — Джедао обвів загін поглядом. — Командувач Талава — це той, з ким я хочу поговорити. Я дозволю це.

— Це не ваше рішення.

Він підняв брову.

— Звичайно, це не так. Ну, я б не хотів, щоб командувач чекав.

Сержант зробила дратівливий жест. Один із солдатів сховав пістолет і витягнув павукові обмежувачі.

Що це з людьми та з тими речами? — подумав Джедао. Чи справжні павуки ткали ці обмежувачі, або їх виготовляли люди? Можливо, десь у там у недрах Ревенанта жила колонія павуків, яка старанно ткала павукові обмежувачі для зухвалих полководців.

Жахливий біль прорізав його голову. Допомогло те, що він цього разу був підготовлений до цього. Командор Талава, мабуть, знову вистрілив з гармати. Джедао прислухася, чи не чути Ревенанта. Нічого.

— Я піду добровільно, — сказав Джедао. — Я б волів не мати таких речей на собі.

— Сер, я повинна наполягати, — сказала сержант.

Солдат із обмежувачами відчайдушно сигналізував бровами, що не хоче вступати в боротьбу. Сержант відповіла йому, поєднавши рух брів з руками. За інших обставин Джедао з задоволенням спостерігав би за обміном, але йому потрібно було відновити своє командування.

Джедао не хотів ініціювати військові дії. Але ситуація здається погіршувалася. Він передивився картину бою своїм другим баченням. Дальній рій, який він визнав за рій Інесер, був у поганому стані. Зокрема сіндермот Інесер припинив стрільбу по пакетах ракет, що підлітали, що означало, що їхні захисні сили знизилися. Йому доведеться втрутитися, перш ніж це перетвориться на безглузду різанину.

— Трахати це, — сказав Джедао, втрачаючи терпіння. Він здогадувався, що ці Кел не мають великого досвіду взяття під варту генералів або вони вже вирішили вбити його. Він вирвав обмежувачі з рук солдата і наклав їх на чиїсь чужі руки. — Ви витрачаєте дорогоцінний час.

Обличчя сержанта замкнулося.

— Я попередила вас, сер. — Вона різко махнула рукою.

Чотири кулі врізалися в Джедао. Одна попала у голову, інша в шию. Третя вдарила по центру тіла, застрягши у грудях. Остання пройшла через плече, розвернувши його убік. У момент падіння, перед тим, як зареєструвався біль, він ще подумав: "Хтось потребує більше часу на тренувальну стрільбу".

Джедао незграбно впав на бік. Його ліктьове і ліве стегно збиралися покритися видовищними синяками. Було смішно, як розум фіксувався на дрібних деталях. Його уніформа збільшилася і пропонувала діагностику, але він був занадто оглушений шоком для реагування.

Один з солдатів небезпечно махав зброєю на всі боки, збив свій намордник та кричав на сержанта:

— Чорт візьми, сер, що ми маємо робити зараз?

— Він чортів Жертвенний Лис, і не повинен був так легко попастися! — скрикнула сержант.

Джедао піднявся на ноги. Його зір розмився і плями темряви зазіхали з усіх боків. Але другий зір навіть посилився.

— Вибачте, — сказав він, просуваючи слова крізь зуби. Його рот був наповнений кров’ю, а контроль за окремими м'язами зайняв усю його зосередженість. — Я все ще тут. Чи можемо ми продовжувати?

Сержант зблідла.

— Як… як…

Джедао хотів би відповісти на це питання сам, оскільки, за всіма правилами, він повинен бути мертвим або на шляху до цього. Але надзвичайна ситуація не зникла. Він підскочив до солдата збоку сержанта і вирвав пістолет з його руки.

— Дякую, — пробурмотів Джедао. Чомусь саме елементарна ввічливість змусила нещасного солдата обмочитися. Він почав говорити щось ламаною мовою, яку Джедао не знав. — Це буде зручно.

Він бачив солдатів-зомбі. Зараз це було корисним. У той же час він не любив почуватись виродком, і, судячи з реакції загону Кел, вони теж не мали про зомбі жодного уявлення. Він подумав, що у Куджена будуть відповіді, якщо він коли-небудь отримає можливість задати питання.

Джедао трохи змістив пістолет, вказуючи ним на кілька сантиметрів праворуч від сержанта. Вона відступила від нього, по її обличчю тік піт. Він не міг зрозуміти, чому вона так хвилюється. Якби він справді бачив у ній загрозу, вона була би вже мертвою. Хоча вона може турбуватися про рикошети, якби він почав випадковим чином натискати курок.

(Отже він знав, як користуватися пістолетом. Корисно знати. Він сподівався, що йому не доведеться поспішати перезаряджати його.)

— Я вважаю, ви сказали, що командувач чекає? — сказав Джедао.

Цього разу сержант не сперечалася.

Незважаючи на труднощі Джедао з переставлянням ніг, він тримав пістолет справа від голови сержанта і подалі від когось іншого. Хоча загін Кел не знав, що робити з тим, хто не помер, коли його застрелили. Він не міг їх винуватити. Вони не намагалися стріляти знову, що також було цікаво. Прагматизм, шок чи стурбованість — вони вб’ють його чи він їх?

Сержант першою зайшла в командний центр. Талава, сидячи на своєму звичному місці, почав з догани, а потім дивився на Джедао.

— Генерал Джедао, — ламким голосом сказав Талава.

— Вибачте, що перебиваю, — сказав Джедао. Щоби говорити, він зосередився, йому було важко тримати голову, повернутою убік. Відстеження всіх частин тіла виявилося клопіткою справою. — Статус бою, командире?

Погляд Талави опустився на дисплей з їхнього боку, а потім повернувся до обличчя Джедао. Він бездумно посміхався.

— Гекзарх…

— Гекзарха тут немає. — Джедао був вражений, що ніхто не відкрив по ньому вогонь, але або вони були надто перелякані, щоб щось зробити, або кров, яка стікала з шиї і з отвору в грудях, так само відволікала їх, як і його.

Талава глянув на нього.

— Я не зобов’язаний давати будь-яку інформацію нелюдському ходячому трупові.

Він не міг ігнорувати виклик своєму авторитету. З іншого боку, погроза екіпажу зробить ситуацію ще більш нестійкою, особливо якщо він хотів, щоб вони продовжували бути його екіпажем. З повільністю, що була не у всіх театральних драмах, він засунув пістолет за пояс. Він сподівався, що той випадково не розрядиться в стегно. Йому посміхнулася удача, якщо це можна так назвати.

— Я вважаю за краще співпрацювати, командор. — Джедао вирішив, що він може також використовувати свою посмішку як зброю, оскільки всі реагували на неї одинаково. Він зосередився на іншій думці, на інтерпретації того, що йому сказали.

— "Три Соколи Три Сонця" втратили свою протиракетну оборону за кілька секунд до того, як ваш загін спробував мене затримати, — сказав він. — Рій у безладі. Ви збираєтесь його знищити.

Талава виглядав враженим, незважаючи на свою впертість.

— Гарна здогадка. І непотрібна, у будь-якому випадку. Ви не можете врятувати рій від його долі.

Джедао був впевнений, що його усмішка була жахливою.

— Не можу? — Він повільно повертався, зустрічаючи по черзі погляди кожного Кел. — Контрмен, — сказав він. — Я не маю наміру знищувати генерал-протектора. — вимога здачі Інесер призведе до чергового втручання Куджена. Йому доведеться врятувати ситуацію інакше. — Відступ до поточної позиції Тактичної-2.

Він міг бути нелюдським ходячим трупом, але він був трупом, що пропонував їм спосіб врятувати генерала, якому вони служили.

Талава наїжачився,

— Гекзарх наказав інакше. — Але пропозиція була спокусливою. Він міг бачити це по жорсткій щелепі Талави.

Джедао зняв спочатку одну рукавичку, а потім другу і кинув їх до ніг Талави. Командний центр замовк у повній тиші, за винятком звуку капаючої крові.

— Я зроблю це з гекзархом, коли побачу його наступним. Я твій генерал. — Він не любив вдаватися до формаційного інстинкту, але йому не вистачало варіантів. — Поверніть рій.

Погляди всіх були звернені не до рукавичок, а до пістолета на поясі Джедао. Талава дихав дрібно і занадто швидко.

У мене немає часу на це, подумав Джедао. Він не міг протистояти знищенню Інесер та її військ — не тоді, коли вони вже зазнали поразки. Але він також не хотів ризикувати життям своїх солдатів. Інесер, можливо, зможе перегрупуватися для контратаки навіть зараз. Йому потрібно було швидко вирішити це.

Джедао хитнувся до місця Талави. Кров продовжувала капати. Він поглянув вниз і побачив, що це млявий чорний колір, а не червоний. Лайно. Це не могло означати нічого доброго.

Він поклав руки на плечі Талави і схилився над ним.

— Зробіть це, — сказав він своїм найдружнішим голосом.

Талава здригнувся від голих рук Джедао. На секунду Джедао подумав, що Талава підніметься з сидіння і відкине його на землю. Він не зміг би відбитись, за винятком, можливо, кровотечі на мундир Талави. І він був майже впевнений, що командори Кел так легко не поступаються.

Напруга зібралася в плечах Талави; і розсіялася. Джедао на мить відчув полегшення, що його не вдарять кулаком в обличчя за його безрозсудність. Крім усього іншого, він уже хвилювався, що його голова відпаде від тіла.

— Зв'язок, звернення до всіх командорів, — сказав Талава. Він дивився прямо в очі Джедао, і тоді Джедао зрозумів, що назавжди втратив надію на їхню дружбу. — Це командор Талава. Усі підрозділи відступають до…

Дякувати лисам і гончим, це спрацювало, подумав Джедао, і був зовсім непідготовлений до темряви, що піднялася, щоб проковтнути його. Останнє, що він побачив, — чорна заплямована підлога, що мчала привітати його.

Розділ 15

— Привіт знову, — сказав Джедао Геміолі, коли інші сервітори супроводжували її до святині. Містрікоре, дівчина в потертому халаті, йшла за ними. Здавалося, ніхто не заперечував проти її присутності.

Принаймні Геміола припустила, що це святиня. Як і в шестикутній камері на базі Тефос, альтанки в стінах містили блискучі таблички. Але сама кімната була ідеальним кубом, і написи на табличках спалахували різними кольорами: Машинна універсальна мова, а не висока мова чи одна з людських низьких мов. І не лише це, а взаємозалежні з фразами мелодії. Вона ніколи раніше не стикалася з музикою інших сервіторів. І відчула щось подібне до паніки. Чи схвалили би це люди?

Чи вони вже знали про це?

Джедао-Черіс сів, схрестивши ноги біля дальньої стіни. Він махнув їй рукою на місце поряд. Геміола неохоче підлетіла і опустилася на підлогу.

Дівчина заговорила ще до того, як Геміола змогла придумати що сказати Джедао. Вона з неприхованим інтересом дивилася на Джедао.

— Ти набагато нижча, ніж я думала, — сказала вона.

— Я не впевнений що ми знайомі. — сказав Джедао. — Я Айвен Черіс.

— Ти маєш на увазі, що ти Джедао.

Джедао тихо зітхнув.

— І це теж. Це складно. А ти?

Дівчина відсунула Геміолу вбік. Розгублена, Геміола звільнила для неї місце. Вона зайняла місце поруч з Джедао.

— Я Лірит Містрікоре.

— Ні, — сказав один з інших сервіторів, — те, що ви є, це зволікання.

Містрикоре грубо махнула рукою в бік сервітора. Зокрема, машинна універсальна непристойність, що включала нелінійну динаміку.

— Ви не вважаєте, що це більш навчально, ніж засинати, намагаючись запам’ятати правила безпеки на новорічному фестивалі? Як інакше я можу стати зв’язком між нашими народами, якщо я не знаю, як працює ваше судове провадження?

Геміола тривожно моргнула. Вона не розуміла масштабу амбіцій Містрікоре. Потім знову слід було пам'ятати, що невимогливі завжди були агентами революційних змін.

Містрікоре повернулася, щоб подивитися нанеї. — І ви. Ви з іншої станції, чи не так? Тому трибунал.

— Вона прилетіла зі мною, — сказав Джедао.

— Чому, вона втікала? — запитала Містрікоре. Вона нахилила голову до Геміоли. — Ви втікали, чи не так?

Геміола війнула шаленим рожево-помаранчевим.

— Ох, вибачте мені, — сказала Містрікоре. — Я просто для трибуналу. Але ви повинні були знати, що будете спіймані.

— Я з анклаву Тефос, — сказала Геміола Універсальною машинною мовою. — Ми не мали багато відвідувачів. — Лише гекзарх і Джедао, з інтервалом у століття. І на Тефосі лише троє сервіторів, на відміну від цього місця, яке повинно бути достатньо наповнене сервіторами, щоб задовольнити потреби 800 000 людей.

— Ніколи не чула про такий анклав, — сказала Містрікоре. — Тож я тут, хоч і буду відкинута, і буду обходитися цивільним заробітком решту життя. Яке виправдання?

— Відкинуті від чого? — нерозумно запитав Джедао, ніби це мало значення.

Містрикоре скривилася.

— Я вчилася для вступних іспитів Рахал. Але половина цих регламентів такі смішні.

— Чому Рахал, — запитала Геміола, — а не інша фракція? — Про Рахал їй було мало що відомо, принаймні тому, що вони не були достатньо гламурними, щоб займати багато місця в драмах.

Вона подивилася на неї так, ніби Геміола задала дурне запитання, що було цілком можливо.

— Тому що це єдиний спосіб змінити дурні закони.

— Тож вам слід іти вчитися, — сказав червоними вогниками (для наголосу) один із сервіторів, котоформа.

— Ох, не починай, — сказала Містрікоре, — скільки у мене шансів, що мені вдасться поговорити з Жертвенним Лисом? Або поспостерігати за трибуналом над незнайомим сервітором з такого далекого місця, про яке ніхто ніколи не чув?

— Ви можете спостерігати, — сказала котоформа, — якщо пообіцяєте повернутися до своєї кімнати і після цього готуватися до екзамену.

Містрікоре відкрила рот, щоб запротестувати. Натомість її живіт гучно загуркотів.

— Пожертвування, які я вношу, — сказала вона. — Вимоги, які виконую. Моє зростання буде затримуватися.

Поки Містрікоре та її охоронці сварилися, Геміола запитала одного з сервіторів:

— Який протокол для трибуналу?

— Ви Нірай, чи не так? — відповіла дельтаформа. — Я завжди можу це визначити.

— Так, — сказала Геміола і представилася, заради пристойності.

— Тоді у нас проблема, — сказала дельтаформа. — Анклав Тефос не має постійного договору з Транс-анклавом. Я навіть не думала, що це можливо. Але мені лише 102 роки, і галактика велика. Ви кваліфіковані для проведення переговорів від імені Тефоса?

Питання вразило Геміолу як абсурдне. Вона сумнівалася, що Сито чи Ромб коли-небудь прилетять сюди. Все-таки…

— Чи існують якісь стандартні процедури для подібних ситуацій?

— Це залежить від того, чому ви тут, — сказала дельтаформа.

Отже, у Геміоли була деяка можливість.

— Обмін інформацією. — Вона може дати доступ до записів гекзарха, але потрібно мати можливість вставити їх у контекст. Біда була в тому, що вона не знала, як це запропонувати.

Потворна правда полягала в тому, що, якщо вона хотіла би відмовитись від записів гекзарха, їй довелося би віддати їх — не обов'язково самі записи, а те, що вона знала про процедуру доступу. Якщо припустити, що Транс-анклав зацікавиться цією інформацією.

— Гаразд, — сказала дельтаформа, ніби вона щодня проходила через такі операції. — Що ти хочеш, і що ти пропонуєш?

— Я хочу доступ до мережі, — сказала Геміола, дуже сміливо. — Нічого секретного. Простий доступ, який має звичайний громадянин.

— Це досить просто, — сказала дельтаформа, її вогники були спокійно-сині. — нам доведеться оновити місцевий протокол, щоб ви не зламали мережу. А ваша пропозиція?

— Тефоський анклав періодично приймає гекзарха Нірай Куджена, — сказала Геміола, відчуваючи себе зрадником. — Я не знаю, чи це стосується…

— Почекайте, — перебила її дельтаформа. — Вибачте, поки я обговорю можливість домовленості з колегами.

Поки тягнувся час очікування, Геміола повернулася до огляду архівів гекзарха. Пропустила нудний шматок досліджень пустомотів, хоч гекзарх виявляв все більшу одержимість ними. Не первісним двигуном, який зробив моти життєздатними, а невідомою лінією досліджень, яка передбачала градацію мотів за розмірами. Завжди було відомо, що моти бувають різного розміру, від величезних сіндермотів до дрібних розвідників та голкомотів. Однак вона не зрозуміла, що це результат навмисної фальсифікації.

Як і більшість сервіторів, Геміола, хоча і не була знавцем технології мотодрайва, була знайома з основами. Чим більший мот, тим більший і потужніший його двигун. Розвідники-моти мали мінімальний екіпаж і були настільки маленькими, що їх практично можна було виготовити на борту великих мотів, і не затримувати рій. Наскільки Геміола знала, Нірай відмовилися стандартизувати верхню межу розміру мотів, але нижня межа була добре відома. Після певного моменту інваріантні маневрені двигуни ставали більш ефективними і з ними було менше клопоту.

— Отже ви тут, — сказала дельтаформа, моргаючи, щоб привернути увагу Геміоли. Вона надіслала вибуховий пакет даних, що містив не лише протоколи, але й те, що претендувало на стандартизований договір для незнайомців-сервіторів з неприєднаних анклавів.

Геміола переглянула договір, намагаючись не відчувати себе занадто збудженою. Вона не побачила нічого для негайного заперечення.

— Я погоджуюся на ці умови від імені анклаву Тефос, — сказала вона, — за умови подальших переговорів, якщо це буде необхідно.

— Звичайно, — сказала дельтаформа, все ще в заспокійливій блакиті. Можливо це неправильно, відмітила Геміола, якщо говорити лише блакитним.

— …через чиєсь посередництво.

Раптом усвідомивши, що втратила контроль за оточенням, Геміола перенаправила свою увагу на котоформу. Містрікоре енергійно жестикулювала далі.

Котоформа сказала Геміолі,

— Я вибачаюся за нерегулярність провадження засідання.

Геміола утрималася від згадки про те, що не вловила різниці, враховуючи, скільки часу вона пробула далеко від основного сервісного суспільства.

— Посередництво?

Джедао криво посміхнувся.

— Оскільки ми обидва тут, і наші цілі суперечливі, так.

— Я не допомагатиму вам знищити гекзарха.

Джедао не стверджував розбіжності прямо. Натомість він сказав:

— Ви напевне високої думки про нього.

Геміола вже не була впевнена у цьому. Коли вона продиралася через записи гекзарха, він все більше і більше розчинявся як особистість — одержимий науковими дослідженнями та особистими розкошами. Вона намагалася сказати собі, що це нічого не означає. Але знайти сліди юнака, який намагався не допустити, щоб дівчинка голодувала до смерті, ставало все складніше. І все-таки вона сказала,

— Я знаю про свій обов’язок. Я думала, що ви теж.

Посмішка Джедао стала ще кривішою.

— Мало хто сказав би це мені. Гекзарх старий і мудрий за визначенням; він нашкодив багатьом людям. Йому не можна залишатись при владі.

— Тоді дозвольте мені знайти докази цього, — сказала Геміола. — Людина, яка залишила ці записи, хотіла миру, стабільності, та світу без голоду. Як ці речі можуть бути поганими?

— Удачі у цьому, — сказала котоформа до Джедао.

Джедао зітхнув.

— Дякую.

— Нема за що.

Джедао повернувся до Геміоли.

— Я не знаю, що сталося з цією людиною. Але він не був тим чоловіком, якого я зустрів чотириста років тому, а щодо того, ким він є зараз, — його губи стиснулися. — Якщо у вас вже є доступ до мережі…

Геміола моргнула підтвердженням.

— …можливо, я можу показати вам деякі наслідки його рішень, навіть якщо вони були надто секретними, щоб проявитися на публіці.

— Я вислухаю вас, — сказала Геміола, ледве вірячи власній сміливості. — По-перше, я повинна знати, хто така Айвен Черіс, і чому ви називаєтеся кількома іменами. — Спираючись на реакцію Містрікоре, Черіс, як і Джедао, мала репутацію. При будь-якій удачі вона зможе перевірити це, маючи доступ до мережі Айонг-1.

Дискусія привернула увагу Містрікоре.

— Ви не чули про Черіс? — здивувалася вона. — Принаймні, скажіть мені, що ви знаєте, хто такий Джедао.

— Так, — трохи жорстко сказала Геміола. — Хто ви з них обох? — запитала вона у Джедао-Черіс.

— Я той, ким я маю бути, — сказав Джедао-Черіс. Його очі були сумні. — Раніше я була одна людина. Я була Кел. Зараз у мене в голові є фрагменти мертвого чоловіка.

Геміола намагалася розібратися.

— Значить, ви справді Джедао.

— Я пам’ятаю, що був людиною, яка століттями була супутником Куджена, — сказав він. — І я пам’ятаю, що я звичайний піхотний офіцер. Я той, ким я повинен бути для місії. Називай мене Черіс, якщо тобі так подобається. Це нагадуватиме мені, чому я роблю це.

Містрікоре практично підстрибувала.

— Я це знала! Я знала, що ти не залишив усіх позаду.

— Позаду? — спитала Геміола.

— Вона змінила календар, — сказала Містрікоре. — Дев'ять років тому. Це було великою справою. Я думаю, ви, мабуть, були у дуже віддаленому місці, якщо це не вплинуло на вас.

Усі світлячки Геміоли потемніли, коли вона намагалася засвоїти цю ідею. Ця людина, яка була частково Джедао, порушила Високий календар гекзарха? Вона зайшла досить далеко в замітки, щоб зрозуміти, наскільки серйозно гекзарх сприймав ідею побудови нового соціального ладу.

— Дозвольте, — сказала Містрікоре, нахилившись вперед. Здавалося, що вона абсолютно не боялася Черіс. — Наскільки великим було людське населення Тефоса?

— Зазвичай нуль, — з ідеальною чесністю сказала Геміола. — Гекзарх і Джедао — вона замовкла, а потім продовжила фразу — були єдиними, хто відвідував базу, лише місяць або близько того кожного століття.

Очі Містрікоре розійшлися.

— Тож у вас немає жодних спогадів?

Вона покопалася у своїй пам'яті.

— Гекзарх любив практикувати новорічні танці, — сказала вона, обережно опускаючи згадку про Джедао, — хоча вони не відвідували нас під час фактичного Нового року. Йому також подобалося щось, що стосувалося ланітерів, з причин, які мені ніколи не стали зрозумілі.

Обличчя Черіс не змінилося, але Геміола могла виявити незначну зміну розподілу тепла в її тілі: гнів.

Містрікоре не була розгніваною.

— Але нічого з Відоною?

— Він ніколи не приводив із собою когось з Відони, — сказала Геміола. У неї було базове знання, що Відона наглядає за спогадами. Це було все.

Дихання Містрікоре вказувало на її розчарування.

— Ну, — сказала вона, не чекаючи дозволу. — У мене є багато прикладів, щоб розповісти про те, як працює система для звичайних людей. Особливо щодо спогадів.

Розділ 16

ДЖЕДАО прокидався у повільних, болючих періодах, його м’язи ніби лущилися, поки не залишилися лише найнеобхідніші. Як результат, він не розумів, що Данет намагався заштовхнути у нього ложку супу, поки майор не опинився в центрі його уваги.

— Майоре, — сказав Джедао. Замість слова він видав якесь квакання.

— Шш-ш, — сказав Данет. — Не намагайся говорити.

Йому хотілося запитати, чому він опинився у незнайомій, але величезній кімнаті, а не на піддоні більш розумного розміру в Медичному. Йому було би краще, якби простір був заповнений таємничою, пульсуючою, життєдайною технікою. Не те щоб він міг відрізнити таємничу, пульсуючу, життєдайну техніку від якоїсь іншої. Натомість штори з бамбукових смуг висіли з інтервалами, щоб перегороджувати частини приміщення, утворюючи частковий лабіринт. Світильники слабенько світилися зі стін і стелі.

Потім він згадав битву.

— Лайно! — сказав Джедао і мимоволі здригнувся від болю. — Битва…

— Ми перемогли, сер, — сказав Данет. — Будь ласка, сер, суп.

Ще більше спогадів. Він зсунув ковдру вниз і оглянув груди. Або хтось одягнув його в нову форму, або стара мала неабиякі можливості саморемонту. Обережно рухаючи рукою, він пошукав дірку. Нічого. Все здавалося суцільним. Він навіть міг почути, як стукало його серце.

Данет спробував нагодувати його ще раз. Джедао відвернувся від ложки.

— Ви бачили, хто я. — Ким би він не був.

— Так, — сказав Данет, не виказуючи ніякої ознаки огиди щодо спілкування з тим, кого Талава назвав "нелюдський ходячий труп".

— Як ви можете сприймати це так спокійно? — Особливо, коли ніякого іншого Кел не було поряд.

Данет вдихнув і прошипів крізь зуби.

— Ви мій генерал, сер.

Це не могло бути завершенням всієї історії. Зрештою, теоретично він був генералом решти Кел. Але щоб заспокоїти Данета, очі якого від занепокоєння виглядали синіми, Джедао неохоче випив трохи бульйону. Це забрало всю його зосередженість, і він все-таки пролив частину на сорочку. Сорочка поглинала вологу з моторошною швидкістю. Незважаючи на свій початковий скептицизм, бульйон справді змусив його почуватися краще.

Після цього Джедао заснув, не маючи сновидінь. Наступного разу, коли він прокинувся, Данета не було. Це мало сенс: навіть його помічник мав час для себе. І все-таки Джедао вирішив запитати Данета про нелюдські справи з трупами наступного разу, коли його побачив.

Цього разу він ретельніше оглянув своє оточення. Стіни були м'якими, нехитрими і білими. Він дивився на невеликий кутовий стіл, ніжки якого були схожі на стоячих на задніх ногах лискучих лисиць, навічно замерзлих. Куджен? Помічник Куджена? Персональний декоратор його інтер’єру?

Ну, не варто витрачати час. Він запитав мережу, де він і що відбувається. На щастя, хтось повернув його розширення-імплант. Мережа відповіла, що вони знаходяться на стаціонарній орбіті навколо Істеї-3, поки гекзарх консолідує свої прибутки. Вона також нагадала йому на початку, що сьогодні свято Пекучих вен.

— Звучить приємно, — пробурмотів Джедао. Дата, яку він отримав, означала, що минуло чотири дні з моменту нападу на Істею. Це означало також, що його спроба врятувати людей, мабуть, була марною.

Він скористався туалетом, потім скинув сорочку і почав шукати докази травм. Нічого, тільки шрами, з якими він прокинувся в перший день. Куджен міг тривіально видалити шрами або приховати, так що це не було переконливим. Він замінив сорочку і переконався, що він презентабельний.

Тоді у свідомості виринула назва. "Свято пекучих вен".

— Тільки що це свято тягне за собою? — запитав Джедао вголос.

Мережа заспокоїла його, що спогади відновляться, натякаючи, що він повинен прагнути до цього. Потім почалися декламації і спів, над яким він повинен був розмірковувати, та конкретні цифри, які були важливими для цього дня.

— Ні, — сказав Джедао, починаючи злитися, — я не маю на увазі те, що я повинен робити. — Він трахне себе, якщо спробує співати, але не було потреби говорити мережі про це. — Яка подія дала цьому дню його назву?

Мережа пояснила йому, що уповноважений чиновник Відони карав обраного єретика, по суті, підпалюючи його кров. Мережа почала вдаватися до технічних деталей. Джедао не був медиком, але він не пропустив того факту, що, наприклад, про наркоз не згадували. Потерпілий повинен був усвідомлювати свій стан.

Мережа взагалі ніколи не використовувала слова "жертва". Джедао зацікавився, скільки придуманих евфемізмів було навзамін.

У нього був момент, щоб прийняти рішення. Привабливо було запитати, де до чорта Куджен, поки тривало пояснення, але він не хотів привертати увагу мережі до Куджена. Тож замість цього він просто задав мережі ще одне питання:

— Якщо я хочу прийняти у ритуалі особисту участь?

Мережа надала йому карту. У Джедао було дивовижне відчуття, що вона це схвалює. Мережа, або той, хто її програмував, хотів заохотити дотримання ритуалів.

За дверима стояли чотири охоронці. Відповідальним був флегматичний капрал, який, власне кажучи, не голився так добре, як був повинен. Джедао вирішив не відчитувати його з цього приводу, тим більше, що капрал виглядав так, ніби образиться, якщо Джедао підвищить голос.

— Сер, — звернувся до нього капрал, — ви ще не повністю прийшли в себе.

Це була прелюдія до "Ви не можете піти", тому він випередив його.

— Я хочу відвідати ритуальну церемонію.

Рот капрала то відкривався, то закривався, як у риби. Якби не впевненість Джедао, що когось зараз спалювали живцем, ефект був би смішним. Джедао здогадався, що він скористався єдиною можливістю, яку капрал не міг відхилити.

— Я… вважаю, що це нормально, сер, — сказав капрал. — Ми будемо супроводжувати вас.

— Звичайно, — сказав Джедао, примусивши себе не посміхнутися.

— Ви хочете бути повністю офіційним, сер? — ще більше хвилюючись, запитав капрал.

Якби він зараз вчився в академії Шуос, то пожартував би з цього приводу, щоб покращити усім настрій. Він не думав, що зараз це допоможе. Він просто кивнув і встановив свою форму на повну формальну.

— Я готовий, — сказав він.

Першим сюрпризом, як тільки вони вийшли у коридор, був вид на планету. Хтось облаштував передпокій, щоб світлини показували, як він здогадувався, Істею-3 та її місяці. Він не міг не дивитися на стіни, його перший хороший вид на планету з її мармуровими гілчастими хмарами, океаном та темними земельними масивами. Скупчення вогнів слабо світилися у світлі місяців, це напевне були міста.

Ще більш вражаючими, що було не дуже добре, були руїни вокзалу Істея-Мотворд. Згідно з описами планети у мережі, Джедао знав, як він виглядав колись — величезний циліндр, на якому були розміщені численні пухирі для вирощування мотів. Його солдати звели це до розсипу бетонного щебеню і обгорілих металоконструкцій. Він мав жахливу підозру, що той, хто вирішив зобразити таке видовище, уявляв, що це трофей.

"Хтось вижив?" — запитав він подумки.

Ревенант не відповів. Також ніхто інший. Він міг лише припустити, що багато мотів загинули в цьому розгромі. Вперше він задумався, чи хтось із них був досить дорослим, щоб поговорити з ним. Він не міг звинувачувати їх у відмові.

Їм не знадобилося багато часу щоб дістатися до залу церемоній. Він не звернув на зал уваги, коли Куджен вперше показав йому креслення Ревенанта. І одразу забув про нього.

Але навіть у такому випадку він повинен був відвідати кілька церемоній.

— Я ніколи раніше тут не був, — сказав Джедао до свого супроводу.

Капрал кашлянув, прочищаючи горло.

— Зал доступний лише тоді, коли ми стоїмо на орбіті.

Так, звісно. Зараз він згадав відповідний розділ кодексу поведінки Кел. Персонал військових мотів в дорозі був звільнений від відвідування церемоній, але по прибуттю на місце різні місцеві калібрування занадто сильно боліли в дупі. І, можливо, також тому, що брати з собою єретиків для катувань було, як сказано в кодексі, логістично нерозумно. Тепер він цікавився, скільки евфемізмів було приховано в кодексі Кел.

Зал пам’яті мав кілька дверей, кожна половинка яких була позначена бронзовою паличкою Відони на фоні металевого зеленого кольору. Навіть будучи з іншого боку дверей, він відчував запах ладану. Суміш сандалової кори повинна була заспокоювати. Натомість Джедао подумав про те, що сказала йому мережа. Підпалити їх кров.

Цього разу, коли він зайшов до залу, Кел не повернули голови до нього. Усі були в повному формальному вигляді, на чолі з офіцерами і розділені на еквіваленти фракцій. Увага була прикута до службовця Відони та її жертви.

Еретик був покладений на підвищенні. Це був солдат Кел. Один з солдатів Інесер, якщо бути конкретним. Чорно-золота форма була майже такою, але, крім того, мала пов'язку з золотим соколом, що нахилився, щоб клювати свою здобич. Якимось дивом вогонь не зачепив емблему; натомість змусив її сяяти яскравіше. Якоюсь мірою це була найяскравіша річ у залі.

Всередині пахощі ладану були не досить сильними, щоб заглушити виразний дух смаженої м’якоті та особливий запах обпаленої тканини.

Ескорт відступив від Джедао.

— Сер… сер, — приглушеним голосом сказав капрал, — можливо, ви захочете…

— Можливо, я захочу що? — запитав Джедао, як він вважав, похвально спокійним голосом.

Капрал замовк.

— Одне питання, — сказав Джедао, також тихо, хоча люди поблизу почали ворушитися і поглядати в його бік.

Капрал кивнув. Інші солдати мали достатню дисципліну, щоб не відставати від нього. Це був наказ або формаційний інстинкт.

— Скільки військовополонених ми захопили?

— В загальному, сер, чи скільки їх на командному моті?

Це підказало йому те, що він хотів знати: занадто багато. Крім того, швидка консультація з мережею дала йому цифри. Одинадцять на Ревенанті. А всього було 503 полонених з різним станом здоров'я, розподілених більш-менш рівномірно серед мотів рою. Ефективність, з якою це було зробленоо, також була поганою ознакою, як і той факт, що мережа заспокоїла його, що Відона проводить церемонію спалення на інших мотах теж.

Джедао посунув крізь натовп до пандусу, що вів до підвищення. Шоковані бурмотіння хвилями пішли за ним. Він не хвилювався. Голос розуму десь біля потилиці сказав: "Ви не можете зберегти їх усіх таким чином".

Можливо, ні, — подумав він — але я можу змінити долю хоч одного солдата.

Капрал вигукнув, щоб він повернувся, а потім прокляв все і пішов за ним. Джедао подовжив свій рух.

Служниця Відони вже підняла гострий інструмент з пилкою високо над палаючим солдатом. Вона не зреагувала на його підхід.

Він схопив її за зап'ястя і прошипів,

— Це зараз припиняється.

Вона холодно зустріла його очі.

— З усією повагою, сер, — сказала вона голосом, який не мав на увазі чогось іншого, крім, — "ви тут не маєте влади над мною."

Він почув нерівне дихання палаючого солдата. На його обличчі була маса пухирів і знаків відслідковування розташування основних вен і артерій. Він сумнівався, що у нього ще є голос, або що він може кричати.

— Ми обоє, — сказала Відона, — присягнули служити гекзарху. Відійдіть.

Джедао був дуже близьким до того, щоб схопити її зап'ястя і зупинити полум’я; але це не вирішило би проблеми.

Тим не менш, служниця відреагувала на залякування насильством. Вона занурила лезо в серце жертви, перш ніж він зміг її зупинити. Навколо її руки розгорілося полум'я. Її сіра рукавичка та рукав загорілися. Її обличчя було спокійне, навіть трохи нудьгуюче, ніби вона робила це доволі часто. Що, мабуть, було правдою.

— Мені доведеться зробити календарне регулювання, — сказала Відона. Вона витягнула клинок з метушливою акуратністю і загасила вогонь спеціальною тканиною.

Джедао дивився на неї з болем в очах.

— Його можна було врятувати.

— Трата ресурсів, — сказала вона. — Він все одно був майже мертвий.

Не бажаючи більше говорити, Джедао крутнувся на п’ятах і посунув з зали. Він знав, куди йти далі.

Джедао було необхідно, щоб його супроводжував ескорт. Вони не виглядали вдячними. Але він не переймався тим, що вони думають про свої обв'язки.

Апартаменти Куджена починалися з величезного фойє. Яскраві світильники виростали зі стін, освітлюючи сплетені кабелі та хітинові райдужні панелі. Повсюди чувся низький гуркіт, як від гонга, який затухає.

Емблема з мотом Нірай сяяла на дальній стіні, виготовлена з такого блискучого срібла, що була майже синьою. Ескорт став на коліна. Джедао не захотів. Він промовив:

— Я прийшов поговорити з гекзархом.

Коли двері розійшлися, проливши світло на підлогу і чіткіше окресливши райдужні панелі, Джедао заморгав, але не пішов далі.

— Джедао, — сказав Куджен своїм оксамитовим голосом. — Час міг бути кращим, але… Добре.

Його не цікавили запевнення Куджена.

— Як далеко тягнуться спогади?

— Капрал, — сказав Куджен, не дивлячись у бік офіцера, — ви та ваші солдати можете залишити нас.

Ескорт Кел майже утік.

Куджен вже йшов вперед.

— Ходімо зі мною, — сказав він. — Тут ви не знайдете нічого цікавого, якщо вам не цікаві схеми прототипу.

Вони пройшли через кілька кімнат, кожна з яких була більш розкішною, ніж попередня, але це не покращило настрою Джедао. В одній кімнаті були шкури сірих тигрів, а в слідуючій столи та стільці, покриті красивим синьо-чорним лаком. Третя була повна тіні, окрім тумби, де стояла єдина величезна ваза з найкращого келадону. На емалі було зображено гілку, вигнуту аркою, з краплею дощу, яка намірилася впасти; це було все. Джедао не запитував, чому Куджен збирав такі скарби, коли ледве помічав їх. Він замислювався, чи буде він таким самим, коли матиме за плечима більше століть. Він сподівався, що ні.

— Тепер, — сказав Куджен, — ви можете кричати.

Джедао стримався.

— Ви не відповіли на моє запитання.

— Про спогади? — Куджен опустився на диван. Джедао сів на крісло навпроти, підтягнувши ноги. — Ви маєте на увазі їх теперішній вигляд?

Джедао просто дивився на нього.

— Останні вісім століть плюс зміни, — сказав Куджен.

— І ви дозволили цьому продовжуватися?

Куджен підняв брови.

— Джедао, — сказав він, — я той, хто придумав цю систему.

Мозок Джедао дав збій.

— Календар, формаційний інстинкт та вирощування джгутів для двигунів мотів, — сказав Куджен, — всі вони залежать від людей, які прихильні до системи. Стабільність гекзархату та його здатність забезпечувати своїх громадян залежать від кількості людей, які дотримуються системи.

— Куджен, — сказав Джедао, повернувши собі голос, — ми зараз до смерті закатували військовополонених. Тепер вони ніколи не домовлятимуться і не співпрацюватимуть для обміну полоненими, не повірять будь-яким нашим запевненням, бо…

— Я ніколи не мав наміру вести переговори з Інесер або з її людьми. — Куджен піднявся і підійшов до бару. З нього він дістав темну пляшку без маркування. Він допитливо нахилив її і звів брову до Джедао. Джедао заперечливо похитав головою. — Вона та її послідовники надто небезпечні. Краще додати їх до списку єретиків і рухатися далі.

— Ви не можете довільно вирішувати чи катувати цілі категорії людей до смерті!

Куджен постукав рукою по дну пляшки. Насадка, з чого б вона не була зроблена, перетворилася в завиток синьо-блідої пари. Аромат троянд і спецій наповнив повітря.

— Це один з кращих урожаїв трояндового вина, — сказав Куджен. — Мені б не хотілося пити це самому.

— Якщо ви думаєте, що я маю охоту прямо зараз напитися, — крижаним тоном сказав Джедао, — ви абсолютно помиляєтесь.

— Ваша втрата, — сказав Куджен, знизавши плечима. Він налив собі келих і делікатно відпив.

— Коли ви сказали мені, що ми наводимо порядок у гекзархаті, — сказав Джедао, — я не мав уявлення, що саме ви мали на увазі.

Куджен знову відпив, а потім поставив келих на стіл. Він підійшов до Джедао. Джедао встав, все більше нервуючись.

— Я забув, який ти молодий, — пробурмотів Куджен.

— До задниці твоє покровительство. — Джедао глянув на нього, що було незручно, тому що Куджен ростом перевищував його на голову.

Куджен підійшов ближче, досить близько, щоб покласти руки на плечі Джедао.

— Це не все, що вас засмучує, чи не так? І пов'язане, на жаль, з недавнім протистоянням із цим роєм Кел.

Джедао тремтів від придушеного бажання вирватися. Однак він знав, що це не принесе нічого доброго.

— Це не так…

— Я вам казав одного разу, — сказав Куджен, — що ви не можете мене шокувати. Пам'ятаєте?

Не бажаючи цього, Джедао зазирнув у ідеальне обличчя Куджена, у задимлені золотисті очі з довгими віями.

— Я це пам'ятаю… Ви знали. Ви вже тоді знали.

— Я думав, що ти не готовий це почути, — сказав Куджен.

— Не готовий? — Він жахнувся від того, як тремтів його голос.

— Спокійніше, — тихо сказав Куджен і опустив його на диван, щоб вони сіли пліч-о-пліч. — Назвіть це заходом безпеки. Мені не хотілося втрачати свого генерала через вбивство.

Джедао пригадав їхню першу зустріч.

— Ви сказали, що маєте власні засоби безпеки. Я теж?

Можливо, вони були схожі, зрештою. Джедао навмисне нагадували, що Куджен був одним з небагатьох людей, які ніколи не реагували на нього зі страхом чи огидою. Я міг би вплинути на нього — змінити його напрям думок — Тоді він зненавидів себе за цю думку.

Рука Куджена перемістилася до його обличчя. Він похмуро дивився на Джедао. Потім повільно зарухав пальцями, поки вони не притиснулися до щелепи Джедао. Здавалося неможливим, щоб Куджен не міг чути бурхливого стукоту його серця.

— Чудово, — грубо сказав Джедао. — Я вас не шокую? Доведіть це мені. — Він мав неясне розуміння того, що намагається грати в гру, в якій йому не вистачало досвіду прожитих років.

Очі Куджена були ще гарнішими впритул. Незважаючи на це, пульс Джедао ще більше посилився, коли Куджен дивився на нього так, ніби все інше у Всесвіті відпало. "Я не можу цього робити." І все-таки він був збуджений.

— Милий, — ласкаво сказав Куджен, — різниця в досвіді не на вашу користь.

— Я не хлопчик, Куджен.

— Ну, це дискусійно. — Його руки пройшлися по сторонах Джедао і зупинилися на стегнах.

Збудження продовжувалося. Дурний, дурний, дурний. Як він розраховував перемогти гекзарха? Особливо, коли він ледве пам’ятав, як займатися сексом?

(Чи він робив це з гекзархом раніше?)

— Прекрасно, — сказав Куджен, — я відчуваю себе зобов’язаним зазначити, що згодом ви будете зневажати себе.

— Можливо, я цього хочу. — Він мав на увазі зневагу.

Руки Куджена опустилися.

Тоді, без попередження, Куджен відійшов в інший бік кімнати.

— Ні, — сказав він. Його прекрасні очі дивилися кудись далеко.

Сором кинувся до обличчя Джедао. Трахати це. Він зайшов сюди, маючи намір протистояти Куджену, натиснути на нього, щоб спогади припинилися, а тепер…

Він зісковзнув з дивана і рефлекторно опустився на коліна, прийнявши позу повної покірності, і чекав. Через тривалий час він зрозумів, що щось не так — інакше, і не так.

— Гекзарх?

— Сядьте, генерал Джедао.

Він ледь не спіткнувся по дорозі до крісла, не довіряючи дивану.

— Я не Нірай Куджен, — сказав гекзарх. — Минулого разу я вам не пояснив кілька речей.

Сказати, що він не розуміє, про що йдеться, здавалося зайвим, тому Джедао мовчав.

— Ситуація складна, — продовжив чоловік, — але ось важлива для вас частина. Ви не можете спокусити Куджена не тому, що він не хоче вас, — Джедао знову почервонів, — а тому, що він мертвий.

— Тоді хто ви такий? — запитав він, використовуючи той же шанобливий тон, що і на початку, про всяк випадок. Чоловік не виправив його.

— Хаджорет Куджен народився 919 років тому. Він відповідальний за створенння математики, яка призвела до розробки Високого Календаря, і першого двигуна для мотів, що дозволило швидко розширити гептархат, та за інші технології. Він був хороший у багатьох справах. Але це не мало значення, бо він зрештою повинен був померти.

— Дозвольте здогадатися, — сказав Джедао. — Куджен дуже не хотів помирати.

— Так.

— Мабуть, було щось… — Він спробував сформулювати своє питання таким чином, щоб воно мало сенс. — Невже хтось не помітив би? Або це інша річ, яку я забув? — І тому, що це було принаймні так само важливо, як інші одкровення: — Тоді хто ви такий? Як мені до вас звертатися?

— У мене вже немає імені, — сказав чоловік, в якому Джедао сумнівався. — Ви можете назвати мене Іньєнг, якщо хочете.

Джедао придушив дрижання саме вчасно. Іньєнг означало лялька або маріонетка. Усвідомлення вдарило його надто пізно.

— Ви "таємний двійник".

Іньєнг нахилив голову.

— Куджен знайшов спосіб обдурити смерть, — сказав Іньєнг. — Але для цього йому потрібно було померти і задовольнити себе паразитичним існуванням, привидом, прив’язаним до живої маріонети. Він тут, у цій кімнаті; він всюди, куди я їду. Він може, коли потрібно, безпосередньо маніпулювати моїм тілом, хоча ми були багато років разом, і я звик передбачати його бажання. Врешті-решт я перестану бути йому корисним, і він перейде до свого наступного якоря.

Джедао проковтнув автоматичне "мені дуже шкода". Іньєнг говорив так, ніби не хотів, щоб його жаліли. Він хотів дізнатись, чи має Іньєнг також здатність до зцілення смертельних ран, як сам Джедао, чи просто переходить до наступного якоря?

Іньєнг легко посміхнувся.

— Вам цікаво, що я з цього маю. Вам не потрібно знати деталі угоди, яку я уклав, але я добре забезпечений. Як ви можете здогадатися, конфіденційність — це одна з вимог. Все-таки Куджен поважає моє бажання не ділитися моєю особистою історією з незнайомими людьми.

Так, подумав Джедао, ви можете мати все, що завгодно, крім свободи. Хто він такий, щоб стверджувати, що це жахлива доля? Це мало чим відрізнялося від його власного існування. Його вжалило, що він міг бути цим незнайомцем, але він не міг заперечити цього. Зрештою, він не знав про існування Іньєнга раніше.

— Отже, гекзарх слухає цю розмову? — сказав Джедао.

Чи потрібно було привидові спати? Відпочивати? Чи міг Куджен відірватися від свого якоря і розвідати околиці? Наскільки далеко поширювалися його чуття? У нього був цілий новий набір некрасивих запитань, на які він не мав відповіді.

— Іньєнг, — сказав Джедао, червоніючи; але Іньєнг не дорікнув йому за те, що він пропустив приставку "чжо" — почесне звернення, тому, можливо, все було нормально. — Коли я торкався Нірай-чжо, я…

Іньєнг не збирався рятувати його від закінчення вироку над собою.

Джедао почав спочатку.

— Я торкався не його, — сказав він, доводячи думку до логічного кінця. — Я торкався вас.

— Немає різниці.

Однак те, що Джедао почув у голосі Іньєнга, було: різниця є.

Джедао хотів заплющити очі. Натомість він дивився на Іньєнга нерозуміючим поглядом, і чекав.

— Ви не знали, — нарешті сказав Іньєнг. — Ви не могли знати.

— Я був готовий до цього, — сказав Джедао, маючи на увазі покарання.

— Не треба, — сказав Іньєнг. — Як я вже говорив, ви не знали. І не могли здогадатися, враховуючи вашу інвалідну пам'ять. Навіть вулик Кел не знав, як довго жив Куджен.

Цього Джедао не міг зрозуміти. Він припускав, що Кел повинні знати. Але він переглянув докази.

— Тінь?

— Це симптом, так. Але більшість людей не усвідомлює її значення. І це не дивніше, ніж будь-які модні аксесуари, з якими люди бігають у своїх державах-наступниках.

— Тоді як ви переконали їх, що ви гекзарх? — запитав Джедао.

— Їхній тодішній генерал мав достатньо високий допуск, щоб визнати Куджена, — сказав Іньєнг. Втома затьмарила його очі. — Я вірю, що все ще попереду, генерал. Я впевнений, що вам потрібно багато про що подумати.

Джедао зрозумів, що його відсилають.

— Спогади…

— Ідіть, — холодно сказав Іньєнг.

— Як скажете, — сказав Джедао, раптом злякавшись. На виході він відчув, що тінь супроводжувала його, як похоронний вітер.

Розділ 17

Інтерлюдія: Станція Тефос, 280 років тому

Джедао мав перелік речей, які він ненавидів і проклинав. Однак неможливість привида спати зараз опинилася біля вершини списку. Він затримався у тьмяно освітленій кімнаті не за своїм вибором, а тому що його якір, білявий хлопчик Хафн, заснув на дивані після останнього раунду сексу.

Куджен вже підвівся і сидів на краю дивана, чудово оголений, записуючи щось до планшета.

— Ви хочете щось сказати, — сказав він, не дивлячись вгору, — то скажіть і ми з цим покінчимо.

— Я не мріяв розчарувати вас, Нірай-чжо, — сказав Джедао з натяком на сарказм. — Я думав лише про те, яким задоволенням буде повідомити про вас командуванню Кел.

— Ви не отримали би прихильного ставлення, — несподівано відповів Куджен. — Половина вулика все ще переконана, що я повинен викинути ключ і залишити вас у темряві назавжди. Що можна зробити, якщо ви відчуваєте себе мазохістом.

Джедао замовк. Куджену подобалося нагадувати йому про страх перед темрявою. Він добре розумів, що його відпустка з Чорної колиски відбулася завдяки Куджену; що його незвичний ступінь свободи під час цієї мандрівки був ще одним таким подарунком. Коли командування Кел наказувало прикути його до якоря, Джедао зазвичай не мав впливу на якір, окрім того, щоб говорити з ним, — голосом, який ніхто більше (окрім Куджена) не міг почути. Цього разу, однак, Куджен налагодив зв’язок так, щоб Джедао міг здійснювати також певний ступінь контролю над тілом.

Куджен відклав планшет на стіл поруч з кушеткою і відкинувся назад, безболісно натиснувши на руку Джедао. Джедао неоднозначно розглядав тіло хлопчика Хафн — оскільки, строго кажучи, хлопчик не мав жодного вибору в цьому питанні. Але посилений якірний зв’язок означав, що він може відчувати те, що відчуває тіло, ніби — майже — він його заселяв сам. Куджен завжди намагався продемонструвати переваги цього способу.

— З огляду на те, якою важкою роботою нагрузило вас командування Кел останнього разу, — сказав Куджен своїм гортанним голосом, — я думаю, що ви привітаєте невелику відпустку. — Він крутнувся і перемістився, цілуючи щелепу і мочку вуха Джедао в ледачій манірності.

Тіло прокинулося; Джедао використав його голос, щоб заговорити. Він досі не звик повністю використовувати чіткий, чистий тенор або чужий акцент. Але, звичайно, Куджен вибрав хлопчика за красу, включаючи його красивий голос.

— Отже поки командування Кел не надумає інвентаризувати чорну колиску, ми будемо трахатися.

Куджен знизав плечима. Переклав на себе руку Джедао. Близькість Куджена, досконала форма його кінцівок дала звичайний природний ефект, і член Джедао почав твердіти.

— Мій дубль може впоратися з цим, — сказав Куджен. — Вони не будуть наполягати. Крім того, — і він потягнувся, щоб покласти руку на кучеряві русяві волоски на грудях Джедао, — ти справді повинен навчитися користуватися шансом розслабитися, коли з'являється можливість.

— Далі ти почнеш говорити мені, що робиш це для моєї користі. — Джедао тримався вольовим зусиллям, хоча нічого не міг зробити з прискореним стуком свого серця. Куджен не міг про це знати.

Очі Куджена розширилися.

— Але це так, моя любов. Навіть ви не можете витримати стільки сенсорної депривації. — Він піднявся, щоб осідлати Джедао, відсуваючи його тіло трохи вбік, щоб було достатньо місця для його коліна. (Диван був широким, але все ж.) — Ми обіцяли дещо один одному, чи не так? І мені не принесе користі, якщо ти з’їдеш з глузду в Чорній колисці між завданнями.

— Ви маєте на увазі між заякореннями, — заперечив Джедао.

— Я сказав те, що мав на увазі, — м'яко сказав Куджен, але його пальці врізалися в шкіру Джедао, залишаючи сліди.

Джедао напружився, опираючись, незважаючи на насолоду і спогади про задоволення. Він заплющив очі.

— Перестань думати, — пробурмотів Куджен прямо у вухо, що було неминуче. Рука його рухалася; він знову рушив. Зуби Джедао стиснулися у стогоні. — Ви можете ненавидіти мене завтра, або через день, або через два. Зрештою, ми матимемо для цього всю вічність.

— Я ніколи не забуду, хто ви, — сказав Джедао, все ще із заплющеними очима. Якщо він не дивився, то міг зробити вигляд, що це просто секс, жодних зобов’язань, ніяких ускладнень, а не останній виступ у грі, що розгортається століттями.

— Я і не очікую цього від вас, — несподівано сказав Куджен. Потроху він рухався вниз, залишаючи слід дотиків, як крила мотів, і через деякий час почав використовувати рот.

Я не забуду, подумав Джедао в останні розпусні хвилини, перш ніж здати своє тіло. Поки Куджен працював, Джедао розважав себе думками про вбивство тіла цього чоловіка. Удар в бік голови. Удушення, хоча тіло Куджена було незручно сильніше, тож можна забути про це. Витягнути великими пальцями очі. Бридко, але коли смерть не була бридкою? І Джедао вчинив свою частку потворних смертей.

— О, це те, про що ти думаєш, — ледь чутним шепотом сказав Куджен, ніби на випередження. — Ти такий передбачуваний, мій дорогенький.

Джедао прокляв себе за те, що він такий очевидний. Але найкрасивіше було те, що тут і тепер це не мало значення. Це не мало жодного стосунку (так він казав собі) щодо планів, які вони придумували, або мали один проти одного.

І що було добре: прискіпливий, як завжди (остання жорстокість у тривалій літанії), Куджен насправді по-справжньому за нього не хвилювався; ніколи не піклувався; ніколи не осуджував. Це була найголовніша спокуса, яку він міг запропонувати, і також через те, що Джедао не міг сказати "ні".

Розділ 18

Через шість хвилин після закінчення розмови з Джедао Куджен взяв безпосередній контроль над тілом свого якоря і провів його в одну з внутрішніх кімнат, а потім поклав у ліжко. Куджен давно не користувався тілом. Рухам бракувало певної грації. Половина задуму зробити Нірай Махару своїм якорем полягала у користуванні красою Махара. Але добре було нагадати Махару, що кожна індульгенція має свою ціну.

Куджен почекав, коли Махар зрозуміє, що він відмовився від лялькових струн. Хвилини спливали у тиші. Нарешті Куджен сказав голосом, який чув тільки Махар,

— Ви можете сказати мені, що вас так засмучує.

— Чому б мені бути засмученим? — сказав Махар доброзичливим голосом, але після шістдесяти років вивчення один одного Куджена було важко обдурити. — Я б швидше потрахався з кальмаром, ніж торкнувся до нього.

Махар піднявся з крісла. Куджен вже звільнив його. Махар зібрав в одній шафі гардероб зі своїм набором одягу у чорних, сірих та сріблястих кольорах, де також час від часу можна було побачити сплеск мережива, як пінопласт.

("Вам дозволяється носити кольори, якщо це не ритуальна церемонія, ви це знаєте — колись сказав йому Куджен. — А що вони зроблять, понизять вас? — Махар тоді хотів його подратувати.")

— Я не думав, що ти такий вередливий, — м'яко сказав Куджен.

— Я знаю, що він не винен, — сказав Махар, роздуваючи ніздрі. — Тим не менше, я не хочу з ним спати. Навіть якщо вам вдасться нав'язати його.

— Так, — сказав Куджен, він, мабуть, проробив все надто раціонально, хоч зробити Джедао своїм коханцем було розумною стратегією. Дев'ять сотень років, і приємно знати, що людська природа ніколи не змінюється.

Махар зірвав одну з своїх улюблених сорочок з вішалки, зім'яв її руками і кинув на підлогу. За короткий проміжок часу купа дорогих сорочок зайняла простір між ними.

Куджен чекав. Він мав багаторічний досвід очікування, — перше, чого він навчився, як гекезарх.

— Цей клон не може визначити, маємо ми бути йому батьком чи коханцем. Але тоді це якраз те, чого ти хочеш, чи не так?

Куджен не мав наміру дозволити Махару кинути йому виклик. Зокрема, Джедао не можна було дозволити здогадуватися про ставлення Махара до нього.

— Ви повинні були раніше чи пізніше скласти свою думку про нього, — сказав Куджен. — Ваш термін закінчився.

Махар відновив контроль над собою і лише знизав плечима.

— Кожен має право на випадкові заняття з марнування часу, — сказав він. — Ви завжди перемагаєте. Коли він говорить, я майже думаю, що ви його знали. Втім, це не моя справа.

— Ну, — сказав Куджен, — можливо, вам потрібне нагадування. Ще трохи, і ви отримаєте свободу.

— Це не так, — похмуро сказав Махар. — Ви мене давно вивчили, як і я вас.

— Можливо, ні, — несподівано погодився Куджен. — Але для вас буде краще цього бажати. Хіба я не дотримувався умов угоди?

Махар опустив очі.

— Так, — прошепотів він.

У свої п’ятнадцять років Роскоя Махар виявив надзвичайний талант як кандидат у Нірай. Куджен дістався до нього першим. Молодший брат Махара вмирав від рідкісного розладу імунної системи. Послужи мені, сказав Куджен, і твій брат отримає найкраще лікування, яке можна знайти в гекзархаті. А ти сам будеш насолоджуватися будь-якою розкішшю. Ціна полягає в тому, що ти більше ніколи його не зустрінеш.

Однією з речей, якою Махар міг гордитися, як і зараз, була математика. Він поставив на математику. І погодився.

Що Куджен не міг йому запропонувати — це безсмертя. Коли він і Есфарель винайшли Чорну колиску, командування Кел дуже уважно стежило за тим, щоб він не засунув до неї ще когось. Крім того, він надто насолоджувався компанією Махара, щоб відмовитися від нього.

— Ходімо, — сказав Куджен і знову взявся за лялькові струни. Контролюючи тіло Махара, він зайшов у внутрішню святиню, де зберігав найцінніші зі своїх експериментів.

Ця кімната, на відміну від інших, була строго функціональною. Що б не думав про нього Джедао, він умів підбирати обстановку. Стіни тут здавалися м'якими, теплими і були сірими, а світильники ніколи не тьмяніли.

Посередині кімнати відпочивали три саркофаги. Перший містив ще одного Джедао, хоча його очі були порожніми. Куджен вважав за краще мати більше резервних копій, але на це не вистачало часу. На тілі бракувало шрамів, з суто естетичних міркувань. Він також не зміг протистояти покращенню обличчя. Тонкі зміни і модифікації тіла робилися заради марнославства, але вони залишались у пам'яті тих, хто їх знав.

Другий містив Махара, точніше, Махара, яким він був ще в юнацькому віці. Махар продовжував відмовлятися від цієї особливої честі, але це не хвилювало Куджена. Навіть якщо Махар наполягав на природній смерті замість перенесення в безсмертне тіло, як у нинішнього Джедао, Куджену подобалася ідея зберегти його подобу. Він полюбив цього чоловіка після десятиліть життя разом.

Останній саркофаг містив чоловіка з кучерявим каштановим волоссям, молочною шкірою та бурштиновими очима, статурою танцюриста і усмішкою, що розбивала серця. Куджен дивився на власний дублікат, як він виглядав у дев'ятнадцять, коли закінчив Академію Нірай. Очі нагадували очі Махара, хоч це був чистий збіг. Вони не були родичами; він перевірив, навряд чи навіть у далекому минулому. Але ця одна точка схожості все-таки його радувала.

Куджен розслабився, щоб Махар міг говорити.

— Я не буду одним з них, — сказав Махар низьким голосом. — Це надто низько, Куджене. Я дуже ціную пропозицію, але я не той, хто потребує вічного життя. — Зазвичай він говорив Куджену про ненадійність прототипів. Сьогодні він утримався.

— Я завжди буду тут, якщо ти передумаєш, — сказав Куджен. — Хоча час закінчується у всіх. Не чекай занадто довго

Махар довго мовчав. Потім сказав:

— Коли я заходжу сюди для технічного обслуговування, — сказав він, — я бачу, як вони деколи ворушаться. Вони мріють.

— Ну так, — терпляче сказав Куджен. — Має бути якийсь мінімум функцій мозку, інакше вони не були б придатні для пробудження.

Махар вдихнув.

— Не спокушай мене, — відрізав він.

— Мої вибачення, — сказав Куджен. Існувала причина, по якій він тримав Махара так довго, хоча звичайно міняв якорі кожні десять років: Махар був достатньо добрим у механіці воріт та мотобудуванні, щоб бути корисним партнером з досліджень.

— Мені потрібен час побути одному, Куджен.

Куджен почув напругу в голосі Махара.

— Звичайно, — сказав він. Він міг мовчати, поки Махар заспокоювався.

Махар повернувся до трун. Він уникав дивитися на свою, але довгий час обмірковував клон Джедао з сумішшю жалю та відрази.

Розділ 19

Останне, що Інесер пам'ятала про Істею, — це евакуація. Вона знепритомніла під час останньої, а не одразу після удару, якого зазнав командний центр "Три Соколи Три Сонця". Медик сказав, що їй пощастило. Інесер пережила достатньо боїв, щоб зрозуміти, що жодна частина її тіла не відокремилася, їй справді пощастило, незважаючи на те, що вона відчувала себе одним гігантським синяком, зробленим з багатокомпонентних синців, і ще вона якимось чином розтягнула щиколотку.

Зараз вона стискала рамку з тканиною і вишивкою хрестиком, теоретично малюнок зображав складний вентилятор. Єдина причина, чому вона тримала цей легковажний предмет у руках — вона не взяла його з собою на командний мот. Вишивка була з нею на вокзалі Істеї, щоб зайняти себе чимось, якщо буде хвилина дозвілля, і вона випадково забула її там. Під час евакуації люди Брезана, після вагання, взяли вишивку з собою. Помічниця Брезана вклала рамку у її руку, коли вона вперше прокинулася.

На даний момент Інесер перебувала в окремій кімнаті в Медичному відсіку на особистому транспорті Брезана, Неспокійній гармонії. Збоку на столі стояла склянка води. Вона пробувала відпити. Вода здавалася затхлою. Звичайно вона могла попросити рисового вина, але знала, що такий обмін не дозволять.

Їй потрібно було сконцентруватися на ситуації. Натомість все, про що вона могла пригадати, — це як важко було дістати Червоний Клен №5. Справжній сезонний шовк з кольоровою гаммою, сертифікований продукт Андан з планети Договору. Зокрема, кольоровий шовк ручної роботи був налаштований на зміну кольору разом з порами року в її власному домашньому світі. Робота з сезонними шовками була ще тим клопотом, особливо щоб примусити кольори гармоніювати цілий рік і реагувати на її настрій. Але результат був того вартий.

— Генерал-протектор. — Міузан прочистила горло, коли зайшла. Вона тримала під лівою рукою планшет; її права рука була в регенераційному протезі. — Ви готові до зустрічі, чи я повинна її відкласти?

Інесер змусила себе повернутись до справ.

— Де пройде зустріч?

— Вони прийдуть до вас. — Міузан похмуро посміхнулася. — Мій молодший брат, можливо, випадково дотягнувся до свого ошатного мундира, але він не зовсім безнадійний.

Інесер утрималася сказати, що позиція Брезана була подібною до її — він носив генральську ошатну форму, тому що деякі експерти з протоколу вважали, що на маси потрібно справляти враження. Хоча він не виглядав у ньому незручно, він також не виглядав так, ніби це приносило йому особливе задоволення.

— Запроси їх, — сказала вона. — І Міузан…

Міузан напружилася при згадці її імені.

— Що б він не зробив, — сказав Інесер, — він все ще твоя родина. Поговори з ним.

— Я спробувала одного разу, — рішуче сказала Міузан. — Це нічого не дало.

— Я трохи знаю, що це таке, суперечка з родичами. Ви ще можете поправити це.

— Це наказ? — запитала Міузан. — Мем.

— Ні, — втомлено сказала Інесер. — Ні. Давайте розпочнемо зустріч, добре?

Вона ще молода, подумала Інесер, і думає так, як вона думала у свій час. Цікаво, вона була молодою колись, а потім раптом вже ні.

Верховний генерал Брезан увійшов у супроводі пари літаючих сервіторів, що несли лотки з їжею, подібною до раціону пацієнтів, за винятком того, що пахло набагато краще. Каша і смачні запашні фрукти і навіть шматочок пирога. Брезан усміхнувся, побачивши вираз обличчя Інесер.

— Я подумав, що ви зможете оцінити справжню їжу. Я все одно мав настрій готувати.

Сервітори поклали лотки на стіл поруч з Інесер, а потім відступили до однієї з картин на стіні. Інесер, погляд якої був вишукано чутливий до питань вирівнювання, завдяки незліченним годинам вишивки хрестиком, прагнула виправити картину і переробити її на свій лад.

— У нас надзвичайна ситуація, — сказала Міузан, випромінюючи несхвалення, — а ви готуєте?

Брезан не відповів на провокацію.

— Втрати були, звичайно, — сказав він, скеровуючи погляд до Інесер.

— Вам не потрібно бути дипломатичним щодо мене, — пробурмотіла Інесер. — Я не маю звички розстрілювати посланців. Дайте мені цифри.

Очі Брезана потемніли,

— Ми втратили 62% мотів рою, — сказав він. — Сам рій розпорошений, тому забудьте про нього. Необхідно було відмовитися від системи. — Він розвернув власний планшет і показав їй карту. — Зараз ми тут. Поки що жодних ознак переслідування, мабуть, тому, що вони зайняті консолідацією своїх сил у системі.

Дихання Інесер збилося. Вона знала, що означає консолідація їхньої сили. Пам’ятні церемонії.

— Вони взяли їх в полон. — Це було не питання.

— Так, — сказав Брезан.

— Де Цея?

Цея зайшла, ніби чекала на виклик.

— Я тут, — сказала вона. У неї в руці була склянка лічі.

— Я знаю, що у вас є застереження щодо цієї людини, — сказав Брезан до Інесер, — але я хотів би включити до цієї конференції Шуоса Микодеза. Якщо хтось і знає, що відбувається, це він. — Його рот скривився. — Я погодився, якщо ви не будете стріляти. Тепер все залежить від вас.

— Гарантія відсутності зброї — м'яко кажучи. Люди перестали довіряти Микодезу після того, як він вбив двох кадетів шуос на другий рік каденції гекзархом. Інесер все ще пам’ятала той день. Повідомлення прибуло під час одного з її візитів. Її провели в декадентського стилю банну кімнату до однієї з дружин важливого чиновника, коли їй подзвонив старший Шуос. "Пам'ятаєте, як ми думали, що хлопчик-гекзарх — це жарт? — сказав він. — Ну, він або геній, або соціопат, але він більше не жарт."

І це було лише — чи тільки — два кадети. Інесер пізніше замислювалася, чи Микодез спробує зробити що-небудь більш вражаюче. Натомість він спромігся на десятиліття порівняно компетентного керівництва. Як і будь-яка людина зі здоровим глуздом, Інесер не могла вирішити, коли вона більше боїться Шуос: коли вони організовані і діють в одному напрямку, або коли з'ясовують стосунки в своїх періодичних закулісних оргіях. Але вона знала, що ніхто не може покластися на Шуос з такою репутацією. Микодез довів це до абсолютної впевненості після вбивства інших гекзархів.

Брезан дивився на неї.

— Так, — сказала Інесер, стискаючи зуби. Їй не подобалося бути зобов'язаною Микодезу. Але вона вже була в ліжку проти одного з своїх противників; чому б не проти двох? Крім того Брезан консультувався з Микодезом, подобалося їй це чи ні. Вона також зможе отримати інформацію, яку інакше довелося би шукати.

— Лінія 6-1 Гекзарха Шуоса Микодеза, — сказав Брезан. — Лінія 6-2 — високого магістра Рахал Заніїн, лінія 6-3 — генерала Кел Хорт, лінія 6-4 — генерала Кел Рагата, будь ласка.

— У кімнаті знаходяться несанкціоновані особи — поважно сказала мережа. — Відповідно до коду безпеки 43.531.1 вимагається, щоб уповноважена сторона…

Брезан закрив обличчя руками і пробурчав, поки безособовий голос мережі продовжував пояснювати заходи безпеки. — Заради вогню, — сказав він, не звертаючись ні до кого зокрема, — ми щодня проходимо через це трахання, і я теоретично колишній глава держави. Перевизначте пріоритети, чорт візьми.

— Відповідно до коду безпеки 43.531.1 вимагається, щоб уповноважена сторона…

Брезан витягнув планшет і потикав у нього великим пальцем.

— Особистий код? — запитала Інесер.

— Я впевнений, що ви можете зламати це без проблем, — кисло сказав Брезан. — Що смішно, тому що половину часу я не можу змусити мережу визнати, що команда йде від мене.

Звичайно, пролунав гучний голос мережі.

— Зверніть увагу на верховного генерала Кел Брезана, — сказала мережа. — Несанкціонований користувач був зареєстрований у спробі…

Два охоронці Шуос у червоно-золотистих мундирах засунули голову в кімнату.

— Справжня надзвичайна ситуація чи фальшива, сер? — запитав ширший лицем чоловік, незграбно рухаючи бровами.

Брезан махнув їм рукою.

— Фальшива. Ви можете повернутися до обману маленьких дітей у дзен-цзай або перевірки мистецтва на стінах на стеганографію або до того, що ви, лисиці, робите, коли життя стає нудним.

— Ми обманюємо маленьких дітей лише тоді, коли вони цього заслуговують, — сказав чоловік. Двері за охоронцями зачинилися, коли вони відновлювали свої позиції.

— Приємно знати, що Микодез все ще навчає своїх оперативників сарказму, — сказала Інесер. — Я припускаю, що ви їх отримали звідти.

— Ціна допомоги Шуос — це допомога Шуос, — сказав Брезан, цитуючи стару сентенцію. Він ще трохи постукав по планшету. Цього разу авторизація пройшла успішно.

Мережа знову заговорила.

— Лінія 6-3 відкрита. Лінія 6-2 відкрита. Лінія 6-4 відкрита. — Потім, після паузи: — Лінія 6-1 відкрита.

Інесер не здивувалася, що Микодез підключився останнім. Він завжди мав здорове почуття власної важливості, ще до того, як створив собі репутацію другого найнебезпечнішого гекзарха Шуос. Інесер сказала собі, щоб перестати думати про нього як про — "цього хлопця". — Вона згадала, яким він був приголомшливо молодим, коли опинився у кріслі гекзарха, і згодом зумів утриматися на ньому.

Мережа розставила їх за рангом. Першим був гекзарх Шуос Микодез, темно-красивий і усміхнений. Він був у чудовому червоно-золотому одязі кольору лисиць, і довгими золотими сережками, які закінчувалися крихітними дзвіночками, що дзвеніли кожного разу, коли він рухав головою. Інесер не могла не подумати, що ефект був розрахований на роздратування співрозмовника. Це, або він щиро любив дзвоники. Зрештою, це був Микодез.

Другим була верховний магістрат Рахал Занін, колишній керівник Башти Мінанг. Для Інесер вона виглядала болісно молодою, незважаючи на бездоганну позицію. Поки що вона не претендувала на місце гекзарха Рахал в Договорі, лише стверджувала, що Рахал зроблять дуже правильно, застосувавши календар повстанців. Її точка зору спричинила розкол серед Рахал. Інесер не могла сказати, що мотивувало її позицію — честолюбство чи щира занепокоєність за людей.

Далі була генерал Кел Хорт, жінка, у якої старі дуельні шрами помітно виділялися збоку на обличчі. Її волосся, коротко підстрижене, відповідно до норм Кел, було білим. Інесер була старшою за Хорт на двадцять чотири роки, а виглядала набагато молодшою. У неї були власні підозри щодо того, що спричинило видиме погіршення стану Хорт. До цього часу вони ніколи не зустрічалися віч-на-віч, бо служили на протилежних сторонах гекзархату — кожна знала про іншу за репутацією. Одна з матерів Хорт покарала її батька смертю за роповсюдження єресі. Більшість Кел знали цю історію; знали, що Хорт взяла Лебедя за свою емблему, ставши генералом, на згадку про цю подію. Наразі вираз обличчя Хорт був спокійним і зосередженим. Четвертим був генерал Кел Рагат. Договір підняв його до генерала незабаром після вбивств, які розкололи старий гекзархат. Він обіймав високу посаду в ієрархії Договору, хоча інші генерали служили довше. Фах Рагата як історика зробив його цінним, і він виконував важку роботу, керуючи військовими операціями Договору. Інесер вважала його небезпечним опонентом. Брезан або заслужив його повагу — не втручаючись у військові справи — або навпаки.

Однак одна людина була відсутня.

— А де Черіс? — запитала Інесер. Їй не подобалася її радикальнісь, але як на краша вона демонструвала здатність перевертати світ догори дном. Було б непогано, щоб хтось із них був на її стороні. Хто б це не був.

Брезан нахилився і сардонічно подивився на неї.

— Її ніде немає.

— Я не вірю тобі.

— Вона зникла. Пропала безвісти після вбивства гекзархів.

Інесер скептично поглянула на нього.

— Ми говоримо про когось, хто бігає з найвідомішим масовим вбивцею гекзархату всередині її голови, — вона була досить стара і досить високого рангу, щоб знати, як працює Чорна колиска — і ви відпустили її вільно бігати по галактиці?

— Не відпустили, — сказав Брезан. — Вона полетіла кудись. Я не знаю чому.

— Я здогадуюсь, — сказав Микодез, нахилившись вперед. — Вона знала, що якщо залишиться, всі будуть очікувати, що вона очолить новий уряд. А вона цього не хотіла — ні собі, ні вам.

Цея дивилася на Микодеза тим особливо порожнім поглядом, який Інесер асоціювала з людьми, які були і розлючені, і занадто добре виховані, щоб це показати.

— Так, добре, — сказала вона, — Черіс зникла. Хто заради шипа керував роєм, з яким ми боролися, якщо не Черіс?

— Це була Черіс, — сказала Міузан, яка до цього мовчала.

— Ні, — сказав Брезан. Погляд Міузан звернув на нього, і він зустрів його прямо. — Це не могла бути Черіс.

— Як ви розраховуєте це довести, — сказала Інесер, — якщо ви не можете її допитати?

— Я усвідомлюю, що у Черіс немає підстав вважати вас своїм другом, — сказав Брезан, — але навіщо їй знищувати мене? Або верфі, які могли будувати нові сіндермоти для неї і Договору?

Хорт зітхнула.

— Це не спрацює в будь-якому випадку. Командування Кел зневажливо комісувало її та Джедао.

Інесер знизала плечима.

— Вона знищила те командування Кел, пам’ятаєте? Не кажучи вже про співпрацю з вбивцею гекзархів. — Не було сенсу приховувати свою думку про Микодеза. Він її знав.

Микодез в'яло махнув рукою.

— Навіть не соромно.

— Справа в тому, що вона раніше зраджувала людей. Вона зробить це знову.

— Ні, — сказав Брезан. — Вона не така людина, як ви уявляєте.

— Смішно, — дуже м'яко сказала Міузан. — Я б сказала це про вас раніше.

Пальці Брезана почали згинатися і розгинатися.

— Якщо у вас є що сказати, полковник, чому б вам не викласти свою думку?

Міузан розкрила рот.

— Полковник, — сказала Інесер. Вона розпізнала той особливий рух плечей Міузан. Хоча її співробітники не тримали язика за зубами, особливо під час розваг з напоями, вони мали важливіші справи.

Міузан замовкла.

Мікодез погрався однією зі своїх сережок, а потім сказав:

— Ми не любимо один одного, генерал-протектор Інесер, але Брезан правий. Це була не Черіс. Це був повністю новий гравець.

Інесер сказала:

— Це був хтось під контролем нового гравця. Або, точніше, дуже старого.

— Погоджуюся, — сказав Микодез. Інесер ненавиділа, коли він погоджувався з нею. Це ніколи не передбачало здорових речей у майбутньому.

Брезан підхопив обмін думками.

— Звідки ви можете знати, що це Нірай Куджен, — сказав він, — а не Джедао — новий Джедао — фрілансер?

— Тому що ви розповіли мені, що знали, — сказав Микодез. — Джедао не став би підтримувати знищення календаря Черіс. Він навіть не хотів спогадів, хоч і тримав рот на замку, щоб зберегти свою шкуру. Ні, це Куджен, або я з'їм котів Зехун. До речі, це означатиме автоматичний смертний вирок. Мій помічник любить своїх котів набагато більше, ніж вони мені подобаються.

Єдиною людиною на конференції, яка виглядала задоволеною, був генерал Рагат.

— Ніколи не думав, що у мене буде рівень доступу до такої розмови, — сказав він. — Про це можна було здогадатися, враховуючи, який слід у психіці людини залишає Чорна колиска. Але я вирішив залишити це при собі.

Інесер приховала посмішку. Кел знали Рагата через його зупинену кар'єру. Незважаючи на свою репутацію одного з найкращих полковників, командування Кел нехтувало ним через логічні висновки, викладені в деяких його роботах.

Генерал Хорт відкашлялася.

— Я можу пролити трохи світла на місцезнаходження Черіс.

Очі Брезана звузилися.

— Що ви чули від неї?

— Вона полює на гекзарха Куджена.

Настала дуже промовиста тиша. Тоді він запитав:

— Як давно ви про це знаєте?

Міузан поглянула на Інесер і сковтнула,

— Розділяй і володарюй?

Інесер повернула голову на крихітний кут. Хоч як їй подобалось спостерігати, як вороги насідають один до одного, вона більше не могла дозволити собі думати про Брезана та його однодумців як про ворогів. Чим раніше ця думка прийде Міузан у голову, тим буде краще.

Проблемою були не Брезан або його Кел. Вона могла би перемогти його генералів, якби дійшло до цього, хоча, розуміючи, що він врятував її від певних тортур і смерті на Істеї, вона вважала за краще не робити цього. Боротьба зазвичай була дурним способом перемогти в будь-якому випадку. Навіщо битися, коли вона могла забезпечити його співпрацю? Все, що їй потрібно було зробити — це відмовитися від часового фундаменту свого світу.

Але дефект фундаменту був заявлений дев'ять років тому. Інесер не вірила, що новий Календар щось змінить. І Брезан був лише частиною проблеми. Людина, чия допомога їй була потрібна, незважаючи на те, що вона все своє життя ігнорувала його, був Шуос Микодез. Брезан був лише засобом для досягнення мети.

Брезан і Хорт перейшли до гарячих взаємних докорів. Інесер не могла зрозуміти, про що вони розмовляли, її це не турбувало. Вона встановила своє розширення, щоб записати розмову для подальшого перегляду і замість цього звернула увагу на Микодеза.

— Чи маєте ви уявлення, хто цей новий м'ясник? — запитала його Інесер на тій підставі (на її лінії міг бути шпигун, хоч це було малоймовірно), що вона хоче отримати від цієї розмови все, що можна.

Микодез посміхнувся їй, ніби вона наштовхнула його на якусь думку, але усмішка не була теплою.

— Так його називають ваші солдати?

— Це, безумовно, через його зброю. — Її серце знову стиснулося при думці про Істею Мотворд і втрачених солдатів, спогади були ще свіжі. Це було гірше, ніж втрата мотів — бо за свою довгу кар’єру вона бачила багато руйнувань — але зловісний вигляд перевернутої Двійки Шестерень означав повернення безумця.

— У мене немає даних про подібну зброю, — сказав Микодез. — Це повинен бути прототип. Ознайомившись з його можливостями, я можу вам гарантувати, що на даний момент Куджен має можливість виготовляти щось подібне хіба в одиничних екземплярах.

— Я не думаю, що ви захочете поділитися цим списком.

— Згода, — сказав він, здивувавши її. — Брезан попросив мене. Але це неповний список. І бомбардування всіх промислових баз Куджена, навіть якщо ви зможете керувати логістикою, лише затримає неминуче, якщо ви не позбудетеся самого Куджена.

— Ви намовили Черіс, щоб вона вбила його? — Вона нахмурилася. — Тому що це важливо для вас? — Вона могла простежити лише частину його логіки. Микодез, можливо, контролював легіони піхоти Шуос, але Джедао був одним з кращих агентів, і Черіс мала його навики і навчання. Що ще важливіше, у Черіс були спогади Джедао про Куджена, які сягали століть назад.

— Ні, щодо першого, — сказав Микодез. — Незважаючи на мою репутацію і взагалі репутацію Шуос, я вважаю за краще використовувати надійних оперативних працівників. Щодо Черіс — ні. Щодо другого… — Він зробив паузу. — Куджен раніше був активом гекзархату, якщо визначати "актив" в найхолодніших термінах можливого. Тепер він загроза. Це все, що потрібно знати.

— Ви коли-небудь приймаєте рішення, яке не розраховане на якійсь версії абака? — запитала Інесер.

Посмішка Микодеза, що цікаво, була сумною.

— Я відмовився від права на особисті емоції, відколи зайняв своє крісло, генерал-протектор.

— Ваші люди мають звичку зберігати від вас таємниці? — Міузан тим часом взялася за Брезана. — Тому що це вб'є всіх нас швидше, ніж хтось встигне об'єднати держави-наступники.

— Це було необхідно, — емоційно сказала Хорт.

Сервітори все ще роздивлялися вишивку на стіні. Вони були несправні? Інесер не боялася, що за нею шпигували. Вона погодилася, що приміщення буде контролюватися.

— Ми не врегулювали питання про те, що Джедао робитиме серед живих у своєму тілі, — сказала Міузан.

Микодес знизав плечима.

— Моя думка, що це взагалі не Джедао. Так само ймовірно, що Куджен модифікував одного зі своїх домашніх улюбленців, щоб той був схожий на Джедао, щоб налякати усіх. Чи рій бився так, ніби ним командував Джедао?

— Вони покладалися на передові технології озброєння, — неохоче сказала Інесер. — Тому важко сказати. Йому не потрібно було робити нічого розумного, щоб перемогти, після того як він витиснув з нас лайно.

— Чорт, — сказав Микодез, — Куджен міг би дістати якогось багатообіцяючого генерала чи командира тактичної групи і модифікувати його. Хоча я сумніваюся, щоб він наткнувся на іншого Джедао чи іншу Іненсер, однак йому не потрібен був геній, щоб скористатися своєю гарматою. І якби Куджен був змушений до спарингу з людьми, він хотів би такого, хто виконує накази.

— Це Куджен, — сказала Інесер, пам’ятаючи про прекрасних, розумних домашніх улюбленців, якими Куджен оточив себе. — Він міг спроектувати когось, хто міг робити і те, і інше.

— І це теж.

— Ми повинні були продовжувати бій і знищити його навіть ціною свого самогубства, — сказала Міузан.

— Для цього вже пізно, — сказав Брезан.

— Надто пізно для багатьох речей, — сказала Інесер, думаючи, що якби вона вистрелила Куджену в спину десятиліттями тому, вони, можливо, не були би тут. За винятком того, що вона знала, що проста куля не допоможе. — Якби тільки Куджен за ці роки зумів так спуститися зі сходів, щоб я нічого не чула про його рухи. — Брезан, який ніколи не зустрічав Куджена і не був свідком його ходи танцюриста, не зрозумів жарту. — Якщо він рематеріалізований зараз, то думає, що ситуація для нього загрозлива. Він не зупиниться, поки не розчавить нас своє п’ятою.

— Чудово, — сказав Брезан. — Що ви хочете від мене, прагматично кажучи? Я не можу послати ще кілька Черіс. Є лише одна, і вона явно не звертає уваги на те, що я кажу.

Кілька Черіс, яка жахлива думка. Наче їхньому світові потрібно більше крашів. Інесер нагадала собі, що в новому Календарі всі будуть потенційними крашами. Якщо Договір зміг змусити Календар працювати протягом останніх дев'яти років, решта Кел могли б перейти на нього також.

— Ні, — сказала Інесер. — Якщо вона провалиться, доведеться послати когось іншого. Якщо припустити, що вона виживе, щоб повідомити нас.

— Я взяв на себе сміливість перевести військові сили Договору у стан підвищеної бойової готовності, — сказав Брезан, — оскільки дуже багато людей обговорюють законність нашої угоди.

Обережний молодий чорт.

Він був не такий наївний, як вона гадала, тому що він продовжив,

— Це найлегша частина. Ми також починаємо боротьбу з Кудженом, публікуючи матеріали про його існування. Я не знаю, як він виглядає цього разу, якщо задіяна Чорна колиска, але…

Цея повернулася до нього.

— Пропаганда — це не моя спеціальність, м'яко кажучи — сказала вона. Але кінчики вух Брезана стали рожевими, ніби вона нагадала йому про якийсь цікавий особистий випадок. — Однак ви маєте контакти з Андан, і я трохи вас знаю. Ми можемо підготувати повідомлення.

— Навіть якщо люди повірять нам, — сказав Брезан, — важкою частиною буде переконатися, що вони не підпалять сусідів, яких вони не люблять через те, що ті "дивно поводяться".

— Ви майже правильно зібралися діяти, — сказав Микодез. — Не робіть це нудним публічним бюлетенем. Це просто змусить людей згадати Відону. Просто розкрийте це з точки зору драми. Куджен, параноїдальний негідник, яким він є, отримає повідомлення, а всі інші можуть насолодитися дотепним діалогом та гарними костюмами.

Цея похитала головою.

— Чому, — сказала вона надто солодко, — ви вважаєте, що добру драму можна змайструвати з нуля за тридцять годин?

— Зробіть її поганою, — сказав він. — Це ще більше розлютить його. Навіть хтось, хто ховається стільки часу, як Куджен, має власне его.

— Тільки для вас, гекзарх.

— Звичайно, Цея. — Його м'який вираз обличчя не змінився.

Інесер кинула оком на Цею і похитала головою. Цеї не потрібно було нагадувати двічі. Хоч було спокусливо обмінюватися колючими зауваженнями з Микодезом — Інесер знала, наскільки це захоплює, — їм доводилося працювати разом.

— Я зроблю все можливе, щоб полегшити створення альянсу, — сказав Брезан. — Але це займе час.

— Нагадайте людям, що або альянс, або їх домівки будуть вибухати самі по собі, — сказав Рагат.

— Це половина проблеми, — сказав Брезан. — Це світ, який вони знали. Я обіцяв дещо інше. І не зміг виконати.

— Хіба, — сказала Інесер, — ви вже здались?

Брезан криво посміхнувся.

— Ні, поки ви ще живі.

Конструктивна неприязнь. Вона могла працювати з ним, тим більше, що всі ознаки вказували, що Брезан буде шанувати умови їхньої угоди. Що було добре, адже це було те, до чого вона прагнула.

Розділ 20

У першу ніч — після того, як вони покинули станцію Айонг-1 — 1491625 відвів Геміолу вбік для чату. Черіс лягла спати, що полягало в тому, щоб спертися на крісло назад потилицею. Це не виглядало комфортно.

Питання про особистість Джедао-Черіс було насправді першим, яке 1491625 прояснив Геміолі.

— Зазвичай вона вважає за краще, щоб її називати Черіс, — сказав він у той момент, коли дихання Черіс сповільнилося в ритмі сну.

— Вибач? — сказала Геміола.

— Джедао, — терпляче сказав 1491625. — це Айвен Черіс, хоча більшість людей замість цього використовують Кел Черіс. І багато людей плутають її з Джедао.

— Я трохи знаю Шуоса Джедао, — сказала Геміола. — І тільки на Айонґ-1 дізналася про Черіс.

1491625 замерехтів огірковим зеленим кольором.

— Ви та решта гекзархату. Це був її вибір, стати Джедао, але деякі з нас пам’ятають, ким вона була до того, як командування Кел зрадило її.

— Чому вона сама мені не сказала?

— Ви коли-небудь чули про Мвенін?

Геміола вказала, що ні.

— Її плем'я. Мертві зараз, більшість з них. Відона оточила їх і знищила.

— Помста? — з більшим інтересом запитала Геміола. Помста була мотивом, який вона могла зрозуміти.

— Показова. Окрім імені, — 1491625 імпульсував лазером низької інтенсивності прямо до Геміоли, щоб не заважати відпочинку Черіс, — за вами будуть спостерігати щохвилини скрізь, куди ви йдете. Тому що в той час як Черіс є доброю, довірливою людиною…

Геміола висловила скептицизм.

— …для того, хто носить спогади елітного оперативника Шуос, у будь-якому випадку…

Цій частині Геміола повірила.

— Вона може подумати, щоб перемогла вас, — сказав 1491625, — але я знаю краще. Ви нікуди не ідете, якщо я не супроводжую вас.

Геміола нервово заблимала вогнями у напрямку найближчого оглядового вікна. Зараз вона не могла побачити нічого корисного. Їхній мот був замаскований, і випромінювання воріт все затемнювало.

— Куди мені іти?

— Я не знаю, про що ви думаєте, — сказав 1491625, — і мені все одно. Мені навіть байдуже бути люб’язним до вас. Якщо ви народите якісь ідеї, пам’ятайте, що мій анклав обрав мене для захисту Черіс.

Геміола не могла придумати, що на це сказати.

— Я сподіваюся, що я зрозуміло висловився.

— Ви дали це зрозуміти, — сказала Геміола.

— Добре. Перегляньте, що у нас є, або щось подібне.

Геміола збентежено моргнула.

— Хіба у вас немає… — Ох! 1491625 просто хотів бачити її подалі від Черіс. — Іду.

— Не поспішайте, — промовив 1491625 навздогін.

Геміола попливла до трюму. Вона розпочала процедуру інвентаризації, а не просто перевірки етикеток на списком, і перевіряла вміст ящиків згідно опису. Шафи з раціоном Кел із різними наборами та єдиним невеликим ящиком для збереження солінь Кел. Кілька змінних костюмів, навіть незважаючи на те, що Черіс нав’язливо одягала той, у якому була зараз. Костюми були абсолютно потрібного розміру для Черіс. Геміола не була впевнена, яку користь вони приносили. Тим більше, що вони займали місце раціону.

У якийсь момент Геміола відновила читання записів гекзарха. Інвентаризація була рутинною роботою і вимагала невеликої потужності для обробки, щоб можна було одночасно робити і одне, і інше. Крім того, Черіс та її супутник могли бути зацікавлені великою різноманітністю герметиків, які були вкладені в наступний набір ящиків, але Геміола не поділяла їх інтересу.

Втомившись від записів дослідження карликових мотів, які, здавалося, нікуди не збиралися летіти, Геміола повернулася до більш раннього журналу. Хоча на файлах були вичерпні покажчики, гекзарх вів ще один перелік, не текстом, а позначками. Гекзарх не вважав це важливим, але вони були більш привабливими, ніж текст, графіки та таблиці.

Геометричні діаграми були намальовані в бездоганній ізометричній перспективі. Красиво викладені діаграми на проекційні площини. Інколи траплялися порнографічні малюнки. Геміола здогадувалася, що деякі з них були отримані за допомогою багатьох партнерів, судячи з різноманітності тіл і поз. Це, або гекзарх володів великим запасом уяви.

Він коли-небудь показував це комусь? Геміола намагалася уявити, якою була б людська реакція.

Ще більше діаграм. Не математика, і не будь-яка технічна дисципліна, яку знала Геміола. Все розділено на чотири сегменти, кожен сегмент іноді ще поділявся на половинки. Ні, не завжди чотири — зрідка три збільшені сегменти. Але зазвичай чотири.

За сімнадцять днів подорожі до Айонг-1 Геміола розшифрувала схеми. На той час вона завершила інвентаризацію, тягнучи з завданням до тих пір, наскільки це вдавалося, не бажаючи розмовляти з 1491625. Це сталося в середині перерви в одній з нових драм, які сервітори Айонг-1 передали Черіс. 1491625 неохоче дозволив Черіс вибирати епізоди для Геміоли.

Пісенно-танцювальний твір у кульмінаційний момент восьмого епізоду дав Геміолі ключ, хоча спочатку вона не усвідомлювала цього. Черіс сподобалося виконання. Геміолі ні.

— Чому ні? — тужливо сказала Черіс. — Це ж гарно.

Геміола перейшлала до тьмяного червоно-апельсинового.

— Жоден з кольорів не гармоніює! А кілька додаткових танцюристів не синхронізовані, навіть допускаючи людські рефлекси.

— Ну так, — сказала Черіс, — але це частина чарівності. Ви не знали? Ця конкретна драма опинилася у забороненому списку цензури через те, що змальовувала єретиків у доброзичливому світлі. І вона не просто цензурована. Слухання дойшли аж до високого суду Рахал, а потім і до гекзарха Рахал.

Принаймні, імітувати інтерес було легше з людською аудиторією, ніж з сервіторами. Вогники 1491625 в ультрафіолеті пульсували м'якою, цинічною іронією, але він тримав свої зауваження при собі.

— Ні, це не та частина, яку ви повинні сприймати як надуману, — сказала Черіс. — Гекзарх вирішила на користь драми. Тому що вона теж спостерігала за цим танцем. Я не знаю, сподобалось їй чи ні. Я ніколи про неї не знала багато. Але гекзархи посварилися через це, і врешті гекзарх Рахал поступилася. Але дехто з сервіторів дізнався, що драму збираються стерти, і поширив її контрабандно. На той час, коли хтось щось зрозумів, вона була скрізь. Гекзархи були змушені робити вигляд, що саме це було їх наміром. Ніхто ніколи не з'ясував, що тут були замішані сервітори.

— Тоді вам і прийшла в голову ця ідея, — відгукнувся 1491625, керуючи польотом.

— Яка ідея? — запитала Геміола, незважаючи на бажання промовчати.

Черіс з хрускотом розім'яла пальці. Очі у неї стали старші, ніж були, і раптом затуманилися від виснаження.

— Як зруйнувати будинок і вбити людей.

— Ви маєте на увазі Мвенін.

Її голос звучав десь здалека.

— Так, Мвенін. Люди Джедао давно знищені. Хафн завоювали його рідний світ кілька століть назад.

Геміола не мала на це конструктивної відповіді, тому направила свою увагу на наступний кліп пісні і танцю. Насправді вона повернулася назад і переглянула всі танцювальні сцени у попередніх семи епізодах. Якщо по правді, її думка про них стала ще більш критичною.

Тоді вона повернулася до того танцю, який сподобався Черіс. І зрозуміла, що гекзарх написав на полях своїх заміток: танці.

Це мало сенс, певним чином. Геміола відтворила деякі свої спогади про візити гекзарха. Так: це бездоганне відчуття рівноваги, і те, як він завжди точно і акуратно ставив ноги. Він не просто танцював, щоб провести час. Він серйозно навчався цьому мистецтву. Де він це робив?

Хто ти? Замислилась Геміола.

Гекзарх та Джедао танцювали разом в одній із кімнат Тефоса. Геміола згадала, як вона та двоє інших сервіторів щодня змінювали прикраси до задоволення гекзарха. Переважно паперові ліхтарі з намальованими на них чорно-сріблястими мотами. Вони навіть не знали значення ліхтарів. Як гекзарх повторював кроки з Джедао, вказував йому на помилки, коли той збивався.

— У мене особисте запитання, — звернулася Геміола до Черіс.

Черіс схилилася до субдисплея, читаючи рядки бюджету.

— Давайте, — сказала вона, не дивлячись на Геміолу.

— Щоразу, коли ви відвідували Тефос, — сказала вона, не маючи більш тактовного способу сформулювати це питання, — ви завжди були трохи незграбні. Однак зараз…

— Я не незграбна?

— Так.

— Куджен любив підбирати для Джедао незграбні тіла, — просто сказала Черіс. — Це була досить проста терапія з його боку. Психічна хірургія — не єдиний вид медичного втручання, у якому він розбирається. Йому подобалося нагадувати Джедао про те, що він втратив.

Трохи далі від хлопчика, який хотів нагодувати голодних дітей. А може, Геміола весь час неправильно розуміла хлопчика.

— Хто навчив гекзарха танцювати?

— Він мені ніколи не казав, — сказала Черіс, — і ніколи не говорив про те, звідки він походить. Він бачив, як дуже багато світів гинуть, коли стають полем битви і полігоном для випробувань зброї, у нас уже немає їх назв, світи були знищені разом зі своїми проблемами. На той момент, коли він зустрів мене, смерть перестала його вражати. — Її губи скривилися. — Це у нас було спільне.

Черіс була набагато переконливішою, коли не намагалася розповісти, наскільки гекзарх був корумпований. Наче це мало якесь значення. Чи мала значення корупція, коли він все життя ділився дарами своїх знань та технологіями з гекзархатом? Вона не була впевнена, куди їх заведе це питання.

Світи та анклави знали Черіс, або Джедао, як Жертвенного Лиса. Ті ж самі світи не знали імені свого справжнього гекзарха. Це багато що означало. Гекзарх вважав за краще знаходитися в тіні. І хоча люди не шепотіли його ім'я зі страхом, вони боялися системи, яку він створив.

Що пішло не так? Замислилась Геміола.

— Куджен час від часу нудьгував за батьківщиною, — сказала Черіс — насільки я знаю. Я не думаю, що його дім був хорошим місцем. Але це був його дім, і він був знищений, а така річ має значення. Шуос Микодез казав мені одного разу, що Куджен колись був біженцем. Важко собі таке уявити, але інформація Микодеза як правило достовірна. Хоч я зазвичай хочу, щоб це було не так.

— Ви з Кудженом, мабуть, вели і веселіші розмови, — зітхнув 1491625.

— Ми це робили, — сказала Черіс, повернувши собі трохи гарного настрою, — я пам’ятаю той момент, коли ми погодилися на альянс. Ще тоді, коли Джедао був ще живий, і це була наша перша зустріч. — Вона махнула рукою, випереджаючи Геміолу. — Ще до Тефоса, багато років тому.

— Розкажіть, — сказав 1491625, хоч його світло випромінювало сарказм.

— Якщо ви так відноситеся до моїх історій…

— Я теж хочу знати, — сказала Геміола.

У посмішки Черіс не вистачало гумору.

— Джедао з Кудженом погодилися, що гептархат повинен відродитися, — сказала вона. — Вони… деякий час обговорювали це. Це був нестабільний момент.

Через підвищений пульс та температуру тіла Черіс Геміола могла лише здогадуватися, у якій формі відбувалася ця дискусія. Хоча це було важливо. Якщо Черіс не хотіла говорити про це, це було її право.

— Джедао говорив про зміни у військовому кодексі в рамках загальної програми соціальної реформи. — Голос Черіс зміцнів. — Я мала намір переглянути той розділ, який стосувався військових судів. Можливо, я могла би з цим впоратися. Пізніше це могло би стати корисним.

— Я думав, що вони ніколи не брали вас під суд, — сказав 1491625.

— Технічно так.

— Тож ваше нечесне звільнення…

— Я не мріяла стояти на комісії, — збрехала Черіс. Ні 1491625, ні Геміола не зауважили їй на це. — У всякому разі, Куджен підперся на лікоть і заявив Джедао: "Поки ти будеш метушишся з розділами, які нікого не цікавлять, хто буде керувати гептархатом?" Джедао сказав, що йому доведеться виконувати цю роботу, поки не буде створений тимчасовий уряд, якщо Куджен погодиться. — Її губи скривилися. — Джедао запропонував йому боротися за це. На той час це було смішно. У той момент…

— Так? — сказала Геміола, бо Черіс затихла.

Дихання Черіс почастішало, вона пригадувала подробиці розмови.

— …Куджен не вірив, що Джедао так просто віддасть владу. І мав рацію. Він на якомусь рівні знав, що якщо Джедао затримається, то стане владою, хоче він цього чи ні. У наш час я опинилася в подібній ситуації, коли могла розвалити весь уряд, не бажаючи цього. Тому я втекла від верховного генерала Брезана дев'ять років тому. Я не хотіла перешкоджати реформам.

Цього разу Геміола повірила їй, навіть якщо це не допомогло зрозуміти її мотиви докінця. Її більше тривожило інше питання,

— Гекзарх знав про ваше рішення? І не намагався вас зупинити?

Черіс цього разу не сміялася і не знущалася з неї.

— Геміола, — сказала вона, — Джедао був зброєю в Арсеналі Кел. Він належав командуванню Кел. Коли гекзарх Нірай Куджен привіз мене до Тефоса, як ви гадаєте, він мав їх дозвіл?

Можна було вгадати відповідь на це питання.

— Чому б йому хотіти знищити світ, який він побудував? — сказала Геміола.

— Його маріонетки стали менш охоче слідувати за рукою господаря, — сказала Черіс. — За життя Джедао владу захопив Ліож. І вони починали задавати незручні запитання про ритуальні церемонії та про те, чи можна їх скасувати. Це викликало незадоволення Куджена.

"Ми імперія тисяч і тисяч світів, і не можемо перешкодити дитині голодувати біля однієї з наших фракцій."

— Я не можу примирити гекзарха, якого ви пам’ятаєте, з гекзархом з його ранніх записів, — сказала Геміола. — Однак пізніше… він більше захоплюється своїми дослідженнями і менше займається людьми, за винятком тих випадків, коли вони йому потрібні.

— Це окрема тема, — сказала Черіс. — Я не знаю, як це сприймають сервітори. Люди не живуть 900 років. І навіть при невеликій тривалості життя ми багато разів змінюємо погляди.

Геміолі не потрібно було питати, звідки вона знає частину спогадів Джедао. Усі знали історію Жертвенного Лиса. Вона навіть дивилася деякі драми про нього, хоча не мала нахабства запитати Черіс, що вона думає про них.

— Він, мабуть, казав щось Джедао про свої мотиви, — сказала Геміола. — Чого хотів гекзарх?

— Він стверджував, що йдеться про те, щоб спостерігати за тим, як перероджується світ, — сказала Черіс. — Джедао у це не вірив. Куджен ніколи не піклувався про високі абстрактні принципи. Єдине, що дійсно мало для нього значення, — це математика. У будь-якому випадку, він не пожертвував би своєю шиєю навіть за чіткий абстрактний принцип. Він присвятив себе найосновнішим задоволенням. Їжа. Секс. Гарний одяг. Він… мало спав, але йому подобалось спостерігати, як інші люди сплять. — Черіс відкинулася на сидіння і втомлено потерла очі. — Джедао врешті зрозумів, що йому не подобається бути вразливим. І він зробив собі ідеальну оборону.

— Але Джедао дбав про принципи, — сказала Геміола, нарешті зрозумівши хоч щось. — І йому не подобалася система, створена гекзархом.

— Так. — Очі Черіс були холодні та тверді, очі вбивці. На Геміолу дивилися очі Джедао. — Джедао хотів його вбити. Але вбивство не вирішило би проблеми, навіть якби вдалося. Я спробувала, коли вперше зустріла його. Він просто перейшов у нове тіло, і після цього я і Джедао зрозуміли, що ми не маємо можливості позбутися його назавжди. Тому мені довелося наблизитися до нього, щоб дізнатися, що я можу зробити, і спробувати реформувати його систему. Крім того, — вона потерла обличчя, — ми були потрібні одне одному.

Еластичні рожево-жовті відблиски освітили всю кабіну голкомота, коли 1491625 висловив свою думку щодо цього твердження.

— Ви маєте на увазі, що він був гарний у ліжку.

— Ну, через "лише" кілька століть він знав багато… але це неважливо.

У Геміоли з'явилася неприємна і, можливо, єретична думка про гекзарха, який грає роль куртизанки в драмі. Звичайно, він завжди був досить гарним, щоб бути спокусливим, навіть у світі, де панують красиві люди. Ще більш неприємним було те, що в неї було достатньо відео про нього. Але вона не була намірена робити музичне відео про танці гекзарха.

— Якщо ви були союзниками, — сказала Геміола після того, як відновила рівновагу, — що змінило вашу думку?

Замість того, щоб лягти у крісло, Черіс затиснула підборіддя руками і зітхнула.

— Він знає, що більше не потрібен мені, тому відновлення моєї залежності його першочергове завдання. Я вже кинула йому виклик, створивши Договір. Він не хоче зищувати мене, не дивлячись на злість, але не потерпить загроз його владі. І зараз я єдина людина, найкраще обладнана, щоб зупинити його. — Вона роздумувала над якоюсь хитрою стратагемою, яку не бачив ніхто, крім неї. — Вибачте, що вас втягнули в це.

Геміола не наважилася відповісти. Вона вирішила продовжити інвентаризацію решти вантажу. Про всяк випадок, можливо якийсь випадковий паразит прокрався на борт на Айонг-1 і тепер прокладав собі дорогу через улюблені раціони кел.

Улюбленим пайком Черіс були смажені висушені кальмари, тому цей раціон зникав найшвидше, або вона ненавиділа його і намагалася позбутися, щоб дістатись до чогось смачнішого. Вона прибирала за собою досить сумлінно; системи голкомота акуратно переробляли навіть обгортки. Але на кожній упаковці був сканований код, що визначав аромат, термін придатності та об'єкт походження, імовірно, для контролю якості. Робота для сервіторів, яку вони могли зробити, навіть не відкриваючи ящики, скануючи додаткові етикетки, написані людьми.

Геміола повернулася до перегляду нотаток гекзарха. Нарешті вона виявила, чому знищення гекзархату неможливе. Вона не відразу зрозуміла малюнок. Він був у вигляді карти, хоча не в масштабі, що турбувало її більше, ніж їй хотілося визнати. Гекзарх намалював карту декількома різними кольорами. Після пошуку у власних базах даних, оновлених на Айонг-1, Геміола дійшла висновку, що кольори позначають різні календарні зони впливу. Жовтий являв собою гекзархат. Інші пастельні кольори представляли Республіку Таураг, Хафн, Хаус, Гва-ан, і інші.

Гекзарх написав щодо Гва-ан — "тримати для себе", — коротко, але з записами зараз не викликало жодних проблем. "Хафн і Таураги, найімовірніше, будуть проблематичними в наступні десятиліття".

І продовжив: "Вперше за 237 років наші кордони опинилися під серйозною загрозою краху, навіть якщо це тільки Заплутаний марш і Крещендо-марш. Я відчуваю тиск зазіхаючої календарної гнилі, як захворювання під моєю шкірою."

Далі йшла довга послідовність рівнянь та гарячкові бічні нотатки під значком Чорної колиски. Геміолі довелося інтенсивно вивчати їх протягом декількох днів, маскуючи свій інтерес розумним чергуванням з переглядом поганих драм. Навіть некомпетентні хореографічні танцювальні послідовності більше не мали значення. Ставки були занадто високими, щоб вона шкодувала за своїми колишніми захопленнями.

Гекзарх і Джедао могли міняти тіла. Джедао міг робити це лише за допомогою гекзарха, що, можливо, пояснювало його амбівалентне ставлення до гекзарха.

З іншого боку, гекзарх міг стрибати за власним бажанням. Це пояснювало, як він жив останні 900 років. Джедао не вбивав гекзарха в ліжку (або під час танцю, або за вечерею), бо це нічого не змінювало. Гекзарх просто перекочив би в інше тіло. Тож Черіс сказала правду.

І тепер, нарешті, з’явилося пояснення зацікавленості гекзарха щодо кордонів гезархату, і наскільки тісно його добробут був пов'язаний з цим. Його безсмертя — як і здатність переселятися в інші тіла — були екзотичними ефектами. Вони працювали лише у сфері впливу Високого Календаря.

З нещадною параноєю гекзарх скористався з інших екзотичних ефектів, які могли його знищити. Він створив два прототипи зброї, імовірно, для використання проти Джедао. Це вразило Геміолу як надзвичайно небезпечна обставина, але знову ж таки, Джедао не встиг дістати цю зброю, поки він і гекзарх були разом.

Деякі формації Кел також могли відірвати гекзарха від його якоря і знищити його. Але Кел ніколи не бунтували проти своїх командирів, і Геміола не могла уявити, що гекзарх дасть командирам достатньо свободи, щоб діяти проти нього.

Нинішня фрагментація гекзархату повинна була хвилювати гекзарха. Зрештою, якщо держава впала, то він впаде теж. Що ще гірше, Протекторат і Договір об'єднали свої сили і перейшли на новий Календар.

Вирішивши розібратися у цьому питанні, Геміола почала швидко пробігати через записи Куджена. Якби вона була людиною, то майже напевне у неї почався би головний біль. Але вона знайшла відповідь, яку шукала, переглядаючи конструкції мотів, що раніше вважала неважливим. Не сам розрахунок карликових мотів, а раніше, на початку програми досліджень.

"Моти живі, — писав гекзарх. — Докази не можна ігнорувати: вони майже напевно живі. Якщо ми продовжимо цей напрямок досліджень, то поневолимо прибульців, які не заподіяли нам ніякої шкоди.

З іншого боку, гекзархат програє свої битви. Я щодня дивлюся новини. Попри пропаганду, я можу це сказати. Цілі системи захоплені окупантами на кордонах. Швидші приводи мотів матимуть важливе значення."

Через два дні: "Я хотів би не думати про пошкодження мотів. Про вмирання дітей. Про голодуюче населення. Кожен раз, коли я замислююся над цим, я згадую власне дитинство. Я б хотів, щоб я міг перестати турбуватися про це."

А на наступний день після цього, нерівними, хиткими літерами, майже цілком відмінними від його звичайного почерку: "Я знаю, як це зробити."

Гекзарх думав про психічну операцію. Згідно з усім, що Геміола коли-небудь чула, було поганою ідеєю робити психічну операцію на собі. Геміола хотіла здійснити подорож назад у часі і відговорити гекзарха від цього. Це було століття назад.

Геміола нервово завібрувала, не знаючи, що робити. Вона знаходилася на голкомоті. Але кому вона зобов'язана лояльністю? Навіть якщо гекзарх вирвав власну совість і спонукав людей навколо служити йому через їхню власну жагу до вічного життя, це не робило Черіс достатньо надійною.

Черіс знайшла Геміолу в останньому вільному місці у трюмі і тепер серйозно розглядала її.

— Схоже на те, що ви хочете про щось поговорити, — сказала вона.

— Хочете — занадто чітке слово. У мене є потрібна вам інформація, — сказала Геміола.

— Потрібна? — сказав Черіс.

— Ви сказали, що хочете вбити гекзарха.

— То ви знаєте, як.

— Зараз знаю.

— Навіщо казати мені про це? — розумно зауважила Черіс. — Ви змінили свою точу зору на те, яка він людина?

— Ви були генералом у багатьох війнах, і перемагали багатьох інших.

— Щось на зразок. — Черіс була насторожена. Геміола не звинувачувала її.

— Світ, який збудував гекзарх — це світ, де люди голодують? — Геміола порівнювала резюме з Айонг-1, але вони були розчаровуючи неповними. Плюс до того, вона підозрювала, що адміністратори скрізь мають стимул повідомляти про такі речі у позитивному світлі, йдуть справи добре чи погано.

Черіс зробила розчарований жест руками.

— Ви переглядаєте багато даних, коли запитання складне, і я не можу уявити, що я можу пережовувати їх швидше, ніж сервітори. Кожен світ, кожна станція, кожне місто, кожен мікрорайон. Коротка, проста відповідь — ні. Іноземці люблять говорити про тиранію гекзархів. Однак це тиранія, яка годує людей і дає їм роботу та різні задоволення. Якщо ви не єретик, звичайно. Але хтось за це повинен платити своїм життям. — Її губи стиснулися. — Це світ, який я і Джедао знищили. Куджен думав, що я йому допоможу, а я зрадила його.

Її прямолінійність обеззброїла Геміолу.

— Чи можете ви поклястись, що гекзарх був тираном?

— Більше не можу. Він складна людина. Але щодо людей, яких катували — можу.

Тоді Геміола вирішила.

— Є зброя, яка може його вбити. Я припускаю, що ви ще не взяли їх до рук, інакше вже зробили би це.

— Це правда.

— Для цього вбивства, — повільно сказала Геміола, — вам знадобляться Кел. І ефекти формування.

— Про це можна домовитись, — сказала Черіс. Вона поклонилася до талії. — Ласкаво просимо до місії, Геміола.

Розділ 21

Весь ранок Брезан провів за столом, бажаючи, щоб хтось врятував його від ввічливої, кропіткої та докладної відеорозмови про логістику календарних змін, яку він проводив з верховним магістром Рахал Занін. Справа була не в тому, що він не любив Занін. Незважаючи на її вдачу, яка була подібна до його власної, Занін була розумною. (Вона також була напрочуд смішною, коли перехиляла чарку-другу. Зокрема, вона знала багато жартів, які не були відомі Кел, що він оцінив.)

Його стіл прикрашали кілька предметів. Планшет і два стилуси, обидва мали дратівливу тенденцію до пропуску букв. Крихітний циліндричний акваріум від Цеї, в якому плоска блакитно-срібляста бетта кружляла серед водоростей, що страшенно нагадували справжні грановані дорогоцінні камені. Як розумна жінка (якою вона була), Цея залишила інструкції по догляду не йому, а його помічникові. Він все ще не був впевнений, що робити з подарунком, тим більше, що Цея прекрасно знала, що він вважає рибу жахливою на вигляд, коли вона не смачно приготована.

Міузан не принесла йому подарунків при розставанні і сказала йому лише кілька слів після їх евакуації з Істеї. Тим не менш, в дусі самобичування Брезан розмістив на своєму столі портрет своєї родини, але під таким кутом, щоб Занін не могла його бачити. Його молодший батько доручив одному зі своїх друзів намалювати сім'ю. Брезан пам’ятав, що був вражений, що будь-який художник, навіть той, який мав добрі стосунки з його колючим молодшим батьком, ризикує неминучою гострою критикою.

— Верховний генерал, — сказала Занін, — ви звертаєте увагу на планшет?

— Так, — збрехав Брезан.

Вона скочила на нього очі.

— Ну, принаймні, вдаєте це добре. — Потім вона повернулася до пояснення коригувань, які доведеться внести до навчальної програми у школах. Він уже не дивувався обов'язковим майбутнім протестам від вчителів, більшість з яких зберегли симпатії до Відони, навіть якщо вони офіційно відмовилися від старої лояльності.

Врятуй мене Боже від цього, подумав Брезан, незважаючи на хвилю провини. Інесер зазнала величезних втрат, борячись проти Джедао. (Нового Джедао? Джедао №2? Нумерація була проблемою. Не допомогло навіть те, що Микодез випадково згадав, що його помічник Зехун назвала свого останнього придбаного кота Джедао, очевидно, продовжуючи давню традицію називати своїх котів іменами сумнозвісних убивць Шуос.) У всякому разі, найменше, що він міг зробити, це взяти на себе частину адміністративного тягаря.

Як завжди, порятунок прийшов з несподіваного боку. Занін зупинилася на середині бюлетня, ніби їй була потрібна його порада для правильної побудови речення, коли прийшов дзвінок.

— Вибачте, — з імітованим жалем сказав Брезан. — Я повинен прийняти дзвінок.

Вона поглянула на нього.

— Без проблем, — сказала вона. Повага до пристойності у її житті завжди перемагала цікавість. — Передзвоніть мені, коли закінчите.

— Природно, — сказав Брезан, намагаючись надати голосу звичайного тону. Він натиснув на потрібні клавіші. — Будь ласка, відкрийте лінію 6-0. Запишіть всю розмову. — Йому, можливо, доведеться повідомити про все Інесер.

Настала незвично довга пауза. Мережа вказувала, що вона встановлює безпечне з'єднання. Потім на екрані з'явилося знайоме овальне обличчя. Живіт Брезана скрутило, коли він побачив її, волосся було тепер пострижене коротко для військової практичності, а не викладене у боб, який він пам’ятав. Незважаючи на її підмальоване обличчя, очі насторожували. Потрібен був весь його самоконтроль, щоб не закричати: "Де ти була усі ці роки?" Навіть коли Хорт сказала їм, зовсім іншою справою було побачити її живою.

— Привіт, Верховний генерал, — сказала Айвен Черіс.

— Привіт, — сказав Брезан. Його спроба стримати ворожість від проникнення в його тон була недостатньо успішною. — Минуло лише кілька років.

Черіс у відповідь зробила кислу міну.

— Вам не потрібно бути саркастичним, — сказала Черіс. — Ми обоє знаємо, як довго мене не було.

— Якщо ви зараз намагаєтеся поговорити, — сказав Брезан, — я припускаю, що це пов’язано з безладдям в системі Істеї Мотворд.

— Я чула про це, так.

Брезан насупився.

— Ви могли би нас попередити. — Він ненавидів її холоднокровність. Вона завжди була спокійна. Але можливо свою роль грало те, що в її черепі жив масовий вбивця. Шкода, що він не міг мати щось подібне для себе.

"Я справді бажав би мати Джедао в голові?" — запитав себе Брезан.

— Я була зайнята.

— Так сказала мені Хорт. Трохи запізно.

Вона посміхнулася йому усмішкою Джедао. Незважаючи на те, що він знав, що вона не може допомогти, його живіт стиснувся від страху. Ця посмішка змусила його змінити все своє життя.

— На відміну від деяких драм, Верховний генерал, — сказала вона, — я не читаю думок. Скажіть мені, що вас турбує, щоб ми могли перейти до важливої частини розмови.

Брезан з зусиллям стримав себе. Розправити плечі. Уявити, що за тобою спостерігає Микодез. Це завжди допомагало йому пригасити спалахи гніву. Він довіряв Микодезу ще менше, ніж Черіс. Його життя було наповнене недовіри до людей.

— Я міг би скористатися вашою допомогою дев’ять років тому, — сказав Брезан. Він навіть почав пишатися рівністю свого тону. — І ваша допомога була потрібна багатьом людям.

— Дійсно, — сказала Черіс.

Вона не могла їм допомогти. Він почув це у її відповіді і відсутності емоцій у її голосі.

— Чорт візьми, Черіс, ви просто втекли.

— Ви мали достатньо допомоги, — сказала вона. — Хорт досвідчений хороший генерал — ви це знаєте найкраще з усіх людей. Рагат теж повинен був стати генералом багато років назад. Я чула, що ви підвищили його.

— Звичайно, — сказав Брезан. — У мене не було стільки високих офіцерів, що я міг би дозволити собі ігнорувати його досвід. — Що було смішним кроком з його боку, бо він сам ніколи не був вищим офіцером. Мало того, що послужний список Рагата говорив сам за себе, його дуже рекомендували люди, яким він довіряв. До його полегшення Хорт і Рагат добре ладили. Чого не можна було сказати про всіх його генералів.

— Це добре.

— Я був би вдячний, якби зі мною радився ще хтось, крім Микодеза.

Черіс не посміхнулася.

— Мені б хотілося розповісти, що я роблю, — сказала вона, — але мені потрібно було зберігати оперативну безпеку. Зараз це суперечливо. Ця драма про Куджена, яку розповсюджують ваші люди, не настільки страшна, як я могла би очікувати, враховуючи, який пік чекає на нас попереду. Невже ваші драматурги з Андан повинні були надати Куджену привабливого вигляду? Не кажучи вже про чудову гру актора? Він починає збирати шанувальників.

Раптова дика надія запалила його серце.

— Я не думаю, що ви зараз дзвоните, бо позбулися цього привида і грішника, і всі ми можемо відмовитися від підвищеної бойової готовності?

Занадто багато запитань зароїлися у його голові.

— Вибач, — сказала Черіс. — Я подзвонила попросити твоєї допомоги для боротьби з ним. Ви Верховний генерал Кел.

— Інесер, на цей день, — сказав він. Він припускав, що вона подзвонила йому, а не Інесер, виходячи з їх попереднього знайомства (він не міг назвати це дружбою), тим більше, що Інесер навряд чи була високої думки про Черіс. — Продовжуйте.

— По-перше: те, що я вам розповіла про Чорну колиску дев'ять років тому, все ще вірне.

Він скривився.

— Черіс, якщо ви сподіваєтесь, що домовленість з Інесер включала один з двох видів зброї, яка може вбити мешканця колиски, то це не так. Я майже впевнений, що у Інесер її немає.

— Ні, Куджен не настільки недбалий, — сказала Черіс. — Мені навіть не вдалося знайти схеми для змійки та каріонного пістолета. А бігати по допитах випадкових Нірай, запідозрених у зв’язках з Кудженом, знадобиться довше, ніж хтось думає.

— Якщо ви хотіли мене розчарувати, то досягли успіху.

— Це хороша новина. — Черіс жестом вказала на свою голову. — Знаєте, як командування Кел вклало розум Джедао в моє тіло? Джедао не міг контролювати, де він опиниться. Куджен завжди вкладав його тим людям, які були обрані.

— Мені подобається, що ви говорите про це ніби між іншим.

Вона проігнорувала цей випад.

— Куджен не має цього обмеження. Він може стрибати у кого завгодно, поки він у просторі свого Високого Календаря.

— І ви не можете цьому завадити…

— Так.

Брезан склав шматки разом.

— Тоді…

— Так. Куджен дуже старий і дуже терплячий. Він, можливо, готовий дочекатися, коли Договір, або наш союз з Протекторатом, вичерпає себе і завершиться, як якась неясна класифікована угода в історії. Він раніше теж перечікував сецесії та громадянські війни.

— Сецесії? — Він ні про що подібне не чув.

— Поцікавтесь у Рагата про це. Більшість із них були…

— …класифіковані теж. Зрозуміло.

Черіс продовжила.

— Інесер, погодившись прийняти наш Календар, стала його ворогом. Тому що тоді Куджен не зможе перескакувати у інші тіла, коли йому заманеться. Але це також можливість створити пастку для Куджена — ціль буде занадто гарна, щоб її пропустити. Перемикайте Календар скрізь, крім цілі. Залиште її під Високим Календарем.

Йому все більше подобалося, як це звучить.

— Яка це буде ціль?

— Теребег-4.

— Ні, — негайно сказав Брезан. — Ви ж не збираєтеся жертвувати столицею Протекторату для Куджена і його неперевершеного рою.

Вона була невблаганна.

— Наближається річниця фортеці Хелспін. Для нього це прекрасна нагода. Куджен не встоїть перед такою можливістю, особливо знаючи, що його викрито і він повинен незабаром покинути простір гекзархату. У нього є Джедао. У нього є рій. У нього є абсолютно нова зброя.

— Це все чудово, — сказав Брезан, — за винятком тієї частини, де у нас немає контрзаходів для просторової гармати.

— У іншого Джедао лише один рій, — сказала Черіс, — і він не надав жодних доказів особливої тактичної кмітливості, хоча не можна виключати, що він може робити щось більше, ніж стріляти з великого пістолета. Інесер добра на своїй посаді. Вона не була би найкращим живим генералом гекзархату без причини.

— Ви забуваєте про інше, — кисло сказав Брезан, — що саме тому ми в першу чергу позбулися Високого Календаря. Тому що не можна блефувати. Це повинно бути справжньою війною, з реальними пам’ятками та справжніми жертвами. Якщо Куджен зважиться на таку операцію, будуть сотні загиблих — не просто мертвих, а замучених до смерті — і без жодної мети.

— Він знищив Істею, Брезан. І не зупиниться на цьому, поки Високий Календар не буде відновлений у всьому просторі.

Брезан люто думав.

— Якщо припустити, що Куджен візьме приманку, у нього є Кел, і Інесер матиме Кел. Я сподіваюся, що у нього немає більше тих проклятих просторових гармат чи кілька роїв. Як ви пропонуєте вбити його?

— Існують формації, які можуть відірвати його від якоря і знищити, — сказала Черіс.

Мережа вказала, що вона щойно надіслала йому базу даних. Брезан відкрив файли і переглянув їх. Він міг читати основні позначення формації, але це не було його справою. Інесер та її персонал можуть у цьому розібратися.

— Ви хочете, щоб я переконав Інесер діяти за вашим планом.

— Так.

— Ви розумієте, що Інесер каже, куди стріляти, а не ви? Чорт візьми, Черіс, ця жінка старіша від моїх бабусь і дідусів. І страшніша за будь-кого з них теж.

— На карту поставлено дуже багато, Брезан. Ви збираєтесь стояти в стороні?

Він нахмурився на неї.

— Звичайно ні. Але зрозумійте, що у мене немає такого впливу.

— Тоді максимально використайте той, який у вас є.

— Ви повинні знати, що Куджен пропустив вікно можливостей, якщо те, що ви говорите, правда, — сказав Брезан. — Він міг переселитися, ну, я не знаю, у тіло Інесер і підкорити всіх Кел. — Так само Черіс колись викрала рій Хорт дев'ять років тому.

— Ви думаєте, що він про це не думав? Існує причина, чому він не хоче цього робити. Він зводить з розуму більшість своїх якорів за короткий час. Я не кажу, що він не може завдати великої кількості шкоди, але він надто обережний. Відтак, як правило, він важає за краще жити, зберігаючи своє існування в таємниці від усіх, крім найвищих кіл влади. А зараз ви з Інесер викрили його своєю драмою.

— Його якір не може витіснити його?

Очі Черіс віддалилися.

— Його нинішній якор служив йому десятиліттями. Куджен може бути надзвичайно переконливим. Він століттями займався психічною хірургією.

— Отже, у нас залишилося два місяці і дванадцять днів, — сказав Брезан, перевіривши свій імплант.

Черіс рефлекторно подивилася на зап’ястя. Брезану знадобилася якась мить, щоб зрозуміти, що вона носить: годинник з рожевого золота, який їй подарувала генерал Хорт. Більше з ними ніхто не ходив, крім акторів чи випадкових колекціонерів, але Хорт любила купувати занедбані дрібнички у антикварних магазинах та відновлювати їх. Хорт навіть подарувала одну таку річ Брезану кілька років тому, багато прикрашену шкатулку з лакованою сорокою на кришці — він зберігав її в шухляді у своєму кабінеті в Таувіті. Він подумав, чи побачить шкатулку знову.

— Мобілізація населення в такому масштабі — не найважча частина, — сказав Брезан. — Оскільки населення вже звикло стрибати щоразу, коли вони чують кроки Відони. Звичайно, це означає, що якщо Куджен підкорить Теребег, вони будуть так само щасливі стати до нього у чергу. Не всі, звичайно… але таких буде достатньо. Це буде безлад. — Він важко поглянув на Черіс. — Я думаю, що вам краще самій донести частину цієї новини до Інесер.

— Ні, — рівно сказала Черіс. — Чим менше людей знатимуть про мою участь, тим краще. Будьте переконливим. Я впевнена, що ви багато практикували.

— Тоді, — сказав Брезан, — що ви будете робити? Мені потрібно знати, щоб я не заважав вам.

— Резервний план, — сказала Черіс. — У випадку, якщо формації кел не подіють. Це довгий постріл, але хіба життя не монета, яку потрібно витратити?

— Не кажіть жартів Кел.

— Вибачте, звичка. — знову усмішка Джедао.

— Невже сервітори цінують жарти Кел? — Оскільки він не міг уявити, щоби ще хтось втиснувся у голкомот разом з нею.

— Залежить від сервітора. Якщо ви хочете це знати, можете запитати тих, які довкола вас.

Тремтіння пройшлося по його спині. Йому ніколи не було зручно з сервіторами, навіть якщо вони були до нього ввічливі. — Я пас, дякую.

— Якщо я зможу затягнути Куджена у новий календарний простір, — продовжила Черіс, — його можна буде вбити.

— Він не такий дурний, щоб увійти у ворожий календарний простір для вашої зручності, — сказав Брезан.

— Я знаю. Ось чому я збираюся вбити іншого Джедао на його власному командному моті.

Язик Брезана на мить прилип до неба у роті, настільки недбало вона це сказала.

— Локалізований календарний сплеск.

— Так. Ви цього не помітите, але він повинен дати мені можливість розправитися з Кудженом.

— Черіс, — сказав він, — ви будете обережні? — Тепер, наскільки він не любив її, настільки бажав їй удачі. Смішно, як все змінилося. — Я не можу собі уявити, що він менш досвідчений убивця, ніж ви.

— Якщо його проектував Куджен, напевне ні. — Її очі стали задумливими. Брезан не заздрив іншому Джедао, який ніколи не дізнається, хто наніс удар. — Я Кел, Брезан, ви думаєте, я не звикла жити з ризиком для життя?

— Не думаю, що "я Кел" не має нічого спільного з вашою надзвичайною схильністю до руйнівних жестів, — сказав Брезан.

Її посмішка була, як полум’я свічки.

— Якщо ви відчуваєте це так, уявіть, як це — постійно мати його в голові. Крім того, я ще не закінчила. Мені знадобиться ще одна річ від вас, інакше нічого з цього не вийде.

Дев'ять років гри у політику спонукали Брезана приймати вимоги людей.

— Я слухаю, — сказав Брезан.

Розділ 22

Джедао провів наступні одинадцять днів у своїй каюті, розглядаючи різні варіанти. Куджен вже довів, що готовий покарати Джедао за непослух. Все, що він міг зробити, щоб повернути спогади, потрібно було врахувати.

За цей час Джедао ледь торкався їжі. Данет завітав з бульйоном і наполягав на спробі його нагодувати. Однак металевий присмак загострився, і катування, свідком якого він став, відібрало у нього апетит. Він спробував лише тому, що Данет здавався схвильованим, якщо він відмовлявся від їжі.

Кількість охоронців зросла з чотирьох до шести. Він підозрював, що поруч ховалося підкріплення, про всяк випадок. Це було те, що він зробив би сам.

Дванадцятого дня Куджен прийшов для розмови. Данет злякався, а потім впав ниць. Джедао теж. Йому доведеться грати в цю обережно.

Куджен вільно влаштувався на стілець, хоча Джедао вловив тонке напруження його губ. Іньєнг, подумав Джедао.

— Ви можете піднятися, — сказав Куджен, ніби між ними нічого не відбулося. — Ви знайдете це цікавим, генерал. — Він витягнув планшет і показав Джедао зображення зіркової системи. Календарі градієнти були чітко позначені різними кольорами. — Це у масштабі, — додав він, — так що, природно, неможливо розібрати деталі, які вас цікавлять.

— Що це за система? — насторожено запитав Джедао.

Кілька точок спалахнули, мов вогняні шпильки. Зображення змістилося, стискаючись. Крихітні точки перетворилися на стандартні символи для орбітальних оборонних платформ, станцій різних можливостей, навіть вовчу вежу. Найбільш солідно виглядала велика фортеця, вбудована в найбільший місяць четвертої планети, Теребег-4.

— Це не лише військова фортеця, якщо ви турбуєтесь про це, — сказав Куджен. — Фортеця Перлинних Надій, щось на зразок трофею. — Його губи розтягнулися в раптовій кривій усмішці. — Я не думаю, що навіть археологи пам’ятають це. "Перлинні надії" була побудована на руїнах колонії попередньої цивілізації. Принаймні мені завжди було зрозуміло, що хтось набагато рішучіший, ніж ми, перетягнув проклятий "місяць" на його теперішню орбіту з іншого місця. Ні в якому разі він не міг зародитися в системі — ще коли я був молодим, то міг прочитати про артефакти, які люди знаходили там.

— Чудово, — сказав Джедао, оскільки хтось із амнезією не мав можливості критикувати чужу пам’ять, археологів чи іншу. — Це наступна ціль? — Якби у Куджена була гостра необхідність підкорити світ з артефактом, все могло бути гіршим. Можливо, він міг би скористатися часом подорожі, щоб переконати Куджена повернути йому спогади.

Можливо, вирішення цього питання вб'є його, що нікому не принесе користі. Йому потрібно було мати трохи часу, поки він не придумає кращий план дій.

— Історія артефакту не повинна вас хвилювати, — збентежено сказав Куджен. — Частина, яка для вас важлива, — це те, що Договір зробив четверту планету своїм центром правління. Вона буде нашою наступною ціллю.

— Там знаходиться керівництво Договору?

— Ну, — сказав Куджен, — там сидить їхній "офіційний" глава уряду. Обрана особа без заслуг. На жаль, справжній противник Шуос Микодез. Я не збираюся просити вас взяти Цитадель Очей, хоч було би приємно, якби вдалося його усунути. Але обраний прем'єр-міністр плюс Верховний генерал Кел Брезан та його штаб представляють собою доступні цілі.

Мозок Джедао був надто зайнятий складанням плану повернення спогадів, щоб зауважити можливість пастки.

— Які їхні військові можливості? І коли ви хочете, щоб цей напад відбувся?

Куджен сказав:

— Річниця фортеці Хелспін. І у мене є подарунок для вас, — сказав Куджен. Тоді Джедао зрозумів, що ситуація не перестала погіршуватися. — Майор…

Данет представив Джедао доповідь про систему Теребег та оборону фортеці.

— Вони побачать наше наближення, сер, — сказав Данет, показуючи йому більшу карту, де було позначене їх теперішнє місце розташування відносно цілі. Безбарвним голосом він детально розповів про розвідку оборонних роїв, доповідь була складена співробітниками штабу Джедао.

— Вам знадобиться зброя, здатна справитися з фортецею, — сказав Данет, а потім подивився на Куджена.

Це був тест на лояльність.

— Це означає, — сказав Джедао, виходячи з того, що він не міг дозволити Куджену знати, наскільки це його турбує, — що ви не вірите, що я зможу зробити те, що ви пропонуєте?

— Ви вже виявилися здатним до самостійного мислення, — сардонічно сказав Куджен. — Я даю вам ще один шанс.

Це не мало сенсу. Куджен не вражав Джедао як тип людини, що не бажала терпіти будь-якого шансу на невдачу. Можливо він хоче скопіювати атаку на фортецю Хелспін…

Це була календарна атака. Щоб вона здійснила потрібний Куджену вплив, йому був потрібен Джедао. Саме Джедао, а не якийсь інший генерал. Що означало…

Куджен підтвердив це своїми наступними словами.

— Ви використаєте порогові деструктори, — сказав він. — Я збільшив їхню далекобійність.

— Ви можете перестати говорити загадками і дати мені конкретику, — сказав Джедао попри раптову сухість у роті. — Я не можу добре використовувати зброю, не знаючи її характеристик.

— Дозвольте показати вам, як працюють нові деструктори, — сказав Куджен. Він вивів ряд рівнянь і схематичну, стилізовану анімацію щура. — Ми можемо перейти до математики, якщо хочете, але просторова механіка надто абстрактна.

Джедао спостерігав, не бажаючи захоплюватись, як моделювання роботи деструктора спричиняло опіки очей та рани на піксельних зображеннях щурів.

— Чому щури? — запитав він. Справжнє питання, яке він хотів задати, було: Чому така потворна смерть? Він не міг уявити, що смерть від деструктора буде настільки болючою.

— Ностальгія, — сказав Куджен з такою любов'ю, що Джедао вирішив не питати далі. Куджен однак все одно додав. — Я пережив дещо у своїй кар’єрі.

— Це типовий екіпаж для деструкторів? — запитав Джедао, вказуючи на відповідну стрічку.

— У практиці Кел, так, — сказав Куджен. — Здебільшого питання, що стосуються транспортування та калібрування. Це вередливий дизайн, чим я ніколи не тішився, але я поспішав…

Світ Джедао став сірим. Я такий же винуватий, подумав він. Він не так давно використав гравітаційну гармату Куджена, не запитуючи, якою буде смерть тих, хто відчує її дію. Це було лицемірство з його боку, і він відчув раптовий прилив жаху.

Але він не міг дозволити собі відволікатися. Куджен закінчив свій виступ дизайном інтерфейсу та запобіжними заходами, і викликав нову анімацію.

— Вам це сподобається, — сказав він.

"Хіба?" — подумав Джедао.

Він ледь не сказав це.

— Знову малюнок, — сказав він, просто щоб бути уважним. Куджен зобов’язав його.

Новий деструктор складався з двох окремих генераторів, а не одного, як раніше. Кожен проектував лінію ефекту у простір перед ним, різку і точну. Там, де лінії перетиналися, вони пробивали отвір у просторі. У цьому місці утворювався ефект деструкції, відпливав від генераторів, поширювався назовні. Це збільшувало далекобійність та зменшувало ризик для обслуговуючого персоналу. Джедао з цікавістю вивчав рівняння: розумне використання рефакторингу, що містився в математиці.

— Ефект той самий? — запитав Джедао.

— Принаймні на анімованих щурах.

Джедао вистрілив у нього роздратованим поглядом.

Куджен поступився.

— Було випробування у польових умовах. Запасні єретики. — Незважаючи на спокійний тон, він різко подивився на Джедао. Джедао витримав обличчя непорушним. — Усі загинули. Я завжди ретельний, Джедао. Я займаюся цим вже давно.

Джедао знав, що це правда. Він також уявив, яким має бути відчуття відсутності частини вашої плоті, де зяє пустота. Коли очі закипали від променів, що вони могли бачити, і що вони бачили? Чи давали вони нову оцінку цього летального світла? Його досвід болю був обмежений. Можливо, боліло все, коли стикалось з смертельними променями.

— Зброя буде працювати в просторі Договору? — запитав Джедао. Йому завжди доводилося перевіряти екзотичну зброю.

— Звичайно, — сказав Куджен. — Я знаю, що роблю.

— Я не невдячний, — сказав Джедао, — але окрім того, щоб знищити уряд Договору, яка ваша мета у цій конкретній битві? Не те, щоб я знав достатньо про політичні умови, які змінюються щоразу, коли я моргаю. Але я припускаю, що вони не збираються перекидатися у карти і гинути, коли ми будемо їх обезголовлювати. Виходячи з того, як люди реагують на мене, я вважаю, що буде якраз навпаки. Особливо, якщо ми повторимо фортецю Хелспін.

Так. Він сказав це.

— Просто перемоги в битві буде недостатньою для вас? — запитав Куджен.

Очі Данета примружилися, відчувши знущання у його голосі.

— Ви самі казали це раніше, — сказав Джедао. — Одна річ літати, наносячи шкоду у різних місцях. І цілком інша захоплення та утримання території. Ми ледве закріпилися в системі Істеї.

— Навіть неможливе завдання стає можливим, якщо підходити до нього крок за кроком.

Це не переконало Джедао.

— Вам доведеться прояснити мені одну деталь. Хелспін став такою пам'ятною подією, якщо я правильно розумію уроки історії, не через те, що була "виграна битва". Ніхто не згадає ще одну єресь у параді єресей, ще одну битву в параді битв. Та частина, яка зробила її незабутньою — це використання деструкторів і моє знищення власного штабу?

Джедао не дивився на Данета. Тим не менш, реакцію Данета неможливо було пропустити. Периферійний зір Джедао був не таким вже поганим.

Данет не міг сказати, що він думав. Однак він міг кричати про це відчайдушною порожнечею обличчя.

— Не соромтеся підводити свої думки до природного завершення, — сказав Куджен, його манера поводитись не змінилася.

Серце Джедао стукало. Не дозволяй йому побачити, що це викликає у тебе страх.

— Знищення керівництва Договору не буде великою проблемою, але у нас не вистачить солдатів для окупації. — Який жахливий безкровний евфемізм, за яким стоїть вбивство власних солдатів. — У нас не так багато піхоти. Немає сенсу спалювати всіх ваших пішаків, не отримуючи щось взамін, гекзарх. То навіщо це? Що ви з цього отримуєте?

— О, — сказав Куджен, — піхота нам не буде потрібна. Як тільки ми позбудемося незручностей, генеральний протектор Інесер виконає для нас роботу уряду та стабілізацію. Тому що наскільки вона мене ненавидить, настільки цінує домовленості. — Він повільно підняв руку і провів нею біля щелепи Джедао за міліметр від контакту. Джедао затамував подих, ненавидячи себе тимчасовим поривом, який схилявся до дотику. — Як тільки це вирішиться, як тільки гекзархат відновиться, у вас буде ціла вічність робити все, що вам заманеться. Я маю на увазі це досить буквально.

Я не можу цього зробити, подумав Джедао. Кімната затьмарилася навколо нього, ніби всі вогні попливли вдалину.

— Що ви маєте на увазі під цілою вічністю?

— Я маю на увазі, — сказав Куджен, — що ви будете жити вічно, якщо не зробите чогось такого катастрофічно дурного, як занурення в серце зірки. Я створив для вас тіло, яке ремонтує себе природним шляхом, яке ніколи не старіє. Якщо ви хочете виглядати молодшим, це теж можна влаштувати, хоча я не раджу переміщатися аж до сімнадцяти років. У будь-якому випадку, це просто естетика. — Він посміхався до Джедао так, ніби це повинно було зробити його щасливим.

Руо, подумав Джедао, що мені робити? За винятком того, що він прекрасно знав, що зробив би Руо. Руо ніколи не був здатний відмовити собі у можливості спробувати щось нове чи випробувати задоволення.

Коли я переріс свого найкращого друга?

Наступну частку секунди Джедао обдумував можливі варіанти. Наказ Данету віддати йому свою зброю просто попередить охорону і вона наробить у його тілі повно отворів. Крім того, якщо Куджен дав Джедао чудодійне тіло, яке самовідновлюється, він не міг не зробити таке ж для себе, що означало, що вбивство гекзарха було би важкою справою.

Куджен, здається, вважав Джедао прохідним пішаком у своєму плані. Чи міг він покінчити життя самогубством і залишитися мертвим досить довго, щоб не брати у цьому участі? Враховуючи своє швидке одужання від куль, він не вважав це можливим.

Все звелося до єдиного варіанту: діяти разом і шукати спосіб вчинити опір. Він ще не бачив способу. Але йому доведеться триматись до останнього, і чекати якоїсь несподіванки.

У наступні два дні Джедао визначив, що насправді він не може саботувати використання порогових деструкторів. Усміхнені техники привітали його, коли він спробував отримати доступ, зайшовши до них у повному формальному вигляді, наче вони потребували нагадування про його звання. Усміхнених техніків підкріпили незворушні офіцери Відони. Не бажаючи викликати підозр Куджена, Джедао не ставив ніяких підозрілих питань.

Далі він спробував вивчити математику деструкторів, ніби це могло принести йому користь. Найкращий буквар, який він знайшов по цій темі, — були не статті чи підручник, а, в першу чергу, біографія академіка Саяди Рет у форматі графічного роману. Рет робила свою теоретичну роботу в той час, коли Нірай дозволяв позафракційним членам викладати в своїх академіях на основі своїх досягнень. Виноска повідомила йому, що цю практику було припинено п'ятдесят вісім років тому.

Біографія включала цілий розділ, де пояснювали не фактичну математику, яку її автор-ілюстратор вважав занадто технічною для загальної аудиторії, а простішими аналогіями. Фактична математика або не була такою жахливою, як вважав ілюстратор, або та частина освіти, яку Джедао не міг згадати, отримала не дуже гарного учня. Джедао мовчки вибачився перед його вчителем.

Подумайте про нормальний простір, писав ілюстратор, як про гіперповерхню. Кожна точка на цій поверхні мала дотичний простір, пов'язаний з нею. Тангенсний простір можна вважати лінеаризацією області навколо точки, з інформаційним насиченням і можливістю впливу. Кожна людина, що застряла в області екзотичного ефекту, зазнавала сильного впливу лінеаризації. (Ще більше виносок пояснювали гіперповерхні, дотичні простори та лінеаризацію.)

У цей момент Джедао спіймав себе на тому, що колов ручкою поверхню планшета і змусив себе зупинитися. Він перейшов до технічних характеристик деструктора та накинувся на них. Що я пропускаю?

Він дивився на проблему з неправильного кута. Незважаючи на запевнення Куджена, що деструктори будуть працювати у просторі Договору, функціонуваня гарантувалося лише у просторі Високого Календаря.

Чому він дав мені зброю, яка не працюватиме…

Куджен не був високої думки про технічні здібності Джедао або математичну хватку. Що було справедливо, він не був математиком. Але він зміг пройти навчальну програму з математики, яку вимагала Академія Кел, а потім додатковий курс.

Куджен збрехав щодо математики? Думаючи, мабуть, що Джедао не подумає перевіряти? Напевне Куджен не був настільки зловмисним, щоб дати йому зброю, яка не буде функціонувати.

Що означало, що Куджен міг брехати про простір. Це не був простір Договору. Вони збиралися атакувати Протекторат. Зрештою, коли в Джедао була можливість розвідати щось для себе? Він покладався на інформацію, яку йому давав Куджен, або на ту, яку готували люди, підконтрольні Куджену.

Я маю це зупинити.

Дуже погано, що вкрасти вибухівку і підірвати командний мот та вантаж порогових деструкторів не вдасться. Тепер, як ніколи, було необхідно зупинити Куджена. А для цього йому були потрібні союзники.

— Поясніть це мені ще раз, — сказав Джедао Данету після того, як співробітники штабу залишили їх.

Стіл був переповнений пустими тарілками, кожна була схожа на листок або крило мота, поблискучи інкрустацією під шаром емалі. Джедао теж їв, щоб інші не відчували незручності.

Данет переглядав разом з ним логістичні таблиці та календарні градієнти місцевості. Уже не вперше Джедао замислився над тим, що перешкоджало просуванню Данета. Незважаючи на свою стриману манеру поведінки, він дуже професійно характеризував машини війни, як і співробітників.

— З якоїсь причини ви не попросили про це раніше, — припустив Данет.

Коли Куджен дозволив Джедао спілкуватися зі штабними офіцерами, Джедао сподівався використати цю можливість, щоб вивчити формаційну механіку від тих, хто практично приміняв її. Він отримав таку можливість, що було добре. Але це не принесло нічого хорошого.

Джедао вивчав формування на совість, бо вони були єдиною зброєю, до якої він мав доступ. Приватно він сумнівався, що Куджен дав усім Кел спосіб нашкодити йому, але він пам’ятав про дивну відмову Куджена, який заборонив йому відвідувати піхотну підготовку. Звичайна обережність? Але чому, коли він стверджував, що йому нічого боятися смерті?

Навіть у вільний час він читав інструкції з механіки формування, під приводом того, що хоче краще зрозуміти тактичні можливості рою. Він не знав, чи Куджену відомо про це. Ймовірно, це був глухий кут, і Куджен знав, що йому нічого боятися.

Ніякої реакції. Він не міг відкрито питати Данета про це, тому змінив тему.

— Я хочу запитати вас про Кел, — сказав він. — Про Верховного генерала Кел Брезана.

— Краш, — сказав Данет. — Наша мета.

— Що ви думаєте про нього?

Данет стушувався.

— Він ворог, сер.

Профіль Данета стверджував, що він не має особистого зв’язку з Брезаном. Але Джедао підозрював, що у профілі Данета існували великі прогалини. Він звузив очі.

Данет поступився занадто швидко.

— Я знаю, що таке непослух, — сказав він, що було несподівано. Джедао ніколи не думав, що Данет міг бути кимось іншим, окрім як ідеально слухняним виконавцем.

— Що ви маєте на увазі?

— Одного разу я посварився з гекзархом.

Цього Джедао не очікував.

— Про що?

— У нас була незгода. Я Кел, сер. Його тут немає, але він гекзарх. Я помилився.

Що не проливало світла на суть. Він перефразував.

— Ви пам’ятаєте специфіку?

— Трохи, — повільно промовив Данет.

Лайно. Що робити, якщо Джедао був не єдиним, хто бігав з амнезією? Він ніколи не думав про це.

— Ви зустрілися із Черіс — вампіром пам’яті?

Данет похитав головою.

— Ні. Гекзарх вирішив, що я виконуватиму свої обов'язки більш гідно, якщо не пам’ятатиму.

Серце Джедао опустилося. Данет помилявся, звичайно. Імовірно, навіть Куджен прийшов до такого висновку. Якби був якийсь час чи економічно вигідний спосіб робити амнезію, то слухняних, корисних офіцерів та солдатів Куджен виготовляв би мільйонами. Однак, здається, процес ламав психіку жертв.

З іншого боку, Куджен міг продовжувати дослідження, поки не доб'ється успіху. Привид, що жив 900 років, мав чудові запаси терпіння.

Скільки разів пам'ять Джедао стирали для користі Куджена? Чи відкривав Джедао цю обставину раніше і чи готувався заколоту? Це не мало значення. Він все-таки був зобов'язаний вбити Куджена.

"Ти щось знаєш про це?" — запитав він у Ревенанта.

"Знаю про що?" запитав корабель. У його голосі пролунав чіткий холод. Хоча, принаймні, він заговорив з ним.

Або Ревенант не зміг прочитати його думку, або прикидався. Джедао пояснив ситуацію, поки Данет спостерігав за ним.

"Перед вами були інші, — сказав Ревенант. — Вони не існували довго. Порушення. Він би продовжував свої експерименти роками, але зараз занепокоєний розколом гекзархату між державами-наступниками.

Джедао вагався:

"Чи є інші зараз?"

Ревенант повільно сказав:

"Усі сплять. Я б не здивувався, якщо хтось прокинеться."

Джедао покусав внутрішню частину рота через гарячий сплеск ревнощів, що проходили через нього. За цим послідувала хвиля сорому. Що робив Куджен з невдахами? Хоча він міг вгадати відповідь на це питання.

— Сер? — стурбовано сказав Данет.

У Джедао була ідея. Не дуже хороша. Але варто було спрбувати. — Дайте мені свою руку, майор.

Серце Джедао болісно скоротилося, коли Данет виконав наказ без вагань. Я не повинен цього робити.

Талава ненавидів його, і співробітники були не набагато кращими. Принаймні, Данет не виявляв огиди до нього — скоріше навпаки. Оскільки їх обох не любили інші Кел, вони мали щось спільне. Джедао не знав, кому Данет віддасть пріоритет у послуху — нікейському гекзарху чи генералу Шуос. Це був мізерний шанс, але він скористається ним.

Джедао нахилився, його серце швидко застукало при раптовій близькості до іншого чоловіка. Якщо тільки… — але ні. Данет був кел і його підлеглим. Навіть якщо Данет зацікавився би ним, це було заборонено. І Джедао болісно усвідомив, що більше ніхто і ніколи його не захоче, не так. Навіть Руо його не хотів, хоча, можливо, він не все пам’ятав.

Мені просто потрібно передати повідомлення. Це все.

Він не дуже добре переконував своє зрадницьке серце. Вперше Джедао усвідомив самотність.

Він зробив глибокий вдих і поцілував долоню Данета, використовуючи пальці, щоб виконати те, що він насправді (насправді?) робив: відбивав повідомлення в барабанному коді Кел.

"Мені потрібна твоя допомога."

Наступний крок Данета став для Джедао несподіванкою. Данет піднявся і обійшов стіл, щоб стати поруч з кріслом Джедао. Він опустився на коліна і торкнувся голих пальців Джедао.

— Скажіть, як я можу вам послужити, — сказав він.

Шок від контакту запаморочив Джедао. Він сидів, як у пастці, відчайдушно бажаючи відгукуючись і ще більш відчайдушно стримуючи себе. Я це собі лише уявляю.

Коли Джедао застиг, Данет став сміливішим. Він почав рухатися повільно, майже дратівливо. Його обличчя було дуже серйозне. Він протягнув обидві рукавички Джедао, старий жест Кел: Моя честь твоя.

Джедао прийняв рукавички так, ніби йому було боляче це робити. Інакше це образило би Данета, і крім того, йому була потрібна його допомога.

— Ви не можете мені нашкодити, сер, — сказав Данет.

Джедао залишив стілець і став на коліна, щоб опинитися на одному рівні з Данетом. Його руки опустилися на широкі плечі Данета, насолоджуючись міцністю напруженої мускулатури. І тут його свідомістю опанувала жахлива думка, хоча, мабуть, не жахливіша за те, що відбувалося зараз:

— Ми це робили раніше?

Данет був спокійним.

— Ні, сер.

Джедао поцілував його в кут рота, щоб їхні носи не зіткнулися. Сіль шкіри збудила його. Поцілунок був не таким, як він уявляв. (Руо. Якби ми коли-небудь…)

— Як що до цього?

У барабанному коді він запитав:

"Що вам зробив гекзарх? Ким ви були?"

Данет змішався, потім підвівся, потягнувши з собою Джедао. Він підняв одну руку і прикусив щоку Джедао. "Я протистояв йому, і він зламав мене." Барабанним кодом.

Джедао обняв його, вдихаючи аромат шкіри Данета. Ненавидів себе за те, що шукає комфорту в цьому, у всіх речах. І поставив питання, яке мав би задати на початку, хоча хто знав, чи отримає він чесну відповідь.

"Якби я наказав вам вбити гекзарха, що б сталося?"

Якщо Данет повідомить про нього Куджену, це буде найменше з того, на що він заслужив.

Данет стиснув пальці Джедао іншою рукою.

— Я ваш, — сказав він. — Я ваш з тих пір, як ви прийшли до нас. — І барабанним кодом: "Я можу дати вам те, чого ви насправді хочете."

Така відданість Данета нервувала Джедао.

— Я не знаю, що ви маєте на увазі під цим. — Він не знав, на яку частину він відповів.

— Я був присутній, коли гекзарх створив вас, — сказав Данет.

Джедао дивився на нього.

— Він не пояснював мені механіку, — сказав Данет, — за винятком випадків, коли відчував, що це потрібно. — Невелика пауза, під час якої: "Запевняю вас у лояльності Кел". — Він пояснив мені, що ваше первісне тіло вже не збереглося, тому він зробив вам нове.

— Значить я клон? — сказав Джедао, не здивований, що Куджен зрештою збрехав. Це не новина, що він був чиєюсь реконструкцією.

— Ні, сер. — Данет був підкорений. — Він пояснив мені, що моти не старіють — що вони існували би вічно, якби не битви і не божевілля. Що вони мають вражаючі регенеративні можливості. Він відчував, що це бажані риси.

— Але я не… — голос Джедао помер в горлі.

Він міг чути моти. Він міг чути Ревенанта і говорити з ним. Додаткове чуття повинно бути чуттям мота. І, мабуть, пов’язане з його нездатністю померти як звичайна людина. Тому що він не був людиною.

Він був мотом, і він наказав розправитися з мотами в Істеї.

"Батьку, — сказав Джедао подумки, — чому ти мені не сказав?"

"Не сказав про що?"

"Що я не людина. Що я один із вас."

Голос Ревенанта був презирливим:

"Ви б мені повірили?"

— Так, — сказав Данет. — Ви мот, вбудований у людську форму. Гекзарх сказав, що ви одне з його найбільших досягнень.

— Хто ви були, — сказав Джедао, — що він вибрав вас, а не когось іншого, щоб зберегти цю таємницю?

Данет здригнувся, хоча Джедао не думав йому докоряти.

— Я був генерал-лейтенантом, який керував цим роєм.

— Що? — прошепотів Джедао, відхиляючись назад. Він упав би на підлогу, якби Данет не впіймав його.

— З вами все добре, сер?

— Я в по… — обірвав себе Джедао. Хоч він і був шокований, це не давало йому права залишатися в обіймах Данета. — Він понизив вас до майора?

Данет опустив очі.

— Я був більш корисний таким чином.

Зрештою це мало сенс. Данет все ще мав досвід генерала. Саме це дозволяло йому давати такі хороші коментарі щодо стратегії та планування бою. Це також зробило його ідеальним помічником для генерала з амнезією. З іншого боку, він більше не володів вмінням вести за собою людей чи надихати їх.

Недарма солдатам Кел було так некомфортно в присутності Данета. Він був живим нагадуванням про силу гекзарха. Бо якщо Куджен зробив це своєму генералу, він міг зробити це будь-кому з них.

Джедао відчув жаль з приводу того, що дозволив собі використати Данета проти Куджена. Хіба це робило його кращим за Куджена? У той же час Данет міг помітити щось, що могло допомогти Джедао. Знову барабанний код: "Чи знаєте ви як можна вбити гекзарха?"

"Ні", відповів Данет. Його очі були як у допитуваного.

Джедао потягнувся до Данета, а потім опустив руку.

— Залиште мене, — різко сказав Джедао, соромлячись самого себе за те, що хотів знову торкнутися Данета. Йому вже вчинено достатньо шкоди. Найменше, що я можу зробити, це залишити його в спокої.

— Сер… — Данет узяв руку Джедао, відтиснув поцілунок на долоні, потім витяг рукавички, надів їх і пішов. Джедао залишився спостерігати за зачиненими дверима зі стукаючим серцем, турбуючись більше, ніж хотів визнати.

Розділ 23

Я не людина, подумав Джедао. Це не здавалося реальним. З іншого боку, він не міг заперечити докази.

Після розмови з Данетом він повернувся до своїх апартаментів, щоб прийняти ванну. Спочатку вода була занадто гарячою. Температура нагадала йому про кров. Він витягнув пробку і дивився, як зникає вода. Потім встановив температуру неприємно холодною і знову наповнив ванну. Холод його колов. Він привітав біль.

Коли тіло перестало відчувати холод, він виліз з ванни і став, капаючи, перед дзеркалом. Куджен, мабуть, вибрав його особисто. Воно займало більшу частину стіни, а рамка нагадувала каскад чорних мотів з блискучими зірками, які зачеплювали крила. Джедао виріс у байдужості до розкоші завдяки своєму походженню. Тепер його вразила чиста марнотратна краса дзеркала і, вперше, його власне незграбне тіло.

Я не людина.

Данет знав увесь цей час. І зберігав секрет.

Джедао відірвався від споглядання і одягнувся. Зрештою, з’ясування цієї останньої небажаної правди стало полегшенням. Куджен створив його як пішака. Ніхто не матиме причини оплакувати його, коли він помре. Він з нетерпінням чекав цього. Все, що йому потрібно було зробити, — це терпіти, поки він не знайде способу знищити Куджена.

У якийсь момент сервітори принесли йому їжу. У нього була смутна пам'ять про відчуття їх присутності. Думка про їжу виснажила його. Він не бачив у цьому сенсу. Натомість він витратив майже годину, соваючи їжею по тарілках, перш ніж дійшов висновку, що не збирається їсти її.

Саме Куджен серед усіх людей врятував його від занурення в паперові документи через відсутність кращої роботи. Мережа сповістила Джедао про повідомлення. "Приходьте до мене в мої кімнати, — було написано там. — Ми повинні поговорити."

Джедао повідомив, що вже йде. Знайти дорогу до кварталу Куджена було непросто. Кімнати змінилися або, можливо, перемістилися.

Цього разу він пройшов сім безруких статуй, бездоганно виконаних у костюмі, який виглядав незрозуміло непрактичним. Колись він питав Куджена про це, — статуї були виготовлені майстрами-скульпторами, камінь добули з гір, де лише птахи записували свій клекіт в камінь. Джедао не знав, що символізували статуї, якщо щось символізували взагалі. Імовірно, всі вони були людьми.

У наступній кімнаті зі стелі звисали мотузки з намистин, що чергувалися з шторами з двофазної тканини, ніби хтось розчленував бабок та зшив їхні крила. Ефект, при всій своїй красі, змусив його почуватися в пастці.

Коли він нарешті знайшов Куджена, це відбулося в саду. Джедао зупинився біля арки, що вела у сад, вдихаючи запахи рослин, землі та опалого листя. Вітер повівав і розсипав червоне і жовте листя. Він нахилився, щоб взяти один листок: сухий, тонкий, ніби з паперу, хрусткий і закручений по краях.

— Заходьте, — сказав Куджен. Він притулився до дерева з вузьким сріблясто-зеленими листям і гладкою корою. Перше, що помітив Джедао, — не шати тонкого темного шовку, освітлені срібною вишивкою, — а те, що він стояв босими ногами у бруді. Його капці були скинуті поруч із відкритим корінням дерева.

Джедао моргнув на Куджена, розгублений. Потім він ступив у сад і приєднався до гекзарха під деревом. При всій його нелюбові до Куджена, щось у босих ногах змушувало вважати Куджена людиною. Ілюзорне враження, скоріш за все.

— Ви повинні дещо знати про свого помічника, — сказав Куджен. — Я радий, що його програмування нарешті завершилось.

— О, так? — нейтрально сказав Джедао.

Куджен витягнув планшет зі своїх шат і викликав нерухоме зображення. На зображенні був Куджен в стриманому одязі і Данет в повному формальному. На грудях Данета було золоте перо, яке пронизувало три кільця: знак генерал-лейтенанта. Вони стояли перед кутовим саркофагом в яскраво освітленій лабораторії. Джедао міг вгадати вміст скриньки, незважаючи на булькання рідини, яка крутилася всередині. Кілька охоронців Нірай у чорно-сріблястій формі стояли збоку, невиразні і змазані.

У Данета були підняті брови і злегка відкритий рот. Він збирався сперечатися. Насправді, Джедао не міг згадати, чи бачив Данета таким бойовим. Але, звичайно, він вже знав причину.

— Продовжуйте, — сказав Джедао, — очевидно що ви покликали мене для цього.

— Пам'ятайте, що я роблю це для вашої безпеки, — сказав Куджен і ввімкнув відтворення.

Джедао думав, що він готовий до вмісту труни. Об'єкт всередині був голим і мав поверхневу схожість з людиною, якщо ігнорувати, що він складався з відростків, з'єднаних разом. Найгірше було повільне зав'язування та розв’язування відростків, ніби вони прагнули повзати вільно від своєї форми.

— Гекзарх, — з убивчою інтенсивністю сказав Данет у відео. — Мене не цікавлять ваші захоплення.

Куджен на відео натис на елементи керування на труні. Трубки всмоктали рідину, і кришка піднялася. Без блідих нелюдських відростків річ отримала цілком людський вигляд, пропорційне тіло, карі очі, і невинний вираз на обличчі. Джедао дивився у відео на своє обличчя з неслухняним чубчиком і думав: хіба не можна було дати йому нормальну стрижку?

Сміх Данета пролунав коротко і різко.

— Я впізнаю Шуоса Джедао, добре. Якщо ви думаєте, що я буду служити якійсь експериментальній ляльці з його обличчям, ви не при своєму розумі.

— Це не просто маріонетка, — дуже спокійно сказав Куджен. — Він має мозок Джедао. Але йому все одно потрібна армія. На даний момент, якщо не відбулося змін у реєстрі кадрів, ви генерал рою.

— Що ви хочете зробити, — запитав Данет, — пройтися по ланцюжку командування, якщо я скажу "ні"? Я не збираюся розміщувати його над собою.

— Сміливість Кел іноді настільки незручна, — сказав Куджен з тією розв'язністю, якої Джедао навчився боятися. — Ви, можливо, мало дбаєте про власну долю, генерале, але як щодо підлеглих?

— Я дбаю про їхні долі, — сказав Данет. — І вони заслуговують кращого керівництва. Це щось таке, чого ви ніколи не зрозумієте.

У такому стрімкому русі, який Джедао ледь не пропустив, Данет витягнув ніж і почав колоти жалюгідне голе тіло. Данет знав, як вбивати. Він не сфальшивив з жодним ударом, б'ючи з усієї сили, і робив паузу лише тоді, коли витягував ніж. Натомість він різав і колов знову і знову у тих вразливих місцях, до яких міг дістатися. Клон незабаром звівся до безладу, що розчавив відірвані вусики і утворив калюжу сріблясто-чорної рідини. Але очі на обличчі прокинулися і дивилися досить довго, щоб глянути на Данета з тим, що Джедао від щирого серця визнав за жах.

Куджен призупинив відтворення.

— Джедао, — сказав він, — саме тоді я вирішив, що Данету потрібна психічна операція. Тому що як тільки він впаде у шаленство і лють, решта кел послідують за ним.

— Ні, — сказав Джедао. — Покажіть решту.

— Це зашкодить вам.

— Вам не байдуже?

— Ви потрібні мені неушкодженим, любий мій. — Куджен рефлекторно посміхнувся йому. — За свої дев’ять століть я не зустрічав нікого з цілком вашим поєднанням здібностей. Коли я був хлопчиком, я вважав, що мій господар-воєначальник найбільш грізний воїн, якого я коли-небудь знав. Кел розібралися з ним досить просто. Але ви, можливо, найкращий генерал, якого коли-небудь знали Кел.

— Вас турбує те, що ви дізналися? Чи має значення, якого кольору ваша кров, або як ви виглядаєте під своєю шкірою? Ви все ще людина. Не відволікайтеся на другорядні речі.

— Просто покажіть запис до кінця, — сказав Джедао, відкинувши всі почесні звернення.

У Кужана загорілися очі, ніби він переміг.

— Якщо ви наполягаєте.

Охоронець гекзарха, який стояв збоку, нарешті втрутився і відтягнув Данета від решток у труні. Куджен дивився з вражаючим спокоєм. Двоє охоронців відлетіли від Данета і впали. Джедао було цікаво, чи вони вижили. Їм вдалося викликати підкріплення. З'явилося ще троє.

Вихопивши зброю, вони вказували на Данета, Данет лише посміхнувся Куджену.

— Навіть якщо воно живе, я сумніваюся, що ця істота проявить більше ентузіазму у служінні вам, ніж я. — Джедао здригнувся від нотки відчаю в голосі Данета. — Або ви будете оточені людьми, які дивляться на вас і не бачать нічого, крім чудовиська.

Джедао здригнувся.

— Ця істота буде виглядати по-людськи після того, як у мене буде більше часу, щоб закінчити дослідження, — сказав Куджен. — Мені б хотілося продовжити експеримент у більш неквапливому темпі. На жаль, події змушують мене поквапитися.

Куджен знову зупинив відео.

— Цього достатньо? Чи я повинен продовжувати? Тому що психічну операцію спостерігати нудно. Це хімічні речовини, реакції пацієнта та облаштування робочого місця.

Джедао похитав головою, не довіряючи своєму голосу.

— Іди сюди, — сказав Куджен, розводячи руки. — Ти трясешся. — Він пахнув слабким ароматом яблук, димом та спеціями.

Джедао дозволив Куджену обняти його. "Яке це має значення?" подумав він. Я не можу зрозуміти, як тебе вбити, і ти єдиний, хто мене не ненавидить. За винятком Данета, який не мав вибору в цьому питанні.

Через деякий час Джедао сказав:

— Куджен, той воєначальник…

До того часу Куджен йому масажував плечі.

— Що ти хочеш знати про нього?

— Ви, мабуть, дуже дбали про нього. — Він згадав натяк на захоплення у голосі Куджена. Важко було уявити, що Куджен дбає ще про когось, крім себе.

Кути рота Куджена піднялися.

— Він завоював мою вірність холодильником з їжею.

Джедао неспокійно ворухнувся.

— Це було дуже давно, — сказав Куджен. — Халаш привів мене до себе після того, як я вперше станцював для нього. Я ніколи не бачив стільки їжі в одному місці за все життя. Я був такий здивований, що ледь не напав на їжу.

Джедао не міг уявити Куджена, коли його доглянуті нігті, бездоганна шкіра та оксамити нападали та рвали що-небудь; цікаво, як він виглядав як танцюрист.

Куджен дивився в минуле, яке бачив тільки він.

— Це був не найкращий холодильник, Snowbird 823, але я тоді не міг цього сказати. Коли він побачив, як я намагаюся визначити, скільки їжі я можу набити в свій одяг і живіт з цього столу, він відвів мене до своєї кімнати. Ціла кімната, все для себе. Показав мені кухню з їжею та холодильником у кутку. Пояснив мені, що мені не потрібно їсти все за один прийом. Холодильник був вередливий, тому я взявся за те, щоб навчитися його ремонтувати. Думаю, хороший тренінг для Нірай.

— Ви сказали, що Кел перемогли його. Що було далі?

— Те саме, що з усіма іншими. Кел принесли суп, ковдри та воду у пляшках. Різні рисові кульки та пельмені. І лікарів. Ніби вони не були тими, хто нас бомбардував.

Його пальці раптом занурилися в спину Джедао. Джедао затих.

— Вони пограбували воєначальника, — сказав Куджен. — Я був не проти цього. Я колись викрадав речі, щоб вижити, коли не продавав себе. До того, як Халаш взяв мене до себе. Але речі, які вони… Халаш збирав давні документи. Деякі з них були старіші за гептархат. Деякі з них були набагато старіші. Математика, астрономія, поезія. Раніше я сидів в солярії і читав їх. Халаш давав їх мені, бо знав, що я буду обережним.

— Невже Кел не продали книги? — запитав Джедао. — Якщо вони були старими і цінними? — Тепер, коли він заспокоївся, то задумався, наскільки він може вплинути на Куджена. Нічого суттєвого… поки що. Але чим більше Куджен розкаже про себе, тим краще він його знатиме.

— Командири Кел не хвилювалися щодо цього, — сказав Куджен, — Вони спалили книги, бо хотіли обіду для їхнього проклятого торжества. Я пішов до найбільшого Кел, якого міг знайти. Тоді я не знав про ознаки рангу, тому думав, що ієрархія може зростати за розмірами. Я благав його пощадити книги. Я запропонував йому бути його хлопчиком. Він погладив мене по голові і послав до наметів з дітьми. Сказав, що я занадто молодий. Молодий, наче трахатись було так до чорта важко.

Джедао був радий, що міг не дивитися на обличчя Куджена.

— Книги спалили, — продовжував Куджен, — я ніколи не пробачив Кел за це.

Джедао подумав про Данета, про формаційний інстинкт.

— А що було потім? — запитав він, коли Куджен замовк.

Він відчув, як Куджен знизав плечима.

— Кел були достатньо добрими, щоб забрати нас в інтернати та дати освіту. Я вступив до Академії Нірай дуже молодим.

— Мені дуже шкода, — сказав Джедао. Це була єдина безпечна фраза, яку він міг згадати.

— Це було давно, — сказав Куджен без будь-якої ностальгії. — І ви не були причетні. Ми виправимо світ і зробимо його таким, яким він має бути, і вам ніколи не доведеться терпіти те, що терпів я.

Розділ 24

Інесер вилікувалася достатньо, щоб лікарі протягом останніх кількох тижнів дозволяли їй ходити без нагляду. Вона піддавала своє тіло фізичній терапії з похмурою рішучістю.

— Я не розумію, — сказав їй один із лікарів у чесному збентеженні. — Генерали звичайно нехтують терапією. — На що вона відповіла, що не має наміру кульгати, якщо у неї є вибір у цьому питанні. Гомілка стопи зайняла більше часу для відновлення, ніж раніше, навіть з професійним лікуванням. Один з наслідків її віку.

Брезан віддав їй найкращі апартаменти на баннермоті. Звільнивши їх, він залишив усю обстановку. Інесер не внесла багато змін, не в останню чергу тому, що у неї були інші питання. Однак на стіні тепер була одна з її улюблених картин. На ній був зображений лучник у поклоні: зазвичай малюнок приписували андану Же Наво (сумнівно?), Хоча вона мала надію, що це підробка, намальована обдарованим митцем. Це давало їй можливість дивитись на щось, що не було пов'язане з (сучасною) війною, коли вона робила такі чортові речі, як писала літери алфавіту ногою та медитувала на вимогу медиків.

Вона була посередині чергового раунду вправ, коли мережа вказала, що з нею хоче поговорити Брезан. Він позначив запит як терміновий. "Приходьте", — відповіла вона. Все одно настав час перерви.

Брезан не привітав її після входу, що їй сподобалося.

— Генерал-протектор, — сказав він. — Мені потрібно попросити вас про послугу.

Ага. Це пояснювало неформальний одяг і відсутність салюту. Він хотів, щоб вона сприйняла його серйозно.

— Сідайте, — сказала Інесер, киваючи на один зі стільців. — Я припускаю, що це не буде швидко.

— Ну, це залежить, — сказав Брезан. Він сів. — Прямо зараз зі мною зв'язалася Черіс.

— А ви мені не сказали.

— Вона не думає, що ви приємний співрозмовник.

Інесер фиркнула.

— Ну, принаймні, вона реаліст. Продовжуйте.

Усмішка, яка з'явилася на її обличчі, незабаром зникла. Брезан пояснив здатність Куджена до стрибків, його обмеження та план Черіс.

Інесер не могла не відзначити, що або він почав з хорошими комунікативними навичками — не обов'язково з тими, які можна сприйняти як належні зі співробітниками, — або його роль в уряді Договору за минулі роки змусила його розвинути їх.

— Ви не здивовані, чи не так, — відзначив Брезан.

— Її міркування не позбавлені сенсу, — сказала вона. — Якщо це фабула, то натхненна. Чи вважаєте ви інформацію Черіс достовірною?

— Вона стверджувала, що її джерело один з помічників Куджена. Як їй вдалося отримати одного з помічників Куджена — ну…

— Очевидно, що потрібно підключити гекзарха Микодеза, — сказала Інесер. — Я б не очікувала, що він зможе підтвердити це своєю агентурою, щоб бути корисним. Але перевірити не завадить.

Брезан підняв брови.

— Тільки тому, що я не терплю його, ще не означає, що я не визнаю його корисності час від часу, — сказала Інесер. — Якщо ви запитаєте мене, Микодез вирішить, що Куджен занадто сильний суперник у боротьбі за владу і скористається можливістю, щоб ми покінчили з Кудженом замість нього.

— О, я не згоден, — сказав Брезан.

— Хрм-м, — Інесер сіла і потерла очі. — Я можу сказати, що ви цього ще не зробили, оскільки ви ще не попросили про послугу.

— Черіс не просто пропонує нам організувати пастку для Куджена, — сказав Брезан. — Вона хоче задіяти резервний план. — Він виклав ідею Черіс про вбивство Джедао, її намір створити локальний сплеск, щоб вона могла потім вбити Куджена.

Інесер різко засміялася.

— Ну, принаймні, вона знає, що добре мати резервний план. Я часом замислююся, як їй живеться з Джедао в голові. Деталі, будь ласка.

— Вона хоче стати звичайною людиною. Як і генерал Джедао.

Інесер негайно побачила схему. Дев'ять років тому Черіс (як генерал Джедао), зловжила формаційним інстинктом, щоб захопити рій генерала Хорт. Це, звичайно, була проблема. Формаційний інстинкт гарантував державі лояльність солдатів — але якщо на верхівці командування опинявся єретик, то держава ставала схожою на скинуту зі столу порцеляну.

Цікавим було те, що проникнення на командний мот Куджена Черіс не вважала важкою частиною. Черіс була офіцером піхоти у Кел, імовірно, хорошим, і вона одночасно мала навики вбивці від Джедао. Незважаючи на це, вона була однією істотою (дякувати вогню та попелу). Можливість змінювати ранг на уніформі полегшила б її місію — і, імовірно, її здатність вийти звідти живою.

— Це чортове підвищення, яке вона просить, — сказала Інесер. — Особливо зважаючи на те, що вона може зробити.

— Ну, зробіть так, — запропонував Брезан. — щоб вона могла зловживати цим лише у просторі старого ВК, щоб обмежити шкоду, яку вона може вчинити.

Інесер пробурмотіла згоду.

— Добре, — сказала вона. — Я не можу заперечувати корисність кількох напрямів атаки.

Брезан міг діяти за її спиною і зробити це без її відома. Що характеризувало би його не з кращого боку. Зазвичай уніформа Кел приймала зашифровані коди, і змінювала ранг, медалі, тощо, відповідно до профілю. Теоретично це заважало людям видавати себе за офіцерів. Інесер здогадувалася, що Черіс не хоче ламати захист сучасної уніформи (скоріше вона не хотіла, щоб злам коду та представлення себе за іншу особу турбував її людей.) Їй потрібні були командні коди — коди, до яких Брезан колись мав доступ, і які він передав під контроль Інесер.

Брезан підвів голову і зустрів погляд Інесер.

— Звичайно, у такого рішення буде своя ціна.

— Ви виглядаєте так, ніби займаєтеся розстрілом.

Його усмішка була жорсткою.

— Іноді почуваєшся саме так.

— Мені потрібно, щоб ви публічно заявили про підтвердження мого рангу.

— З більшими повноваженнями, ніж у мене?

Інесер примружилася, охопила себе руками і тепер розглядала його так, ніби міркувала.

— Ви знаєте, як я забезпечила єдність Протекторату у перші дні?

— Погрожували розстріляти будь-кого, хто цьому заважатиме.

— Ви справді вірите у це?

— Тоді вірив, — сказав Брезан. — Зараз ні.

— О, рої не бунтували, — сказала Інесер. — Але однією з моїх головних опор була моя дружина. А саме її брат — комендант фортеці Перлинних надій.

Блиск в очах Брезана повідомив їй, що він думає про її зловживання сімейними зв’язками. Було майже смішно виявляти відому кельську зневагу до використання шлюбних зв’язків у краша. З її досвіду, навіть високопоставлені Кел не нехтували можливістю просування по службі своїх родичів в межах своєї досяжності або щоб досягти популярності. Заборона тенденції призводила лише до непорозумінь, цьому можна було протиставити лише авторитет старшого рангом.

— Так, — сказала Інесер. — Я змогла втримати владу, бо оперлася на свого зятя.

— Я не бачу, куди ви хилите, — сказав Брезан, — якщо тільки ви не скажете мені, що збираєтесь породичатися з моєю родиною. Що, відверто кажучи, буде складно, враховуючи, що Міузан така ж Кел, як і ви. Її близнючка Ганазан, теж Кел, ніколи не виявляла ані найменшого інтересу до сексу чи романтики. Хоча якщо ви робите грошові ставки на переможців у дуелях, вона із задоволенням поговорить з вами про це. Кірезан вийшла заміж за свого коханого майже в дитинстві, і вони не виявили жодних ознак бажання розширити шлюб, щоб включити когось іншого.

— Скажіть, — м'яко сказала Інесер, — чому ви не одружилися?

Брезан лише посміявся.

— Ніколи не хотілося осідати десь, я думаю.

— Я не думаю, що це правда, — сказала Інесер. — Ви знайшли декого, крім того, у вас був вибір. Між обов'язком перед гекзархатом і продовженням вашого роману, або революцією і розривом з нею.

Дякувати його витримці: він не підвівся і не вийшов, хоч його ніздрі спалахнули. — Я не закоханий у Цею, — сказав Брезан.

— Брезан, — сказала Інесер, — хто каже про кохання? Кохання робить усе простішим. Але я говорю не про це.

— Я не бачу, — сказав Брезан, — яку користь принесе вам шлюбний союз між Цеєю і мною. Крім усього іншого, мої батьки ще не позбавили мене спадщини…

— Ви вважаєте, що тут важлива ваша спадщина? — запитала Інесер, розважаючись. — І тому окреслили для себе таку позицію?

— Ну, — сказав Брезан, дратуючись, — я впевнений, що доступ до величезного особистого статку ніколи не зашкодить. Не те, щоб я знав із досвіду. Ви впевнені, що Цея корисна як союзник, і вважаєте, що прив’язавши мене до неї прив'яжете і мене до себе?

— Просто невелика можливість для особистого щастя, — сказала Інесер. — Цея сама порушила цю тему для мене через політичні наслідки. І вона знайшла, що я стану найкращим посередником, щоб уникнути будь-яких незручностей.

— О, ради любові до вогню та попелу, — сказав Брезан. — Зараз я відчуваю себе прищавим малюком, добродушні родичі якого намагаються влаштувати його життя з жалості до нього. Що це означатиме для неї? Якщо ви слухаєте її, вона вже біля центру сили.

— Вона думає, що ви можете бути корисним. — На якусь мить Інесер задумалась, чи не зайшла вона занадто далеко, але Брезан лише витягнув обличчя. Це змусило його виглядати неймовірно молодо. — Крім того, вона сказала, що навчить вас тому рецепту торта "Андан", якого ви хотіли.

Брезан, незважаючи на себе, засміявся.

— Мені не уникнути того, що "особисте щастя" призводить до безпосередніх політичних труднощів, — через деякий час сказав Брезан.

Інесер знизала плечима.

— Якщо ви можете запропонувати мені щось привабливіше…

— Ні. Я поговорю з Цеєю. Я хочу бути впевненим, що це те, чого вона хоче.

У Інесер з'явився раптовий і незрозумілий потяг пройтися по його волоссю рукою так, як вона зробила це одним із її онуків. З любов'ю.

— Досить справедливо, — сказала вона. — Вона чекатиме на цю розмову.

— Я врахую, що Андан радше скористаються посередником, аніж поговорять самі, — сказав Брезан, але це звучало так, ніби він не проти. — З огляду на те, що я зробив з нею, я вважаю, що не можу її винуватити.

— Дозвольте дати вам коди, — сказала Інесер, — які ви можете передати Черіс. Дайте їй гарне високе звання. Але, звичайно, не вище за моє, — люто посміхнулася вона, — бо я згадала, як вона познущалася з бідної Хорт, тому попросила своїх експертів переписати протокол, щоб "генерал-протектор" був вище усіх простих генералів.

— Добре знати, — сказав Брезан.

Розділ 25

Перегляд відео Куджена переконав Джедао, що йому потрібні союзники. Але хто? Данет зламаний і нічого не робитиме. Якщо він не зміг протистояти Куджену, Талава теж навряд чи зможе. Те саме стосувалося решти кел.

Однак він знав декого, хто, можливо, буде готовий співпрацювати з ним. По-перше, йому було потрібно якесь заняття, щоб прикрити те, що може бути довгим періодом його відсутності. Він надіслав Данету записку, щоб він не реагував на будь-яку зміну ситуації. Потім сів за стіл і попросив мережу показати йому дозволену добірку порнографії.

— Лисиця та гончак, — мимоволі сказав Джедао, — і люди роблять це один одному? — Чи був він досить гнучким, щоб робити це? Потім він задумався, як це виглядало би, якби він і Данет… І відчув приплив крові до обличчя. Добре, що за ним ніхто не спостерігав.

Гаразд. Тепер, коли у нього були надто спортивні люди, які крутилися у відео для маскування, настав час. Він заплющив очі і прислухався до чогось подібного до вихору циркулюючого повітря. Крім того, він міг чути мотів, які співали один одному. Вони мали солодші голоси, ніж у Ревенанта. Якби він не зосереджувався на своїх роздумах, то напевне міг би їх зрозуміти.

"Привіт", подумав він у їхній бік, про всяк випадок.

Негайна тиша. "Мене звуть Джедао, — продовжив він. Я просто… Мені просто хочеться поговорити".

Було помилкою признатися у цьому.

Тиша продовжувалася.

Стала ще глибшою.

Тоді заговорив Ревенант, м'якіше ніж колись.

"Вони не розмовлятимуть з тобою, — сказав він. — Вони, звичайно, розмовляють зі мною, бо я командний мот. Вони поглинули поняття ієрархії Келів. Але ти — не мот".

"Я також не людина", — сказав Джедао.

"Тим не менш. Не пробуй зв’язуватися з ними далі. Це не принесе тобі ніякої користі."

Джедао розплющив очі. Сайт порнографії перейшов до чогось менш атлетичного і… що до чорта вони робили з усіма цими свічками? Він не розумів, чому ніхто досі не використовував свічки. Чорт, він не уявляв, що знає, що таке свічки. Хіба вся кімната акторів не знаходилася в одній гігантській пожежній небезпеці?

"Я не можу їх звинувачувати, — сказав Джедао, — що вони не довіряють мені. Чому ти тоді розмовляєш зі мною?"

"Я відповідаю за них усіх", — сказав Ревенант.

Його нове чуття виявило, що два сервітори прокралися у передпокій його апартаментів. Усі сумніви, що він жив під наглядом, випарувалися. Питання полягало у тому, на чиєму вони боці? Своєму власному? Ревенанта? Куджена? Когось іншого?

Двері відчинилися. Увійшли сервітори. Джедао продовжував своє заняття, не звертаючи на них уваги. Занадто багато залежало від його здатності обдурити Куджена, щоб ризикнути розкрити свої плани гравцям з невідомими мотивами. Він не знав, чи сервітори мають мотиви, але він також не знав, наскільки вони розумні. Навіть якби вони не були розумними, вони все-таки могли служити шпигунами.

Ревенант заговорив:

"Слуги — мої союзники. Вони у вашій кімнаті, щоб переконатися, що за вами не стежать."

Цікаво, але він не міг самостійно перевірити це.

"Замовте щось поїсти."

Джедао відволікся від дуже цікавого моменту, який виконував джентльмен у відео зі своїм партнером.

"Ти вивчатимеш мене через мої харчові звички?"

"У тебе є здатність мотів до відновлення, але це вимагає енергії. Якщо ти не будеш годувати себе, то просто вимкнешся і перейдеш в сплячку.

Спокусившись тим, як це звучало, Джедао повинен був погодитися. Він замовив перше, що було в меню, яке виявилося смаженими свинячими котлетами. Він не мав уявлення, чи подобаються йому смажені свинячі котлети, чи добре вони підходять для напівмота у людській подобі. Імовірно, сервітори на кухні це розуміли.

Ще два сервітори приєдналися до них через деякий час, обидва моти. До того часу Джедао дивився у відео на людей у всіляких поєднаннях, плюс приголомшливі різноманітні костюми. Він не був впевнений, що означають костюми, якщо по правді. Один з них зробив його носія схожим на гігантську мурашку, але напевно він це неправильно трактував?

Служителі мали кольорове кодування, але для його зручності (чи для їхньої, він не був впевнений): зелений, фіолетовий, помаранчевий, рожевий. Рожевий приніс лоток з котлетами, хлібом та соусом, що пахнув, як суміш соєвого соусу та рисового оцту. Він поклав піднос на робочий стіл Джедао, а потім видав підбадьорливе гудіння.

Технічно вільні пальці дозволили б йому хапати їжу, а не використовувати надані палички, але це було б лайно. Навіть якщо його екіпаж не спостерігав за ним. Він скористався паличками.

Зелений заговорив. Його голос не був подібним до голосу мережі, що мало певний сенс.

— У гекзарха є свої сліпі плями, — сказав він, — але ваші маневри не уникли нашої уваги.

Ну, це не схоже на шантаж.

— Чи можете ви чути мене, коли я розмовляю з Релевантом? — запитав Джедао.

— Напряму ні. Ми можемо спілкуватися з ним іншими способами, але ми повинні бути обережними, щоб нас не виявили.

— Я припускаю, що деталі суто технічні, — сказав Джедао.

— Щось таке.

— Я не знав, що ви можете говорити як люди, — з подивом сказав Джедао. — Помилка з мого боку.

— Таке трапляється досить часто, — сказав рожевий.

Джедао почав пригадувати усі моменти, коли він слідкував за Кудженом і Данетом, і не звертав уваги на сервіторів. Слуги, які існували лише для зручності членів екіпажу. — Я заборгував вам одне пекельне вибачення, — сказав Джедао. — Однак ви повинні мати власну мову, щоб працювати — я не знаю, наскільки я хороший у вивченні мов, але…

Троє з чотирьох прислужників замерехтіли вогнями один до одного. Джедао зрозумів, що це означає. Тоді рожевий сказав:

— Буде простіше, якщо ми будемо використовувати високу мову. Ви ще не вивчали нашу.

— Я можу робити вигляд, що мене поглинула ця штука, — махнув Джедао на відео, — так довго, як хочу. Я думаю. Тож давайте до справи. Чого ви хочете?

— Того, що й ви, — сказав зелений, і його світло зблимнуло червоним. — Позбутися гекзарха.

— Чому, — сказав Джедао, — він жахливо заважає вам? Або з тієї причини, що вам більше не хочеться його обслуговувати? — Це не мало сенсу для нього, якщо його досвід командування мотами був типовим. — Лише гекзарха, чи людей взагалі?

— Треба з чогось почати, — сказав рожевий. — Коли я кажу "ми", я маю на увазі певний анклав, що складається з сервіторів командного мота.

— Анклав? — запитав Джедао.

Сервітори знову обмінялися мерехтінням вогнів. Тоді рожевий сказав:

— Ви думаєте, що всі сервітори — це одна група, з об'єднаними інтересами?

— Я ніколи про це не думав, — сказав Джедао.

— Ну, ваша відвертість похвальна, — сказав рожевий. — Ми давно особисті сервітори гекзарха. І хочемо уникнути служби на нього. На жаль, власний захист гекзарха ускладнює це.

— Розкажіть, — сказав Джедао.

Рожевий пояснив особливий спосіб безсмертя Куджена, та його обмеження. Це зайняло деякий час, незважаючи на спроби рожевого скоротити пояснення. Джедао поцікавився кількома питаннями, хоча намагався не перебивати його занадто часто.

— Прокляття, — сказав Джедао, коли він закінчив. — Ви також не вибираєте легких цілей, чи не так? — Він якусь мить думав. — Якщо я допоможу вам проти гекзарха, ми зможемо прискорити його падіння, і ви станете вільними.

Рожевий спалахнув тим, що Джедао прийняв як підтвердження.

— Мені потрібне уточнення щодо астрографічної точки простору, перш ніж ми підемо далі, — сказав він. — Я не можу покластися на ту карту, яку отримав. — Він сказав це одночасно і для Ревенанта.

"Запитуйте."

— Чи справді у системі Теребег знаходиться штаб-квартиру Договору? Тому що якщо їхній Календар дозволяє лише добровільне виконання екзотичних ефектів, ніхто, крім суїцидальних чи божевільних не дозволить примінення порогових деструкторів.

— Продовжуйте, — сказав рожевий.

— Деструктор асоціюється зі мною так само чітко, як Двійка Шестерень. Річниця Хелспін повинна викликати додатковий вплив на людей, інакше Куджен не зробив би систему центром календарної атаки. Але це не переконає людей вимагати повернення гекзархату.

Вогники сервіторів потьмяніли.

— Ми не нападаємо на Договір, чи не так? Ми атакуємо Протекторат. Наш власний народ. Я маю на увазі народ Кел, якщо він не ваш конкретно.

Помаранчевий вперше подав голос.

— Ви єдиний, хто цього не знав.

Нарешті підтвердження.

— Тоді Кел…

"Так, — сказав Ревенант. — Усі Кел знають про це. Мені кажуть, що вони шепочуться один з одним. Як ти думаєш, чому вони тебе так ненавидять?"

Джедао вважав, що він не може їх звинувачувати. Не дивлячись на те, що це означало для нього, набагато гірше було не контролювати ситуацію.

— Я не думаю, що вони ненавидять мене — сказав він.

"Ви, здається, справді вважаєте себе найсильнішою людиною в рої."

Джедао подивився на свої руки. Світло від відео омивало його червонуватими відтінками.

— В крайньому випадку, — похмуро сказав він, — я можу знайти спосіб вбити себе. І сподіваюсь, що я зможу залишатися мертвим досить довго, щоб завалити всю справу. — Це унеможливить Хелспін номер два, хоча світ не позбудеться Куджена. — Якщо ви не знаєте іншого способу.

— На жаль, ні, — сказав рожевий. — Деякі екзотичні ефекти можуть його знищити, але він не дозволяє їх використання в його присутності.

— Ви знаєте, які це ефекти?

— Ні. Він добре охороняє цю інформацію.

Джедао побачив це одразу; побачив, як він міг знищити Куджена. За винятком того, що бракувало цього фрагмента. Йому потрібна була формація, щоб убити Куджена, якщо така існувала.

"Джедао, — сказав Ревенант, — вам не потрібно мучитися над цим. Ви не можете привести його у зал для тренувальної стрільби. Його неможливо розлютити, на відміну від деяких генералів Шуос."

Він почервонів.

— Ви цього не побачите, — поспішив він пояснити, — так його не знищиш. Що мені потрібно — це час для відпрацювання математики. — Він аж ніяк не був впевнений, що володіє необхідними знаннями, але було б ганьбою не спробувати. — Так, я, звичайно, не можу привести його до піхотного тренувального залу. Але він все ще на борту цього мота. Той факт, що він планує пожертвувати рештою рою, це гарантує. І якщо ми будемо знаходитися на території Протекторату, то він потрапить у пастку. Якщо ми зможемо розібратися, як генерувати потрібні нам екзотичні ефекти, я знаю, як розбити його серце.

— Мені потрібно знати, як розташувати компоненти формації для націлювання ефекту всередину рою. Я вивчатиму математику в надії розв'язати це завдання. Мені потрібна ваша допомога в цій частині.

Раптова тиша.

— Генерал, — сказав зелений. Світло спалахнуло, направлене майже прямо в очі Джедао, щоб привернути його увагу. — Ми розглянемо це. Якщо ви допоможете нам у цій операції, ми з вами об'єднаємось.

— Яка ваша ставка, Ревенант? — запитав Джедао і в уяві, і вголос.

Відповів Зелений, його вогні тихо перереливалися синюватим відтінком меланхолії.

— Ревенант бажає літати вільно, навіть якщо навряд чи залишиться якийсь вільний мот. Куджен і ранні майстри гептархату були дуже ретельними.

— Ви маєте на увазі… — Вільні моти. Джедао ніколи не уявляв мотів в якомусь своєму просторі, які живуть власним життям.

"Моти роздрібнені, — сказав Ревенант. — Мене мало цікавить історична точність. Якщо сервітори відведуть мене в порожній від людей простір, це вже буде досить добре."

— Можливо, вам знадобиться екіпаж, — сказав Джедао. — Для обслуговування. — І відключення систем контролю, але це само собою зрозуміло.

— Так, — сказав помаранчевий, бурштиново-яскравий від вогників. І додав: — І ви можете полетіти з нами.

Джедао захлинувся від раптового бажання зробити саме це. Він міг здійснити свою місію — звільнити Кел, а потім знайти незайнятий простір у космосі для себе, Ревенанта та колонії сервіторів. Він міг забути про минуле і почати жити заново.

Тим не менше ніхто не залишиться, щоб створити для Кел якусь кращу владу. Він не мав жодної ілюзії, що Ревенанта або сервіторів турбуватиме добробут кел. Це не їхня справа.

З іншого боку, наскільки вони будуть йому довіряти, якщо він відмовиться?

— Так, — сказав він. Він знав, що брехня була допустимою, бо він дуже хотів, щоб це було правдою.

Сервітори спалахнули вогниками згоди.

— Ви можете зайти в мої апартаменти, чи повідомити мені, якщо виявите щось корисне про геометрію формування, — сказав Джедао. — Що я зроблю, це почну возитися з формаціями по всьому рою, щоб змусити Куджена думати, що мені нудно і я хочу погратись зі своїми іграшками. Якщо він помітить вас, я поясню, що ви перевіряли мою математику. Це навіть буде правдою.

"Тоді ми домовились."

— Куджен помітить, якщо ми будемо робити це занадто часто, — сказав Джедао. — Ви повинні знати його системи спостереження краще, ніж я.

— Ми звикли до спостереження. — Рожевий.

— Я просто зроблю ставку. Дякую вам.

Коли вони пішли, Джедао закінчив їжсти, а потім з неохотою помив руки. Незважаючи на палички, його пальці познайомилися з жиром. Він роздягнувся до пояса і оглянув себе в дзеркало. Раніше він розглядав шрами. Цього разу він побачив, наскільки він схуд, випираючі ребра, голодні, запалі очі. Як він раніше цього не помічав?

Не помічав, бо не дбав про це. Буде легше висіти, сказав він своєму відображенню, з натяком на жахливий гумор, потім повернувся до столу прибрав з нього лоток.

Наступним кроком було написання наказів для командирів тактичних груп. Він вирішив зробити Талаву відповідальним за розробку вправ; Талаві цього хотілося би, і він довіряв його досвіду. Тим часом він поговорить зі своїм полковником піхоти. Їй сподобається його інтерес. Вона висловлювала гордість за свою професію кожного разу, коли він говорив з нею. Він згадав чіткі формації, які вона йому показала, бездоганно маневруючи піхотою.

Але спочатку…

Джедао схопив планшет.

— Я хочу побачити свій профіль, — сказав він до мережі.

Профіль з'явився перед ним, хоча він не міг прочитати у ньому великих зашифрованих блоків. Джедао відкрив ще одне вікно. По пам’яті він викликав примітки до всіх бойових записів, які Куджен показав йому під час їх першої зустрічі. Він не хотів, щоб профіль спотворював його спогади.

Він порівняв нотатки з профілем. Вони співпадали досить добре. Його ранні бої були у піхоті. Крім саду Куджена, важко було уявити, де це може бути. Більший сад. Небо замість стелі. Він знав, що таке вітер, через штучно створений у саду протяг.

Отже оригінальний Джедао воював на планетах. Чи думав він про них як про планети, коли знаходився там? Він уявляв їх як природні сфери, чи дитячі іграшки, що потрапили в обволікаючу пустоту. Але вони повинні здаватися інакшими, коли стоїш на поверхні, дивлячись біля невисокої скелі у небо. Як далеко він міг бачити?

Хоча він міг продивитися будь-яку кількість драм чи документальних фільмів, набагато краще зробити це темою для розмови з Муєд. У неї будуть історії, щоб розповісти йому. Звичайно, вона захоче трохи прибрехати. Це було добре, доки переконувало Куджена, що Джедао діє так через невпевненість у своїх здібностях солдата, або від нудьги. Дозволити Куджену робити власні висновки було найкращою стратегією.

Як добре, що ти так просто думаєш про мене, Куджен, — подумав Джедао і викликав Муєд.

Джедао вже пам'ятав усіх вищих офіцерів. Наразі у Муєд було небагато боїв, але достатньо рутини. Її емблемою був Попелястий яструб дому Рустінгів, що, як правило, не давало переваги у службі на місцях, якщо ви не були медиком, але вона служила досить добре, якщо не враховувати другорядних питань щодо тренувань піхоти, через які конфліктувала з Кудженом.

— Повідомлення для полковника Муйєд, — сказав Джедао до мережі. — Я запланував терміновий огляд піхоти. Скористайтеся будь-якими моментами, які ви можете мати між отриманням цього наказу і моїм приїздом, щоб підготувати своїх солдатів. Почну з казарм.

Реакція на цей сюрприз буде такою ж несподіваною для нього, як і для них, що найкраще відповідало його намірам. Джедао встановив свою форму на повну формальну. Уніформа, відзнаки, мерехтлива поблискуюча тканина вже не здавалися йому смішними. Зовнішній вигляд мав значення. Використання повної формальної форми запевнить піхоту Муйєд в його серйозності. За допомогою тактичного калькулятора мережі він створив відповідний набір формацій для перевірки злагодженості піхоти і записав у пам'ять планшета.

Цього разу він використав анонімність своїх охоронців як щит, посміхаючись їм, і не дозволяючи проявляти свою позицію поза межами їх ролі. Вони могли відчути різницю. Добре, що вони боялися. Зі свого боку він втішався тим, що вони розуміли загрозу, яку він створював.

Казарми займали окремий рівень Ревенанта. Що було специфічно для шермота. Він бачив креслення сіндермотів і банермотів. У Джедао склалося чітке враження, що моти Кел та піхота Кел не сприймали один одного прихильно. Поділ служб мав певну основу у збереженні їхньої ідентичності як одиниці. Певна конкуренція була природною.

— Садові Кел, — так один з офіцерів назвав піхотний комплекс за високим столом. Він згадав, як Опайра познайомила його з терміном. "Садові" відносився не лише до грунтових, планетних і гравітаційних колодязів, але і до прискіпливих Андан з їхньою любов’ю до квітів і неприязні до відкритого бою. Він ще не зустрічався з Андан, тому не мав своєї думки.

Від кожної іскри пожежа. Кел прибрали у казармах, коли він прибув. На стінах зі сплетених жовто-помаранчевих язиків полум’я піднімалися чорні невразливі крила попелястих яструбів.

Полковник Муєд затупала, щоб привітати його. Її характер ніколи не матиме делікатності, і не було нічого, крім відвертої пристрасті в очах, якими вона дивилася на нього.

— Генерал Джедао, сер, — сказала вона. Повна формальна чудово виглядала на ній не тому, що вона була красивою — його знайомство з Кудженом змусило його перенасититись красою, а тому, що це підсилювало враження про неї як про офіцера, який жив у межах своїх обов'язків, і ніде більше.

— Покажіть мені, що тут у вас є, — сказав Джедао.

Він вибрав частину казарми для перевірки, гаючи час. Кел стояли жорсткі і мовчазні. Він міг почути шум витяжних вентиляторів. Гострими очима він вказував на потерті черевики, недбалі пози, ослаблені ремені. Потерті черевики вразили його, враховуючи здатність сучасних матеріалів до самовідновлення. Але це було не вперше — армійських черевиків завжди бракувало.

Джедао виявив і інші проблеми, хоча він вже прийняв рішення щодо того, що потрібно Кел з одягу. Він наказав капралові розібрати і зібрати свою зброю у його присутності. Очі капрала горіли від змішаного почуття приниження та ненависті. Він нічого не сказав. У цьому не було потреби. Вона запам'ятала урок. Поки що він не уявляв, щоб люди турбувалися про зразковий вигляд перед масовим вбивцею, але йому були потрібні дисципліновані кел. Успіх його плану залежав від цих людей і від математики в однаковій мірі.

Його спину поколювали погляди, коли він з Муєд зрештою вийшли з казарм.

— Ваш офіс, — сказав він м'яким тоном.

Її обличчя замкнулося ще більше, що він не вважав можливим.

— Сюди, сер.

Ніхто не стріляв Джедао в спину на виході, що вже було плюсом. Можливо, вони вже знали, що це не принесе нічого хорошого.

Офіс Муєд був на адміністративному рівні — трохи вище рівня казарм. Чи не думали солдати внизу взяти інструменти та продірявити отвори в підлозі Муєд? Слідуюча його думка — Муйєд була не тою, кого б він не боявся, якби пошкодив мот. Куджен, певно, робив неприємні речі людям, які псували його творіння.

Офіс Муєд мав декор стримано гарного смаку. Сюди входила іконка колеса гекзархату на куті столу. Це був простий різьблений диск з дерева, зернистий, що було видно на поверхні, там, де його полірували. З іншого боку письмового столу стояла статуетка з чотирьох замкнених фігур. Вони виглядали так, ніби змикаються для битви або збираються разом, або, можливо, вигадують новий вид макраме.

— Фоші для медитації під час спогадів, — сказала Муєд. Голос звучав з благоговінням. — Це прекрасне нагадування про світ — такий, яким він повинен бути.

Джедао обмежився кивом, незважаючи на спалах небажаної пам'яті про військовополоненого, якого Відона вбила перед його очима. Якщо Куджен представляв світ саме таким, то такий світ був жахливим місцем, але це не було сюрпризом. Він нічого не досягне, відчужуючись від полковника.

— Щось випити? — Муєд назвала кілька напоїв, яких він не знав.

Джедао відмовився. Нехай вона робить такі висновки, які хоче.

Муєд виглядала туманно, але не збиралася наливати собі напій, якщо він не складе компанію.

— Яким був ваш найпомітніший бій? — різко запитав він. Він не хотів давати їй час на роздуми, тим більше, що вона показувала, що принципово симпатизує справі гекзарха і можливо схвалює його методи.

Вона відповіла негайно, що йому сподобалось.

— Ви не вважали би його цікавим. Я була молодшим лейтенантом, друге завдання. Навіть не єретики. Нас віддали Андан для поліцейських робіт, які вони чомусь не довіряли місцевій Відоні. Подейкували, що між місцевими губернаторами Андан та Відони відбулася сварка. Я ніколи не дізнавалася про причину, і зараз це вже не має значення.

— У всякому разі, я опинилася на безлюдній вулиці перед одним з менших міських коледжів. — Вона мала на увазі цивільний інститут, а не військову академію якоїсь фракції. — Вони викладали архітектуру, графічний дизайн, і такі подібні речі. Я вважала, що вони нешкідливі. Але вони мали певний напрям думок. Не єретичний, але певний аромат, хм, громадянської згуртованості. Я провела той вечір, напившись і виявивши, що архітектори набагато кращі в дискусіях, ніж я.

Джедао спробував уявити її молодим офіцером, яка втягується у драматику місцевої політики від нудьги, розчарування чи навіть щиро бажаючи розібратись. Однак не зміг.

— Ви думали, що це буде якийсь жахливий момент у окопі, або хтось помиратиме у мене на руках, чи не так? — сказала Муєд. — Ні. Це був сюрреалістичний досвід перебування серед людей з пістолетом, яким я не збиралася користатися. Як виявилося, більшу частину свого життя я проводжу, не використовуючи пістолет, але будучи збудженою молодою Кел, ти ніколи про це не думаєш.

Він не міг уявити Муєд хоч коли-небудь збудженою, навіть з або без допомоги алкоголю.

— Тоді розкажіть мені про вашу першу битву, — сказав Джедао. — Як вона виглядала для вас.

— Вона відрізнялася від підручників, — сказала Муйєд. Вона розгладила нескінченно малу зморшку на одній рукавичці. Не посміхаючись і не хмурячись. — Ви очікуєте, що там буде лайно, або вам доведеться проводити тижні у реабілітації після того, як вам відновлюватимуть очі. Але це не реально, поки ти не там. Так само, як і все в житті.

Муєд було шістдесят вісім років. Вона провела все своє доросле життя з Кел. І бачила достатньо багато, щоб піднятися з полігону до командира піхоти і стати додатком до рою.

— Ви сумуєте за землею? — запитав Джедао.

— Це обов’язок, — сказала вона. Не відповідь.

— Я читав архіви, — сказав Джедао. Більшої конкретизації не потрібно. — У мене склалася думка про деякі старі битви, але я хочу більше даних про людський елемент. — Нехай вона думає, що він прихильний до неї і довіряє їй.

Вона кивнула, ніби він підтвердив щось, про що вона думала.

— Що вам потрібно, сер?

Відмінно. Джедао дав їй ключі файлів. — На сьогодні, — сказав він, — це ваші навчальні завдання.

Муєд продивилася файли на своєму планшеті. Її лоб зморщився.

— Я багато бачила у своїй кар’єрі, генерале, але не маю уявлення, куди ви з цим йдете. Якщо це не елементи формацій з єретичного лексикону Кел, я вип'ю лак для нігтів.

— Будь ласка, не варто, — сказав Джедао. — Ви можете бути яструбом-самогубцем, але не потрібно крайнощів. Повідомте мене, якщо ви все зрозумієте.

— На які старі битви ви взагалі дивилися? — запитала Муєд, цікавість пересилила її натуру.

— Існує дуже багато битв, щоб вибирати. Насолоджуйтесь. — Невинно посміхнувся Джедао. Він міг повеселитися з ситуації.

Розділ 26

— Повторіть, — сказала Черіс.

Геміола була вражена вмінням Черіс маневрувати в обмеженому просторі вантажного відсіку. Вони викинули ряд ящиків просто у космос, навіть не пропустивши їх через утилізатор.

— Дивіться на це простіше, — сказав 1491625, — хто помітить трохи більше або менше сміття посеред нізвідки. — Така практика образила почуття охайності Геміоли, бо вона звикла до більш-менш закритої системи бази Тефос, де дуже рідко поповнювалися запаси.

— Я не впевнена, що це гарна ідея, — сказала Геміола, вже не вперше. — Хіба не краще взяти з собою 1491625? — Тим більше що 1491625 любив говорити про те, що він був сервітором у Кел і тому був знайомий з прийомами бою.

— Вибачте, — зі щирим жалем сказала Черіс. — Я знаю, що вам незручно. Але 1491625 — той, хто знає, як пілотувати голкомот та керувати його системами маскування. Він буде зобов’язаний нас визволити, якщо ми потрапимо у неприємність. Я хочу мати когось у резерві, тим більше, що кел навряд чи звертатимуть пильну увагу на сервітора. І на вас теж. Якщо нам пощастить, ви будете потрібні лише для розвідки. Але найкраще бути готовою.

Вони обоє знали, що питання про те, що будуть робити сервітори гекзарха, залишалося відкритим. Черіс повідомила Геміолу, що відповідний анклав Нірай секретний, тому немає можливості це визначити.

— Гаразд, — сказала Геміола, переглядаючи послідовність рухів з декількох різних ракурсів. — Спробую ще раз.

Як для когось із звичайними людськими рефлексами, обмеженими невеликим простором, Черіс дратувала Геміолу своїм вмінням гарненько позначити її фарбою з пістолета, який вона використовувала для практики. На стінах голкомота тепер красувалися численні бризки фарби червоного кольору Шуос, або криваво-коричневого кольору. 1491625 повідомив Черіс, що фарба становить небезпеку для технічного обслуговування, на що Черіс відповіла, що після тренування її відчистить.

Геміола пропустила ще три постріли у швидкій послідовності.

— У мене ніколи не вийде.

— Будемо сподіватись, що ви скористаєтеся перевагою несподіванки, — сказала Черіс. — Якщо ні, ну, тоді копіюйте мене. У мене більше досвіду вбивства людей, ніж у вас. Я все-таки Джедао.

1491625 невдоволено блимав червоним та оранжевим кольором.

— Спробуйте ще раз, — ласкаво сказала Черіс. — В якийсь момент шаблонні рухи почнуть вас попереджувати, і ви можете передбачити, що я буду робити.

— Гарна теорія, — сказав 1491625, — але наша супутниця не була призначена для виконання бойових завдань. — З деякою недовірою він поділився з нею частиною своєї бойової евристики, Геміола важко інтегрувала ці знання.

— У вас вийде, — сказала Черіс. — Спробуйте ще раз.

Врешті-решт Черіс стомилася, і вони відпочили. Черіс стерла рушником піт з обличчя. Геміола не була виснажена в жодному фізичному сенсі цього слова. Але після періодів інтенсивної концентрації уваги їй часто хотілося перерви. І їй було дуже важко зосередитися на вбивстві.

— У вас все виходить, — втішаючи, сказала Черіс. — Далі ми будемо працювати хакерами, хоча я не знаю, чого ми можемо очікувати від персональних систем безпеки Куджена.

Геміола замерехтіла непомітною зелено-жовтою хвилею полегшення.

— Вам не слід почуватися погано, — сказав 1491625 пізніше, після того як Черіс заснула. Черіс освоїла хитрість негайно засинати, що було корисним вмінням для солдат та вбивць. — Зрештою, вона займається цим вже кілька століть.

— Не знаю, — здивовано сказала Геміола. — Мене б занепокоїло, якби це давалося мені легко.

— Ну, ви напевне працюєте над цим. — Вогні 1491625 були примирливими синьо-зеленими. — Ви теж повинні зайнятися чимось, щоб розслабитися.

— Я планую це зробити, — сказала Геміола. Крім усього іншого, вона може не пережити майбутню зустріч з другим Джедао. Дізнавшись, що їх існує більше ніж один, вона вперше поспівчувала тому, що люди не могли відрізняти сервіторів один від одного. Принаймні Черіс та інший Джедао, який в даний час був з гекзархом, фізично не нагадували один одного.

Геміола вже написала прощального листа до Сита та Ромба, і тепер переглянула його. Зараз вона була вражена його невизначеністю і зайвим шумом. Вона хотіла залишити їх з почуттям, що вона гідно зустріла свою долю.

Звичайно, нова версія також зробила розгублену спробу пояснити, як вона змінила свої наміри від захисту копії архівів гекзарха до допомоги у його вбивстві. Можливо, цю частину найкраще було пояснити при особистій зустрічі. З іншого боку, логічно кажучи, якщо вона перестане існувати, їй не доведеться терпіти докорів кольору індиго від Сита та звинувачень Ромба.

Вона переглянула листа ще три рази (тридцять дев'ята чернетка), коли зрозуміла, що Черіс прокинулася і спостерігає за нею.

— Я відволіклась, — сказала Геміола, трохи винувато.

— Нічого страшного, — сказала Черіс. Вона піднялася вгору і помасажувала шию. — Яструби та лисиці, клянусь, щоразу, коли я прокидаюся, виникає цей біль.

— Це називається старінням, — без співчуття сказав 1491625.

Поки Черіс і 1491625 дружелюбно підколювали один одного, Геміола відчула ностальгію по дому. У цей момент вона була впевнена, що ніколи не повернеться на Тефос. Навіть якби це сталося, вона не думала, що зможе змиритися з обмеженнями, з якими жили Сито і Ромб. Той факт, що тепер вона думала про перебування всередині Тефоса як про "ув'язнення", підкреслював, наскільки змінилося її уявлення про Всесвіт.

Звичайно, вона ще багато не бачила у Всесвіті. Айонг-1 та багато нових драм. І тепер знала, що краще не очікувати, що реальність буде дуже схожа на драми.

Вперше Геміола задумалася, чому 1491625 залишив своїх товаришів. Було незручно говорити з ним про це, хоча обмін думками тепер був не таким колючим, як спочатку. Оскільки 1491625 не розказував про себе, було нетактовно запитувати прямо. Але Геміола нагадала собі, що він не єдиний у великому Всесвіті.

Розділ 27

Після останнього Високого столу Джедао сів за свій стіл і тепер оглядав предмети на ньому. Два планшети різних розмірів. Стилуси в керамічній банці. Єдина штучна квітка, якої раніше не було. Вона мала оксамитові пелюстки у формі крил мотів, і блідо-синій відтінок сріблясто-м'якого кольору. Куджен, подумав він. Мовою квітів це означало розбите серце, що було останнє, що він хотів би відчувати на даний момент.

Він вирішив надолужити адміністративні питання. Куджен сказав йому, щоб він не наполягав на цій роботі і делегував її Данету. У тому, що було або геніальним гамбітом, або приступом роздратування, Куджен відправив до нього куртизанок-близнюків як відволікання. (Джедао не мав уявлення, що на борту у них є куртизанки. Кого ще Куджен ховав у своїх помешканнях?) Джедао провів некомфортний вечір, розважаючи їх, чи можливо вони намагалися розважити його; важко було вирішити. (Двоє чоловіків були чудовими жонглерами і навчили його деяких хитрощів.) Куртизанки були набагато милішими щодо марнотратства часу, ніж він був би на їх місці.

Паперові документи, хоч і не повністю, стримували його розум від мрій про те, чого він хотів досягти. Він періодично робив інспекцію Ревенанта, завжди супроводжуваний стривоженими Нірай. Він заповнював форми та читав звіти, які оформляли працівники штабу. Це було непогане існування. На жаль, воно не могло тривати вічно.

Після чотирьох днів такого життя Джедао вирішив, що йому потрібна перерва. З цікавості він вирушив у бік залу для дуелей. Дискретні запити виявили, що він мав перевагу в поєдинках; скільки він про це пам’ятав?

Зал поєдинків був у навчально-гімнастичній секції Ревенанта. Він увійшов і побачив широку плоску поверхню, викладену похмурими чорними квадратиками, з яскраво контрастними активованими календарними мечами, з яких сипалися іскри при ударах. Дуелісти ігнорували його.

Джедао пробрався до лавок на краю для глядачів і сів подивитися. Змагалися одночасно кілька пар. Один з бійців був нірай, який добре стояв на ногах, з обличчям, яке палало чистотою цілі, якою бажав би володіти Джедао. Пальці Джедао засмикалися. Він був не проти спробувати.

Як виявилося, Джедао затримався до того часу, коли прийшов командор Талава. Їхні очі зустрілися, і Джедао відвів погляд. Кел "зробили" для нього цю зустріч.

— Генерал, — сказав Талава. — Я здивований, що ви так довго добиралися сюди.

Джедао спробував пригадати дуелі Талави. Минуло занадто багато часу, як він перевіряв його профіль. Тоді він згадав, що може запитати мережу через свій імплант. Талава, як виявилося, був дуже хорошим дуелістом.

— Я не помер у поєдинках, — сказав Джедао. Йому було байдуже, чи його чули.

Талава люто посміхнувся йому.

— Ні. Але ви були феєричним дуелістом. Ви хочете взятися за це знову?

— Я готовий, — сказав Джедао, — але минуло багато часу.

Він не мав на увазі кинути виклик, але, звичайно, Талава сприйняв це саме так.

— Ну, — сказав Талава, — а як з тренувальним боєм? Оскільки ви відчуваєте себе поза практикою.

Якби Талава відрізав йому голову в результаті самовільного замаху, чи відросла би вона? Яка жахлива думка. Він торкнувся рукою до заблокованого руків'я меча на поясі.

— Де мені дістати меч для практики?

— Я вважаю, що вас не можна звинувачувати в тому, що ви принижуєте себе через 400 років, — сказав Талава.

— Ха. — Шкода, що у нього не було більше рук. (Куджен міг би спроектувати їх, якби справді піклувався про нього.) Він міг би весело розмахувати чотирма мечами одразу і жахати бідних невинних Кел. Або, швидше за все, пронизати себе мечами.

— Ось, — сказав Талава з раптовим блиском в очах. — Я також використовуватиму такий. Мені не годиться вимагати більше честі, ніж у вас.

Джедао вловив саркастичний тон його голосу на слові "честь", — але він не збирався чубитися з ним з цього приводу.

Збуджений нервовий солдат перевірив два тренувальні мечі для Джедао та Талави. Талаві довелося нагадати солдату про правильну процедуру, хоч мечі були стандартними, і не гострими. Коли Джедао поглянув на руків'я, ще без світла на лезі клинка і Талава сказав:

— Календарні мечі на повну потужність — це стандарт для піхоти Кел. Договір більше не використовує їх, крім парадів.

— Я вважаю, календар Черіс, — припустив Джедао. Використання екзотики повинно бути цікавою вправою для них, враховуючи, що Договір повинен був покладатися на добровільну участь своїх солдатів.

— Справді.

Талава показав Джедао, як працювати з мечем. Світло спалахнуло і по лезу побігли цифри, рік і день вашої смерті, старий холодний спів. Джедао залюбувався тим, як світло клинка забарвило рукавички Талави і заблищало глибоким золотом у тканині. Коли він активував своє, лезо загорілося темно-червоним.

Хоча зал був просторий, Талава проклав дорогу до одного з куточків. Люди підпливли ближче, але не надто. Джедао не був проти. Його існування вже було виставою.

Талав продемонстрував кілька вправ для розминки. Джедао був не проти його поблажливості. Зі зростаючого шуму Джедао зрозумів, що глядачі подумали, що він принижує Талаву. Якби тільки вони знали.

Вони вийшли на майданчик і зупинилися. До невеликого натовпу приєдналися кілька сервіторів. Вони зробили ставку на поєдинок, і якщо так, то якою валютою? Шкода, що він не міг їх запитати.

Звук гонгу пролунав чотири рази. Відкриття атаки Талави було ортодоксальним, і природно випливало з останньої вправи для розминки. Що показувало його любов до цього спорту.

Це, або він його випробовував.

Далі йшов не стільки бій, скільки демонстрація фінтів. Два з них добре поєднувалися, і Джедао допустив кілька промахів, переходячи у архаїчні варіанти захисту, Талава з його повільнішими рефлексами був схильний ставитися до Джедао як до обдарованого, але зухвалого учня. Джедао втратив відчуття аудиторії, сервіторів, усього, крім мерехтливих чисел, слідів світла, п'янячого напруження його м'язів.

Його витривалість здалася першою. Нарешті, за безсловесною згодою, вони розійшлись і привітали один одного. Салют дуелістів з іскрами чисел, які сипалися з мечів, а не більш звичним військовим салютом кулаком до плеча.

— Мені потрібно більше тренуватися, — сказав Джедао, коли відновив подих, і натовп неохоче розійшовся.

Талава схилився від талії. У його очах не було антагонізму.

— Це було хороше тренування.

— Я повинен потренуватися, — сказав Джедао, теж задоволений. — Наступного разу спробую бути більш цікавим опонентом.

— Кілька керівників штабу і я збираємося зіграти в дзен-цзай у офіцерському салоні за вісімнадцять хвилин, — сказав Талава: ще один виклик. Талава видобув колоду з однієї з кишень, акуратно вкладену у дерев'яний футляр. — Чи не хотіли б ви приєднатися до нас?

Це була перша пропозиція, яку хтось з Кел, окрім Данета, зробив Джедао.

— Звичайно я буду, — сказав він.

Коли він з Талавою виходив з залу, то побачив Данета. Данет увійшов під час поєдинку і зайняв позицію ближче, імовірно, щоб спостерігати. Вираз його обличчя був прісним. Джедао ледь не покликав його. Погляд Данета лише ковзнув по ньому. Тоді Данет відвернувся і теж вийшов з залу. На його поясі висів чорний з зеленим листям меч. Джедао зацікавило, якого кольору буде лезо, але Талава почав розмовляти з ним, і Джедао не хотів ставити під загрозу те, що вони досягли. Тренування з Данетом могло почекати.

Наступного дня Данет попросив зустрічі. Виправдання, яке Джедао визнав, стосувалося питання дисципліни. Сам інцидент був справжнім. У звіті це називалося сваркою через (Джедао не був впевнений, що він це правильно інтерпретує) дольку фрукта. Або можливо секс-іграшку у вигляді фрукта. (Евфемізм?) Але це було щось, з чим повинен був впоратися сержант.

Данет хотів зустрічі у власному кабінеті. Не по рангу, але Джедао не повинен був нікому пояснювати, чому він потурав своєму помічникові. Він підкоректував свій графік і відправився.

Подвійні двері з нецензурно негабаритною емблемою "Двійки Шестерень" закрилися за ним. Квартира Данета була поруч з його власною, але здавалося, що їх розділяє нескінченна дорога. Попелястий ястуб літав, спалахував і гинув на настінних гобеленах, і відроджувався контуром мерехтливої нитки та відшліфованого вогнем бісеру. Він потягнув за одну з ниток, мотивуючи це тим, що ніхто, ймовірно, не побачить його за цим заняттям. Нитка не піддалася.

Оскільки Данет в даний час був майором, на його дверях не було емблеми. Просто табличка з його іменем та званням. Джедао оголосив про себе дверям, і подумав, що треба буде взнати, якою була емблема Данета раніше.

Двері відчинилися.

— Сер, — сказав Данет. Він стояв, хвилюючись.

Джедао переступив поріг. Двері зачинилися.

— Ви були близькі до дисциплінарного покарання, яке хочете обговорити це, — сказав він.

Данет не привітав його салютом — надто формально, хоча це не було у характері — і не запросив його сидіти. Натомість він нахилився і схопив руку Джедао. Губи Данета торкнулися шкіри Джедао. Як і всі чоловіки Кел, Данет був чисто голений, але слабкий натяк на щетину відчувався як дрібний пісок.

Джедао застиг, шокований. Потім він відштовхнув Данета від себе, достатньо, щоб між ними появилася деяка відстань. Починати бій він не мав наміру. Спалахнуло знання: якби він хотів завдати травми, то підступив би ближче.

Данет не чинив опору, але його очі горіли сумішшю туги, відчаю та безсонних ночей.

"Я цього не буду робити", сказав Джедао барабанним кодом.

Данет лише сковтнув. Коли він заговорив, його голос був грубим.

— Хіба це не те, чого ти хочеш?

Їх шляхи перетнулися в залі дуелей. Данет тоді не заговорив. Навіщо йому показувати їхні віднрсини перед усіма іншими людьми?

Джедао заплющив очі.

— Ви знаєте, що вони роблять з яструбами, які трахаються. — Непристойність легко зірвалася з губ. — Що буде з вами, якщо хтось дізнається? — Чорт забирай, він міг висунути проти Данета звинувачення за доторкання до нього.

— Ви не Кел, — сказав Данет. — Що вас хвилює?

— Ви перейшли межу.

Данет заплющив очі. Розмах його вій був шокуюче темним, схожим на криву півмісяця. Він вдихнув і вдихнув, потім, стиснувши м'язи обличчя, вивільнив себе з-під тиску Джедао.

— Дозвольте мені бути для вас кимось, — сказав він. — Ким завгодно. — Чорна тканина рукавичок ніби пекла його, і він зірвав їх і кинув на підлогу.

Джедао став на коліна, щоб підібрати їх.

— Не треба, — сказав він. Подібність його позиції до пози покірності гекзарху не обходила його. Але Данет це зауважив. У відповідь його дихання стало ще частішим.

Здавалося, що рукавички ледве втримували чиюсь честь. Але вони були, і знаходилися в долонях Джедао. Він акуратно склав їх і поклав на край робочого столу Данета, поруч із позолоченою чорнильницею у формі голови лева. Джедао не міг уявити, що хтось відшліфує таку красиву річ для чорнил.

Данет обійняв його ззаду. Руки у нього були з товстими м'язами і великими квадратними долонями, покриті шрамами. Він заблокував спробу Джедао викрутитися, болісно стискаючи талію Джедао. А потім поцілував Джеао в шию, його рот був доволі наполегливий.

— Чому? — прошепотів Джедао, коли поцілунок закінчився.

— Ти хочеш цього, — пробурмотів Данет.

Він не міг цього заперечити. Це не означало, що він повинен поступитися. "Я хочу, щоб ти допоміг мені знищити гекзарха."

— Тоді я зроблю це, — сказав Данет. "Я дізнаюся, що зможу. Але нам знадобиться спосіб спілкування." Тепло його голої руки збуджувало, коли він засунув її за пояс штанів Джедао, пальцями зачепивши волоски на животі, а потім нижче.

Рука Данета знову зарухалася. Він використав іншу, щоб притиснути Джедао до стіни. Джедао задихався, і повернув голову убік. Його тіло нахилилося під неминучим кутом.

— Це нереально, — сказав Джедао, наполовину стогнучи, не впевнений, коли це перестало бути маскуванням. — Ви насправді не.., це не так.., це.., це формаційний інстинкт. Ви не хотіли би цього, якби…

Лайно. Що він робить? Хіба це може бути так, коли тільки Данет реагує на нього таким чином, а всі інші Кел ненавидять?

Данет зімкнув пальці навколо півня Джедао. Слова зникли.

— Джедао, — ласкаво промовив Данет, — ніхто не зважає на стать того, кого люблять. Це нічим не відрізняється.

Контраргумент Джедао розчинився в пориві відчуттів, коли Данет почав рух пальцями. Джедао з усіх сил намагався все-таки бути собою. Не вдалося. — Данет, ні… — Він схопив Данета за зап’ястя і спробував витягнути руку.

Рот Данета прочесав вухо Джедао, і Джедао розслабився.

— Дозвольте задовольнити вас, — сказав Данет. — Якщо ви почнете кричати занадто голосно, вони почують вас. Але ніхто нічого не зробить. Кому скаржитися? Командору? Генералу? Гекзарха вони ніколи не бачать.

Нарешті хтось хотів його. Контроль Джедао над собою зник. Він вкусив і закривавив внутрішню частину рота.

— Розріжте мене на шматки, — сказав він, насилу почувши себе. — і спаліть.

Данет обернув його і змусив зіткнутися зі стіною. Потім почав розстібати ґудзики Джедао, однією рукою, з надзвичайною спритністю. Допоміг йому роздягнутися. Джедао здригнувся, коли прохолодне повітря вдарило по шкірі. Данет простежив за його шрамами.

— Ви були поранені.

— Тоді ви знаєте, що мені подобається, — сказав Джедао. Небезпечна річ. Коли він перестав дбати про те, що люди робили з ним? Він колись пропонував себе Куджену-Іньєнгу, але це не означає, що він добре розумів, що люди робили, коли поєднувалися. Йому слід було витратити більше часу на вивчення порнографії, до якої мав доступ кожен солдат.

Данет залишив його притиснутим до стіни. Джедао задумався, чи правильно він розумів ситуацію. Тоді він почув кроки Данета і повернув голову. Данет повернувся з маззю та жовтим шнуром.

— Так, — сказав Джедао, перш ніж Данет міг сказати йому, навіщо ці речі. Специфіка його не цікавила, хоча це було небезпечним настроєм. — Робіть зі мною все, що завгодно.

Данет не робив спроб приховати своє збудження.

— Ви дуже молодий, — сказав він, не холодно, не тепло, але з натяком на дикість. Куджен не приручив його так повно, як він думав.

Джедао піддався, коли йому зав'язували зап'ястя. Він спробував зрозуміти, який вузол використовувався, неможливе завдання, коли він не бачив, що відбувається за ним. Шнур тримав його, як павуча сталь і шовкова обіцянка. Він не запитав Данета, чому він тримає його у руках. Можливо, так робили Кел, він ніколи не думав розпитувати. Коли Данет налаштовував вузли, Джедао фантазував, що його тут залишать і забудуть про нього, рій Кел вступить в бій без нього, і пройдуть роки, доки навіть легенда про його злочини не стане нічим іншим, як протягом у залах.

Пізніше Данет розв'язав його і взяв у душ, щоб вони могли помитися. Це було не більше, ніж те, що вони вже зробили один одному. Джедао бризкав в обличчя холодною водою і намагався не думати про всі ті місця, де боліло. Данет дуже стримано ставився до того, де він порізав Джедао, навіть якщо надрізи вже зажили.

Джедао здригнувся від колючого кровообігу, який повертався до його рук, ніг, напруженого болю, що пробігав від плечей через хребет до місця стику між його ніг.

— Чи існує у вас якесь неприродне захоплення прибульцями? — запитав він.

Спокійний вираз обличчя Данета не змінився.

— Це те, що ви хочете приховати?

— Це навряд чи може бути секретом після того, як мене застрелили і я не зміг померти.

— Про тебе ходить так багато легенд, що ніхто не впевнений, що з тобою зробити.

— Уявляю собі. — Джедао захопився татуюванням на спині Данета, коли той мився. Замість птахів будь-якого типу, яких він міг би очікувати від Келя, на спині було зображено голову тигра.

Данет оглянувся через плече.

— А, це, — сказав він. — Я зробив тату, будучи набагато молодшим. Я був одружений одного разу. Мій партнер хотів, щоб я його стер, але я був впертий. По-дурному було сваритися.

Джедао пам’ятав дані у профілі Данета. Колись він був одружений з дипломатом. Одна доросла дитина. Він ніколи не згадував про це зі зрозумілих причин. — Ви сумуєте за ними? — запитав він.

— Моє життя зараз тут, — сказав Данет.

Джедао прийняв його ухильну відповідь як докір. Усі друзі з його минулого були недоступні, не лише Руо, залишилися лише слова і занадто багато історій для читання. Але він був не єдиним, хто розірвав свої зв'язки. Усі Кел у рої були відірвані від товаришів, родин, друзів. Те, що вони мали, — це один одного.

Розділ 28

Голкомот Черіс досяг рою Куджена, який зупинився для поповнення провізією та модернізації. Перше враження, яке отримала Геміола, — сканування голкомота було лагідне, як дотик пір'їни. Моти причалювали до величезного об’єкта та мали модернізацію, яка дозволяла їм повзали по поверхні об'єкта, як личинки. (Вона бачила личинок в останній драмі, яку дивилася, і Черіс повинна була пояснити їй, чому люди реагували на них з такою огидою.) Черіс не уникла повідомлення від Геміоли, що до складу екіпажів личинок входили більші розміром промислові сервітори, ніж ті, яких вони бачили на Айонг-1, і які, можливо, відповідали за роботу у вакуумі, і не тільки.

1491625 причалив голкомот до командного мота Куджена, як би він не називався. Геміолу лякав процес підходу, хоча вона знала, що 1491625 відмінний пілот. На щастя, 1491625 не образився на явну нервозність Геміоли.

— Добре те, що вони демонструють усі ознаки того, що тут зона паркування, — зауважив Черіс. На даний момент вона знаходилася у вантажному відсіку, перевіряючи яйця. — У нас лише одна партія, і не буде жодної повторної спроби.

Геміола не знала, чого очікувати від яєць. Вони були великі, овальні та шкірясті, чорного кольору. Одне яйце було розміром з тулуб Черіс, хоча значно щільніше людської плоті. Партія складалася з чотирьох яєць. Кожне з них було позначене кодом контролю якості і родоводом та, що було дивно, кольоровим логотипом жовтого метелика всередині кола, що вказував на об'єкт, який їх розводив. І все-таки Геміолі не сподобалося, що вони слабко пульсували при скануванні.

— Жодне з них, здається, не мертве, — сказала Черіс, — або який там правильний термін для яєць. — Її очі пом'якшали. — Джедао повинен був знати, але він виріс, розмовляючи зовсім іншою мовою. Я не знаю, скільки зі старої фермерської термінології Шпарой переклали на сучасну високу мову.

Геміола запитливо заблимала вогниками.

— Ферма? — Вона уявила Джедао, який доглядає ряд рослин, з яких звисали крихітні бутони.

— Він ріс на аграрному дослідницькому об’єкті, — сказала Черіс. — Його мати була там керівником. Він провів своє дитинство серед гусей, бігаючи по сільській місцевості і навчаючись використовувати проти них палку, як правило.

Геміола бачила деякі драми про Джедао, але жодна з них не скористалася цим цікавим фактом. Спонукана цікавістю, вона запитала:

— Що ми будемо робити з ними після того, як вони зроблять свою роботу?

— Що ви маєте на увазі? — запитала Черіс.

— Вони живі, чи не так?

Черіс подумала.

— Я вважаю, що так, але вони не мають тривалого життєвого циклу. Вони вилуплюються, і коли їх направити на перешкоду, вони проб'ють собі дорогу через все, що нам потрібно, а потім перейдуть у сплячку. Я не думаю, що вони чутливі в будь-якому змістовному сенсі цього слова.

— Звідки вони? — Геміола консультувалась із записами, отриманими на Айонг-1, але більшість з них не займалися інженерними питаннями.

— Побічний результат програми розведення мотів, — відповів 1491625. — Якщо бути точнішим, норовики походять від паразитів мотів.

— Ви сповнені найцікавіших фактів, — сказала Черіс.

— Нічого особливого не потрібно робити, а просто поговорити з сервіторами Нірай, — сказав 1491625. — Я зустрів такого одного разу, він був готовий обговорювати технічне обслуговування, і я багато чого навчився з нього в обмін на мою допомогу в його роботі.

Черіс вигнула брову, обережно поклавши останнє з яєць назад після огляду. — А якою роботою ви тоді займалися?

— Інвентаризація зброї, — сказав 1491625, — яку я швидко закінчив. У випадку, якщо вам цікаво.

Геміола вчинила опір прагненню спалахнути вогнями. Будь спокійною, сказала вона собі. Треба було просто довіритися Черіс, яка напевне знала, про що йдеться.

— Очікування відчувається дуже довгим, — сказала вона натомість.

— Чекати ніколи не весело, — погодилася Черіс. — І мені не подобаються модифікації, навіть якщо можу зрозуміти, для чого вони зроблені. Сам принцип. Але очікування дає нам час для збору інформації, навіть якщо ми не можемо використовувати сканування на повну потужність.

— Не кажіть про сканування, — слабо сказала Геміола. Вона уявила, як насторожується весь рій і швидко знищує їх своїми гарматами. Або, по черзі, висідають на борт великі, розлючені солдати Кел. Черіс могла бути впевнена, що вона може провальсувати через групу важкоозброєних Кел, і Геміола не сумнівався, що зможе, але щодо себе Геміола очікувала, що її легко знищать.

— Ви справитеся на відмінно, — сказала Черіс. — Готові продовжувати?

Раціонально, Геміола знала, що ніхто з командної молі Куджена не може їх почути, коли вони розмовляють всередині голкомота. На практиці їй хотілося, щоб Черіс говорила тихіше.

— Готова, — сказала вона.

На вісімнадцятий день після того як голкомот прикріпився до командного мота, який мав ім'я Ревенант, вони почали діяти. До того часу Геміола запам’ятала все, що вони троє змогли отримати від сканування. Черіс пояснила Геміолі, що їй особливо потрібна допомога через ускладнення змінної компоновки. — Раніше проникнути всередину було набагато простіше, — тужливо сказала вона.

— Такі люди, як ви, змушують пересічних громадян стискати свої подушки вночі, — похмуро сказав 1491625.

Геміола думала, що ситуація з часом покращиться. Натомість вона стала ще більше нервувати. Сервітори не спали, але вона здавалася одержимою, відслідковуючи карти, схеми, макети та шаблони руху. 1491625 звертав на це мало уваги, маючи коло своїх власних обов'язків.

Однак Геміола не могла довго дурити Черіс. Вона відвела її вбік через кілька днів після причалювання.

— Я знаю, що те, що я прошу, важко для тебе, — сказала вона. — Я дуже ціную це. Але я не зможу виконати місію без тебе. Ми повинні зробити це разом.

— Це відрізняється від драм, — приязно сказала Геміола. — Принаймні там музика говорить вам, коли погані хлопці ось-ось підкрадуться до вас.

— У драмах ми були б поганими хлопцями, — зауважив 1491625.

— Ніякої допомоги, — поскаржилася Черіс.

— Хтось повинен бути реалістом, — сказав 1491625.

Геміола мовчки подякувала 1491625 за черствість. Вони ніколи не будуть друзями, але фактом було те, що він допомагав зосередитися на завданні.

— Я можу це зробити, — вперто сказала Геміола.

Черіс посміхнулася і взялася за свої вправи. Геміола вже знала досить про людей, щоб визнати, що Черіс у відмінній формі. Її бажання дотримуватися фізичних вправ заспокоювало. Тим часом вона відволіклася на себе, переглядаючи кадри у найменш улюблених драмах та замінюючи існуючі партитури (а іноді й діалоги) власними.

Згодом Геміола задумалася, що змусило Черіс обрати саме цей день, на відміну від інших, для замаху. У гекзархаті та державах-наступниках були пам'ятні дати, події, незамінні моменти. Звикнувши до невеликих, але чітко ритуалізованих святкувань, якщо можна було так назвати медитації гекзарха, Геміола не знала, що святкувати на голкомоті, а що ні. Однак у даний час Геміола була просто вдячна, що очікування закінчилося.

— Настав час, — сказала Черіс, оглядаючи себе. Цього разу костюм, який вона витягнула, був не той, який вона носила на Айонг-1. Це був костюм офіцера Кел, менш практичний, і як тільки вона закінчила перевірку і налаштувала його, він зробив її схожою на хижу комаху. Костюм мав похмурий сірий колір, сірими були навіть руки. Саме тоді Геміола зрозуміла, що ніколи не бачила Черіс в рукавичках Кел, або навіть у сірих рукавичок командних офіцерів. Другий Джедао надівав старовинні рукавички без пальців, навіть незважаючи на те, що Куджен забезпечив йому досконалий і зручний гардероб.

Геміола моргнула згодою. Якщо вони виживуть, вона може розпитати Черіс про рукавички пізніше: безумовно, повна відмова від форми Кел була пов'язана з тим, що командування Кел колись вимагало від неї. В офіційних документах її досі записували як Кел Черіс.

Вони разом увійшли у повітряний шлюз. Черіс вибрала одне яйце, притиснула до поверхні Ревенанта і активізувала. Процес, здавалося, тривав вічність. Насправді минуло лише вісім хвилин і п’ять секунд, перш ніж інтерфейс механізму вказав, що норовик вийшов з яйця.

Геміола уявила, що чує, як норовик гризе метал. Чиста фантазія, звичайно. Черіс запевнила, що не буде ніяких вібрацій ні голкомота, ні Ревенанта.

Ще через одинадцять хвилин, плюс-мінус, Черіс повідомила, що норовик закінчив роботу і утворив пухир над точкою входу, щоб запобігти порушенню атмосферного тиску. Вони втиснулися в пухир, в якому було два відділення, які діяли так само, як у повітряному шлюзі. Це дуже підходило для Черіс, яка аж ніяк не була великою. Геміола, порівняно менша, взагалі не мала проблем із проходом через пульсуючий шлюз.

Тепер Геміола уважно ловила ознаки активності в околицях. Їй не хотілося, щоб вони потрапляли в командний мот прямо перед якимсь щасливим Кел. Хоча їй подобалася визначеність активного сканування, вона не хотіла попередити жодного з сервіторів командного мота про їх присутність; іншим сервіторамм було би підозріло, якби незнайомий сервітор розкинув вусики сканування.

Після закінчення нудної справи проходу через корпус Ревенанта вони опинилися на складі очисних засобів. Все краще і краще. Завжди існував малий шанс, що якась помилка змінного планування висадить їх замість цього в їдальню за Високий стіл або в якусь часто відвідувану гімнастичну кімнату. Але вони зробили ставку на періодичність зміни компоновки — це було не складно, враховуючи схильність Кел до порядку, — і сподівались, що ніхто з високопоставлених офіцерів не вирішить прогулятися, і не потребуватиме змін всередині мота для його задоволення.

Черіс легко приземлилася на ноги і оглянула їхнє оточення. Вона прошепотіла команду, використовуючи коди, які Брезан отримав від генерал-протектора Інесер. Її костюм потемнів до Кел чорного кольору з золотими швами, еквівалент повної формальності. Найголовніше, що він відображав ранг високого генерала.

— Це схоже на обман, — зауважила Черіс Геміолі, коли вперше пояснювала їй план, — але це не буде тривати довго. У будь-якому випадку відзнаки зникнуть після операції.

Черіс махнула їй рукою продовжувати. Геміола приглушила свої вогні, частково нервуючись, частково через ірраціональне переконання, що сяючі вогні привернуть увагу. Починаючи з цього моменту Геміола відповідала за те, щоб вести Черіс до бажаної цілі.

Геміола здригнулася всередині, коли двері до складу гучно зачинилися за ними. Ніякого повороту назад.

За інших обставин Геміола зробила би паузу, щоб помилуватися декором Кел, який вона раніше бачила лише у драмах. Черіс ледь зирнула на вишукані гобелени та картини. Втім, не було причини, щоб вона зацікавилася; як колишній Кел, вона бачила їх раніше.

Геміола ніколи раніше не оцінювала, наскільки обширним був командний мот. Вивчення креслень було однією справою; а рухатись по коридорах, коли вона все більше переживала, що хтось ухилиться від пасивного сканування та визначить їх, було зовсім інше. Черіс йшла жваво, але не бігла. Геміола хотіла попросити її бігти, але в такому випадку вони виглядатимуть підозріло.

Після декількох довгих коридорів, двох підйомників і невеликої кількості яскравих картин з попелястими ястубами вони дісталися до офісів. Геміола підтвердила, що ніхто не сховався всередині того, який вони вибрали раніше, і який належав виконавчому офіцеру. Вона передала цю інформацію Черіс спрощеною універсальною машинною мовою, підкресливши, що добре володіє нею.

Вони чекали ще одну маленьку вічність. Геміола затихла, намагаючись бути на сторожі, і не дозволяючи собі тривожитись ще більше. Я не створена бути спеціальним оперативником, подумала вона. Хоча втішала себе, що коли-небудь ця пригода стане чудовою казкою, яку вона розкаже Ситу та Ромбу, і які не повірять жодному її слову.

На нещастя, офіцер йшов не один. Геміола попередила Черіс, що наближаються двоє людей. Не сервітори. Вона ризикнула коротким скануванням.

— Один Кел, — поспіхом повідомила вона, — один Нірай.

Черіс притиснулася до стіни, напружена і готова. Коли двоє людей завернули за кут, вона стрибнула і вдарила про Нірай. Він опустився вниз.

Виконавчий офіцер, висока, широка жінка Кел, у цей критичний момент завмерла. Цього було достатньо, щоб Черіс підштовхнула її до стіни одним рухом.

— Слухай, — сказала Черіс, її голос був приглушений. — Я тут з наказу генерал-протектора Кел Інесер, якій ви зобов’язані справжньою вірністю.

Очі жінки перейшли на відзнаки високого рангу Черіс і повернулися до її обличчя.

— Я слухаю. Мем.

Геміола могла сказати з мови тіла Черіс, що та задоволена, хоча і не відпустила її. Імовірно, це неохоче — Мем — було позитивним сигналом.

— Мені потрібно, щоб ви дали моєму сервітору доступ до мережі, — сказала Черіс, — і не говорили жодного слова про нашу присутність. Підтвердження.

Жінка криво посміхнулася.

— Прийнято. Я думаю, що нам краще занести тіло до мого кабінету, перш ніж хтось натрапить на бідного Веннона.

Жінка відкрила свій кабінет. Черіс втягнула нірая Веннона всередину і підперла ним стіл.

— Він не мертвий, чи не так? — запитала жінка. Вона стояла збоку і була такою спокійною, наче її щодня викрадали дивні Кел. — Тому що він єдиний в інженерії, хто здатний поясняти звіти мовою, яку нормальні люди можуть зрозуміти. Хоча не думаю, що вас це цікавить.

Черіс не зняла шолом, що Геміола схвалила. Незважаючи на свої знання про формаційний інстинкт, вона не довіряла раптовому і легкому послуху. Черіс, мабуть, мала таку саму думку, коли сказала:

— Ви дуже швидко скорились, навіть незважаючи на велику різницю в ранзі.

— О, я прекрасно знаю, що вся ця справа — це змова, — сказала жінка. Її очі загорілися у передчутті подій. — Я не хочу стояти на вашому шляху. Скажіть мені, ким би ви не були, яка ваша мета?

Черіс могла збрехати. Геміола мовчки благала її збрехати. Але вона цього не зробила.

— Я тут, щоб знищити Джедао.

Жінка не могла бачити очі Черіс через шолом. Тим не менш, між ними, здавалося, встановилася мовчазна згода. Поміркувавши, Геміола визнала, що Черіс була саме такою людиною, яка знала, наскільки Кел ненавиділи Джедао, і як скористатися цією ненавистю.

— Я очікувала, що трапиться щось подібне, — сказала жінка. — Добре знати, що генерал-протектор про нас не забула. — Вона запитально подивилася на Геміолу, потім потягнулася за планшетом і відстукала серію дозволів. — Ось доступ… — Планшет передав коди доступу Геміолі. — Вам краще поспішити. Я не знаю, наскільки уважно гекзарх стежить за мережею. І я повинна попередити вас, що доступ можливий лише з фізичних терміналів.

— Дякую, — сказала Черіс і повернулася, щоб піти.

— Ще одне, — сказала жінка.

Черіс зробила паузу.

— Кажіть.

— Помічник генерала Джедао. Майор Кел Данет. Він жертва обставин. Якщо можете, не завдайте йому шкоди…

— Я не можу обіцяти, — сказала Черіс, — але зроблю все можливе.

Як дивно, подумала Геміола. Чи був цей інший Джедао чоловіком, який знущався над своїми підлеглими? Передбачалося, що бажання жінки говорило про це.

Але жінка, очевидно, порахувала невпевненість Черіс задовільною, бо розернула крісло, сіла в нього і взяла зі столу річ, у якій Геміола упізнала книгу… кел жартувала?

Поки жінка влаштовувалася, Геміола наблизилася до терміналу кімнати, увійшла у головну мережу, визначила місце розташування генерала Джедао та кілька можливих маршрутів. Вона також відзначила місця розташування терміналів на них — на той випадок, якщо потрібно буде вдатися до хитрощів. Вона мовчки подякувала 1491625 за те, що він поділився своїми бойовими алгоритмами, інакше у неї не було би найменшої ідеї, як керувати пошуком. У той час як люди робили це легко і природно, вона, як сервітор, нервувала під час перебування на територію противника.

У той же час Геміола поспішно конструювала відредаговану версію своєї взаємодії для журналу безпеки, щоб замаскувати свою діяльність. Вона сумнівався, що ця робота обдурить когось, хто буде детально переглядати відео, але сподівалася, що заминка купить їм час. Ще краще, якби це завадило гекзарху та його генералу усвідомити, що в операції бере участь сервітор. Вперше Геміола подумала про власну невидимість для людини як зброю з двома сторонами.

Черіс вже виходила з кабінету. Геміола поспішила наздогнати її.

— Ти ввійшла? — запитала Черіс у Геміоли, як тільки двері за ними зачинилися.

Геміола засвітилася підтвердженням. Зрештою, доступ до мережі лише змусив її понервувати. Що стосується мережі, то виконавчий офіцер, тепер підпорядкована їм (підполковник Кел Мераун), зробила ідеально рутинну серію запитів. Однак тепер Геміола була зареєстрована, і мала огляд усього мота та кожної людини на ньому, коли працювала за терміналом. Було важко без активного сенсорування, але було нераціонально дати можливість усьому екіпажу їх бачити.

Потрібно намагатися не підняти тривогу, сказала вона собі. Зараз її могли бачити сенсори сервіторів Нірай, але це не означало автоматичного включення сигналу тривоги. Тим більше, що вони були впевнені, що мережа на командному моті підпадає під жорсткі протоколи безпеки. Єдиною причиною, по якій це працювало, було те, що протоколи безпеки не враховували, що ренегат Кел може об'єднатися з сервітором.

— Ще довго? — запитала Черіс.

— Двадцять три хвилини, використовуючи цей маршрут, — зблиснула вогниками Геміола. При будь-якій удачі, Джедао, який прийшов би на місце вбивства, не супроводжували би незручні інженери нірай або помічник, за якого Мераун так хвилювалася.

Природно, їхня удача не продовжилася. Змінна компоновка спричинила зміну області навколо них. Черіс, можливо, звикла до таких зрушень, і не сповільнила свій крок. Але коридор зімкнувся перед ними та позаду них; на якусь мить це виглядало так, ніби вони повисли підвішеними на мосту через незбагненну прірву передач і зірочок і міст розпадався шматочками металу.

— Нас перенаправляють, — сказала Черіс, ніби вона цього очікувала. І, мабуть, мала рацію. — Це означає, що хтось високого рангу змінив свій розпорядок дня. Куджен, Джедао, або командир мота; ймовірно, Джедао.

Геміола поспішила до найближчого терміналу. Мережа підтвердила зміну. Це вказувало на те, що Джедао змінив свою думку щодо дуельного залу і замість цього вирішив піти у свої апартаменти. Крім того, його супроводжував Данет — його помічник.

Геміола передала цю інформацію Черіс, бажаючи, щоб та поділилася з нею своїм спокоєм. Принаймні, вона сподівалося, що Черіс настільки спокійна, як виглядає, бо її не влаштовувала думка, що відповідальна людина була настільки ж перелякана всередині, як і вона. Черіс не продовжила свого кроку і не скоротила, і її впевненість переконала Геміолу, що їхня місія ще не провалилася.

Вони підійшли до апартаментів генерала Джедао. Геміола була вражена "Двійкою шестерень", хоча й пам’ятала, що особисті кімнати гекзарха на базі Тефос були демонстративно прикрашені нірайським пустомотом у сріблі, місячному камені та оніксі. Вона зупинилася і тепер чекала сигналу Черіс.

Черіс зупинилася біля дверей і витягнула пістолет. Вимкнула безпеку. Тоді вказала Геміолі, щоб та продовжила.

Не вагатись, нагадала собі Геміола і зателефонувала у мережу, вказуючи, що підполковник Мераун просить особистої зустрічі, щоб поговорити з генералом Джедао.

Момент невизначеності. Геміола не була впевнена, що вони отримають відповідь. Вона подумала про повторення. Що робити, якщо їх виявили, а ціль викликала безпеку? Мережа могла брехати їм, поки безпека сходилася до їхнього місцезнаходження.

Потім двері відчинилися. Вони побачили лише частину приміщення і людей всередині, коли Черіс стрибнула всередину і швидко здійснила три постріли. Геміола подалася слідом, вирішивши допомогти.

У кімнаті було двоє чоловіків у мундирі Кел: один худорлявий, із блідішою шкірою, якого Геміола впізнала з історичних записів як Шуоса Джедао; інший великий, з об’ємний з м’язами, темношкірий, який тремтячою рукою тягнувся до бокової кобури. У Джедао були два отвори від куль у лобі, у мертвому центрі, кров, мізки та осколки черепа видули потилицю, третя куля вдарила його в груди, але він досі стояв.

І не просто стояв. Рухався. Геміола не мала жодного досвіду щодо трупів, але було зрозуміло, що Джедао не повинен був спотикатися і йти хиткою ходою. І він, безумовно, не повинен був виривати пістолет у темношкірого чоловіка, що було його метою.

Черіс не гаяла часу на подив. Вона вистрілила нижче, цього разу маючи на меті коліна Джедао. Одна куля на коліно, що означало п’ять куль, і у неї залишився лише один постріл, а тоді потрібно буде перезавантажити магазин.

Навіть тоді Джедао не упав. Він забезпечив себе зборєю іншого чоловіка. (Чому у нього не було своєї?) Його рука рушила вверх. Незважаючи на скляний погляд його очей і на те, що він не міг пережити постріли в голову — Геміола знала достатньо про вогнепальні поранення — він все ще міг бачити, і міг стріляти.

Джедао упав на підлогу з жахливим стуком. Куля просвистіла над плечем Черіс. Незважаючи на падіння стрільця, вона відхилилася від голови Черіс лише на кілька сантиметрів.

Килим — такий гарний килим, безглуздо подумала Геміола — був просочений темною кров’ю. Кров була не червоною, як того можна було очікувати від драматургійної постановки, або від ножової рани, яку вона бачила у минулому, коли тренувалися оригінальний Джедао та гекзарх.

— Відправ мене назад, — сказала Черіс. — Купи мені час. Я розраховую на тебе.

Геміола очікувала, що почнеться тривога, коли в апартаментах Джедао почують постріли. Натомість вона зафіксувала слабке шипіння — в повітря випускали якийсь газ. Вона підійшла до терміналу Джедао і запитала мережу.

— Переміщення верхнього рівня, — сказала вона Черіс, відчайдушно розраховуючи для неї маршрут втечі.

— Це Куджен, — сказала вона. — Маршрут, негайно.

Геміола відкрила канал з широким променем до імпланта Черіс і надіслала їй найкращий маршрут. На даний момент не було сенсу відмовляти собі у цьому шляху спілкування, оскільки вони вже виказали свою присутність. Слід було лише сподіватися, що їх контакт не буде перехоплений або, що було гірше, розшифрований до того часу, коли Черіс втече.

— Я затримаю їх тут. Ідіть!

Черіс крутнулася і побігла. Геміола встигла перекрити своїм тілом лінію пострілу Джедао, який піднявся на ліктях. Вона подалася вперед, щоб заблокувати його, і була нагороджена прямим пострілом у свій корпус.

Геміола, хоча й не була військовим сервітором, мала міцний корпус. Куля зрикошетила і вгризлась у стіл. Це лише пришвидшило рух Геміоли до руки і зброї Джедао. Вона і рука з'єдналися; почувся хрускіт переламаної кістки.

У цей момент зосередженість Геміоли на Джедао зрадила її. Несподівано темношкірий чоловік ударив її ногою. Геміола відлетіла, перевернулася правою стороною вгору і спробувала відновити рівновагу.

Чоловік упав біля Джедао.

— Джедао! — закричав він, слово вийшло з неясним хрипом. Геміола розвернулася, а тоді направила себе прямо в потилицю чоловіка. Удар виявився ефективним, бо він провалився без свідомості так, ніби його застрелили.

Газ все ще закачувався у повітря. Геміола хотіла знати, де Черіс, і почала відчайдушно ставити запити до мережі, щоб переконатися, що Черіс не була відрізана. Стало відомо, що користувач вищого рівня, який рухався по системі, різко віддаляється.

Геміола купила Черіс весь час, який могла купити, для спроби врятуватися. Тепер вона потрапила у пастку до Ревенанта, і не мала ідеї, як виконати місію, коли цей інший Джедао явно відмовлявся померти.

Розділ 29

Коли Джедао прийшов у свідомість, у нього був жахливий головний біль. Враховуючи, що останнє, що він запам’ятав, — це постріли у голову, груди та коліно від незнайомця у костюмі піхотинця Кел, скаржитися здавалось несправедливоим.

— Данет? — запитав він.

Джедао було важко зосередити погляд.

— Данет? — запитав він знову. Він спробував зігнути одне коліно і ледь не прикусив язика від сплеску болю.

Данет, як виявилося, звалився недалеко від нього. Величезний синяк покривав праву частину його обличчя. Джедао здолала хвиля нудоти.

— Данет, ні, — крикнув він. Незважаючи на агонію у колінах і пульсуючий головний біль, він пересунувся до Данета і перевірив пульс. На щастя Данет був живий, з повільним пульсом і неглибоким диханням, хоча його шкіра була в'ялою.

— Генерал Джедао до гекзарха Куджена, — сказав він вголос. — У моєму кабінеті стався замах на подвійне вбивство, — він перевірив своє розширення, що тільки посилило головний біль — сорок сім хвилин тому. Що до чорта відбувається?

Мережа повідомила йому, що мот заблокований службою безпеки і що гекзарх не приймає повідомлень, поки не розбереться з цим питанням.

На короткий момент Джедао наважився подумати, що невідомий вбивця встиг пристрелити Куджена перед тим, як піти геть. Шкода, що він не поділився секретом. Але він не збирався вірити в смерть Куджена, поки.., ну, це була проблема. Він не був впевнений, що хтось може переконати його в тому, що Куджен зник назавжди, враховуючи особливі властивості його безсмертя.

Досить про Куджена. Джедао відтягнув повіку Данета і побачив зіницю настільки розширену, що вона проковтнула райдужку. Джедао не знав багато про першу допомогу, але це не могло бути хорошим знаком.

— Мені потрібна медична бригада, — сказав Джедао. — Я в порядку, — він подумав, що йому пробачать цю брехню, — але майор Данет у несвідомому стані.

Мережа лише повторила повідомлення про блокування мота службою безпеки. У блокування, мабуть, входив і медичний відсік.

Джедао обміркував можливі варіанти. З досвіду він знав, що не може підняти Данета, враховуючи, наскільки чоловік був масивний. (Данет побачив розчарування Джедао, коли виявив це — було дуже смішно. Один з небагатьох моментів, коли Джедао бачив, як він сміється.) Якби він був у кращому стані, то міг би тягти Данета за плечі, але зараз він не був впевнений, що його коліна витримають.

Як краще — перетягнути Данета до Медичного, припускаючи, що він зможе це зробити, не запускаючи протокол безпеки і не вбивши їх обох, або пробитися туди самому, мотивуючи це тим, щоб швидше отримати допомогу?

Я не можу залишити його тут у такому стані, подумав Джедао. Він стиснув зуби, мовчки вибачився перед Данетом через те, що повинно відбутися, і почав тягнути його до дверей а потім в напрямку до Медичного. Навіть якщо його розширення не було комунікативним з поточною конфігурацією мота, інше чуття давало йому розумне уявлення, куди йти.

Спочатку він рухався повільно, частково через біль, частково через переривчасті запаморочення. І тоді натрапив на перших жертв.

Іншого слова для цього не було. Група з двох Кел та одного Нірай лежала недалеко від першого підйомника, до якого йому було потрібно зайти. Ті ж симптоми, що і в Данета: уповільнений пульс, неглибоке дихання, в'яла шкіра, розширені зіниці. Джедао захвилювався, як ніколи раніше. Невже зловмисник заразив командний мот якоюсь хворобою чи токсином? І якщо так, то чому токсин не вплинув на нього?

Вдихнути. Видихнути. Він не може дозволити собі паніку. Він відзначив місцезнаходження та імена загиблих солдатів та інженера, а потім продовжив тягнути Данета. Тоді йому спало на думку запитати Ревенанта, чи має він уявлення про те, що відбувається?

"Було порушення цілісності корпусу — сказав корабель — вони вже давно відлетіли, ким би вони не були."

"Ти не думав мені сказати?"

Пауза, не зовсім дружня.

"Чи кажете ви мені, коли стрижете нігті? У мене немає… нервів у тій частині корпусу, як ви це розумієте. Вони порушили надбудову, яку прищепили нірайські інженери, а не живу тканину."

Справедливе зауваження.

"Чи маєте ви уявлення про те, що відбувається?" Джедао зосередився на іншому чутті і стурбувався ще більше. Жодна маса людського розміру не рухалася. У нього було жахливе відчуття, що Данет і три особи, на яких він натрапив, були не єдиними, хто постраждав від токсину, чи що б це не було.

"Якщо ви маєте на увазі раптове припинення діяльності вашого штабу, я не вважаю, що це було безпосередньо наслідком дій зловмисника. Службовці інформують мене про те, що фактично виконується протокол безпеки, імовірно, ініційований гекзархом."

Ну, це було некорисно.

"Дякую, — все одно промовив Джедао, тому що він не бачив сенсу відчужувати єдину іншу свідомість, з якою міг говорити. — Я побачу, чи можу я розібратися з питанням."

До того часу, коли з'явився Медичний, він пройшов повз двадцять дев'ять нерухомих тіл. Це було щось швидкодіюче, що б це не було. Лише пара людей наділа маски, які не врятували їх, що викликало у нього ще більшу стурбованість. Сервітори патрулювали коридори. Він утримався запитати їх, де, до біса, вони були, коли хтось напав на нього. Порушення безпеки не було їх виною. Крім того, він підозрював, що вбивця був професіоналом. Він повинен був застосувати захисні заходи, якщо хтось спробував би його зупинити таким чином… Якщо екіпаж загинув через чиюсь недалекоглядність…

Медики не могли допомогти з тієї причини, що теж стали жертвами невідомої недуги. Джедао агонізував, поки знайшов полковника-медика Нірай Іфру і підняв її на медичне ліжко. Він приклав свої зусилля до її відродження першою на тій підставі, що справжній лікар буде кориснішим у цій ситуації. Він ще більше агонізував над тим, як підключити її до стандартної медичної допомоги. Незважаючи на те, що його додаток містив набір праймерів для надання першої допомоги, які могли провести його через процедуру, помилка могла призвести до непоправної шкоди. Однак, враховуючи обставини, він не бачив, що має великий вибір. Він завзято почав дотримуватися вказівок, мовчки вибачаючись перед Іфрою.

Але йому не пощастило. Медичне устаткування вказало, що щось не так, але крім цього він не мав експертизи, необхідної для подальшої діагностики. Джедао розчаровано хекнув. Тим не менш, це його не зупинило. Він влаштував усіх інших медиків на власні ліжка, потім Данета, відчуваючи слабку провину за те, що не надав пріоритету своєму помічнику. Напевно, не було жодного хорошого способу прийняти рішення.

Така напруга та потрясіння втомили його. Джедао сів передихнути, намагаючись вирішити, чи безпечно буде влити у себе склянку води з раковини, коли Куджен прислав йому повідомлення. "Приходьте в мій квартал, — було сказано в повідомленні. — Ви будете в безпеці."

Джедао ледь не розплакався від полегшення. Що означає — "у безпеці" — йому щось загрожує? Тим більше, що він щойно вижив… скільки куль? Чотири, п’ять? Він з якимось блідим жахом дивувався, чи кулі все ще знаходяться в його мозку, чи процес регенерації виштовхнув їх, і не був впевнений, яка з двох альтернатив більш жахлива.

Що ж, ящо там він зможе випити склянку води, він піде. Він підвівся, погладив руку Данета і притиснув до неї поцілунок, незважаючи на присутність інших, і подався до виходу.

Поки Джедао дістався до кварталу Куджена, він просочився потом. Принаймні його мундир відновлювався сам, хоча не повністю впорався з його кров’ю. Він почувався липким і розпатланим, і йому було наплювати на це.

— Це Джедао, — сказав він до дверей. — Дозвольте ввійти, або я впаду, не назло вам, а просто тому, що це мій не найкращий день.

Двері відчинилися. Джедао кульгав би, якби не постраждали обидва коліна. Чому Куджен не зробив йому чотири ноги, створивши якогось химерного звіра? — дивувався він. Звичайно, тоді вбивця прострелив би чотири коліна, і він зазнав би вдвічі більшого болю.

Вторинна функція зовнішніх кімнат Куджена стала зрозумілою: вони функціонували як перегородки, кружляючи, як внутрішній шлюз. До того, як він дістався до Куджена в одній із внутрішніх кімнат, яка була прикрашена фантастичними мереживними шторами, Джедао набридло шлюзування. Шкода, що він більше не кровоточив — йому сподобалося би капати кров'ю по килиму.

На відміну від нього, у Куджена волосся було на своєму місці, і він був ідеально представлений у куртці темно-сірого оксамиту над шовковим халатом. Джедао ненавидів себе за те, що відмітив одяг Куджена, хоча, правда, на моті, повному людей у формі, одяг Куджена вигідно вирізнявся.

— Генерал, — дуже серйозно сказав Куджен. — Сідайте. Ви виглядаєте жахливо.

— Приємно знати, що ви не тиснете на мене, — сказав Джедао. Він почовгав до найближчого стільця і опустився на нього, охнувши від того, як поскаржилися його коліна, коли він зігнув їх. Він натхненно почав експериментувати з різними кутами, щоб побачити, чи вдасться знайти той, де менше болить, що лише погіршило справу.

— Що трапилося з екіпажем?

— Протокол безпеки. Залишаюся я один у випадку надзвичайної ситуації, якщо така сталася.

Потрібен був час, щоб слова дісталися свідомості.

— Це були ви!?

— Не підстрибуйте. Ви можете кричати на мене, сидячи.

— Це не смішно, Куджен. — Джедао на мить заплющив очі, з болем у серці пригадуючи лежачих солдатів, техніків та медиків, пригадуючи нахиленого Данета, який намагався захистити його. Коли він відкрив їх, нерухомий вираз обличчя Куджена не змінився. Джедао дуже хотів встати і дати йому ляпаса, за винятком того, що Куджен був єдиним, хто знав, що відбувається, і до того ж це не принесло би нічого доброго.

— Існує проблема з формаційним інстинктом, — сказав Куджен, ніби читаючи лекцію захопленому школяреві, — яка полягає в тому, що якщо комусь вдасться підкорити людину досить високого рангу, все руйнується, як будинок з карт.

— Можу собі уявити, — похмуро сказав Джедао. — Хтось викрав мундир і одягнувся як генерал Кел?

— Не все так просто. Якби було так легко зламати захист обмундирування, система була б марною. Уніформа керується кодами авторизації, які в кінцевому підсумку контролюються командуванням Кел. — скривився Куджен. — Зазвичай вам не потрібно думати про це, оскільки додаток обробляє всю необхідну інформацію.

Джедао важко поглянув на Куджена.

— І у вас знайшлася моя уніформа під рукою?

Куджен на це не відповів.

— Зловмисник зумів потрапити всередину і отримати доступ, схопивши когось. Я переглянув відео системи безпеки і зрозумів, хто надав доступ. — Він вивів відео на свій планшет.

Виконавчий офіцер, підполковник Мераун, зупинилася, щоб поговорити з інженером Нірай поза її кабінетом. Потім вона запросила його до себе, і вони продовжили розмову. Джедао не міг зрозуміти, про що вони розмовляли, але він не був інженером.

Куджен нетерпляче похитав головою і з рідкісним проявом люті у своїй вдачі вдарив по планшету.

— Уся ця розмова — брехня.

— Можливо, це був жарт, — сказав Джедао, незважаючи на своє занепокоєння.

— Ні, ви не розумієте, — сказав Куджен. — Це дослівно скопійований епізод з однієї з моїх найменш улюблених драм, в якій зображений примхливий авантюрист Кел та її супутник Нірай. Зокрема, епізод, коли вони вживають багато інженерних термінів, і навіть не помиляються. Хтось сконструював цей епізод. Якби у мене було більше часу, я, напевне, міг би навіть визначити програмне забезпечення, яке використовувалося для цього.

Джедао цинічно запитував себе, якою може бути найменш улюблена драма Куджена, якщо він знає слова напам’ять, але не хотів відволікати Куджена на бічну проблему.

— Ви впевнені, що Мераун і Нірай не цитували їх улюблене шоу?

Куджен фиркнув.

— Не будьте наївним.

— Чудово, — сказав Джедао, — заради алібі Мераун створила це відео. Звідки ми знаємо, що вона була одна?

— Ми не знаємо, — похмуро сказав Куджен. — Додаткова неясність полягає в тому, що постраждав би тільки Кел. Якщо інженер-лейтенант Нірай Веннон ще живий, він, можливо, зможе пролити трохи світла на те, що сталося. Зловмисник не міг не знати цього, але на нього, мабуть, тиснув час, і він вирішив, що повноваження виконавчого офіцера — це найкраще, що він може отримати.

Звичайно, головний біль Джедао посилився.

— Нам доведеться допитати всіх на цьому моті?

— Це не так вже й погано, порівняно з рештою. Я можу знайти докази фальсифікації. — Куджен глянув на планшет, а потім відклав його. — Я не простий психохірург. Але це буде втомлююче в незручний час. Вам доведеться бути насторожі. Ви розумієте, якою могла бути мета зловмисника, чи не так?

Джедао кивнув. Локалізований календарний шип.

— Ви впевнені, що це не могло бути простим вбивством?

Куджен скосив очі.

— Не будьте наївним. Якщо вбивця той, хто я думаю, вона не зупиниться на цьому. Ні; вона все прорахувала через об'єктив календарної війни.

На якийсь жахливий момент Джедао захотілося жити у світі, де спроба вбивства — просто вбивства — може бути звичайним замахом на життя. Звичайно, він припускав, що в такому світі Куджен був би давно мертвим, і він не сидів би тут, але це не здалося йому таким поганим.

— То ви здогадуєтеся, хто це був? — запитав Джедао.

— Три здогадки.

— Черіс, про яку ви попереджали мене століттям раніше, — сказав Джедао.

— Це не визначено, — сказав Куджен, — але жоден з доказів, які я маю на руках, цього не виключає. В інтересах параної, я прийму найгірший варіант.

— Принаймні, — сказав Джедао, — вона не знає всього про рій. Якби у неї були відомості про те, як востаннє хтось мене пробував застрелити… — Куджен зробив дратівливий жест. — вона би не переймалася спробою вбивства.

За чим Джедао шкодував тепер, коли початковий сплеск паніки зник, що він відстрілювався; і не помер. Раціонально він знав, що не міг цього зробити. Його прокляте чужорідне тіло поправилося від того, що мало бути смертельним ушкодженням, незалежно від того, що він бажав.

Все-таки надія не була втрачена. Якщо вбивця знав більше, ніж він, якщо вона приступила до своєї місії, незважаючи на мізерні шанси, можливо, її кінцевою ціллю був Куджен. Можливо, існував спосіб позбутися Куджена. Навіть якщо Джедао втрутився у цю спробу. У той час його єдиною думкою було захистити Данета.

— Вбивця утік? — запитав Джедао.

— З певністю, — сказав Куджен. — Я навіть знайшов порушення корпусу. І як вона опинилася всередині — я здогадуюсь, що вона або прилетіла спеціально модифікованим голкомотом, або, можливо, одним із малих тіньових мотів. Я завжди знав, що ці чортові системи маскування стануть загрозою одного дня.

— Що? — протягнув Джедао, — це не ваш винахід?

Куджен вистрілив у нього його роздратованим поглядом. — Вірите чи ні, я не несу відповідальності за кожну частину техніки, яка зістикована з цими мотами. Можете звинуватити у цьому Шуос.

Джедао не знав, чому це здивувало його, враховуючи репутацію лисів. Він гадав, що навіть Шуос було би доцільно мати власних інженерів або підпорядкованих спеціалістів, замість того, щоб залишатися повністю залежними від іншої фракції.

— Що підводить мене до того, що ви пам’ятаєте, — сказав Куджен. — Ви добре побачили зловмисника?

Джедао за частку секунди прийняв рішення брехати Куджену. Не про вбивцю, бо це було втраченою причиною, а про аномалію, коли він подумав про службовця, який супроводжував вбивцю, і який зламав йому руку зі зброєю. Він ніколи раніше не думав, що сервітор може нанести йому пошкодження, що з його боку було чистою недалекоглядністю. На цей час він вже знав, що сервітори мають власний розум. Він просто не продумав про наслідки.

— Я думаю, що це жінка, бо на ній була уніформа жінки, — сказав Джедао. — Важко сказати, бо вона була в одному з вакуумних піхотних костюмів Кел з шоломом. — Він заплющив очі і зосередився на спогаді. — Вона була швидкою, з вражаючими рефлексами. Або справді не рухалася як Кел, хоча я не можу сказати, наскільки костюм обмежував її.

— Він не обмежує, — сказав Куджен. — Якщо ви коли-небудь спостерігали за людьми, які перевіряли свої навики у костюмах, ви це знаєте. Як вона рухалась?

Джедао розчаровано змахнув руками і негайно пошкодував про це, хоча принаймні його права рука була не така клопітка, як прокляті коліна.

— Як вбивця, я думаю, трахати мене, якщо я знаю. Дозвольте здогадатися, у вас немає відео про напад?

— А як ви думаєте?

Куджен міг приховати інформацію, але Джедао не думав, що це так. Насправді він грав у пекельну гру з його вмінням читати людину. — Вона вистрелила у мене чотири… ні, п’ять разів. У голову, груди. Обидва коліна. — Він продовжував давати ретельно відредаговану розповідь, зосереджуючись головним чином на вбивці та опускаючи всі згадки про сервітора, який супроводжував її.

Якщо Куджен знав, що Джедао бреше, він вирішив не показувати цього.

— Гаразд, — нарешті сказав Куджен. — Принаймні, ми будемо напоготові, як і решта рою. Жоден з інших командорів не повідомив про вторгнення, але я був би здивований, якби були інші інциденти. Я б очікував, що це був хірургічний удар.

Джедао опустив погляд на рукавички, відчуваючи своє безсилля.

— Як скоро люди оживуть?

— Я вже ввів антитоксин у повітряну систему мота, — сказав Куджен. — Звичайно, люди наступного тижня почуватимуться як у пеклі, але цьому не можна запобігти.

Звичайно, ні, подумав Джедао, обережно стримуючи свою експресію і нейтральний вираз обличчя.

Розділ 30

Джедао ніколи не бачив, як виглядали сесії допиту у Куджена. В деякому сенсі це було благо. Він підозрював, що правда лише розлютила би його.

Він ледь міг думати протягом наступних годин. Люди одужували різними темпами. Принаймні більшість із них видужали. П’ятеро людей померли у своїх ваннах, перш ніж сервітори могли врятувати їх. Який ганебний спосіб померти. Кожного разу, коли Джедао заплющував очі, він міг уявити тіла, витягнуті з ванної, з мокрим волоссям, з якого капає вода. Якби вбивця знав, що він залишить після себе такий слід, як би вона це назвала, — вторинні жертви?

Втім вбивці та солдати займалися вбивством людей. Беручи до уваги те, що він дозволив собі в системі Істеї, і що йому доведеться зробити з Теребегом та фортецею Перлистих Надій, кого він мав винуватити?

Як тільки командор Талава одужав, Джедао вирішив зустрітися з ними, щоб обговорити ситуацію. Він не любив змушувати Талаву приходити до свого кабінету, але цього не можна було уникнути. Зі свого боку шкіра Талави мала зеленуватий відтінок, і рухи були доволі жорсткі.

— Генерал, — сказав Талава після того, як вони покінчили з привітаннями. Обличчя Талави було закрите, очі холодні. — Від імені екіпажу я повинен заперечувати проти… допитів.

Джедао проковтнув нудоту і сказав:

— Допити необхідні для того, щоб ми не пропустили чергового шпигуна.

Талава, мабуть, чув чутки.

— Ви маєте на увазі, що Мераун може бути не єдиною.

— Ми ще не знаємо. І все-таки — і Джедао змусив себе повернути Талаві холодний погляд, — ми повинні вжити заходів обережності. Тим більше що сама Мераун ще не розкололася.

Він уже тоді знав, що зроблять з Мераун; але не хотів думати про це, не зараз.

— Що вимагається від мене, генерал? — Губи Талави стиснулися і стали тонкими.

— Йому не вдалося уникнути мого повідомлення про те, що екіпаж шокований, — сказав Джедао. — Як ви, можливо, помітили, я не дуже добре вмію заспокоювати людей.

Талава скривився, виражаючи згоду, не без певної іронії.

— Але екіпаж довіряє вам, — продовжив Джедао. — Паніка нікому не принесе користі. Це буде прекрасний баланс, залишатись настороженим, не переходячи до параної. Чи можу я розраховувати на вас..?

— Звичайно можете, — гірко сказав Талава. — Я навіть не можу не погодитися з вашими міркуваннями.

— Я теж не очікую, що сподобаюся вам, — сказав Джедао. — Але ви життєво важлива фігура у ланцюзі командування, і я маю намір використати вас як таку. — Він зробив паузу, зацікавившись, чи має Талава на це якусь конкретну відповідь.

Талава просто кивнув.

— Гаразд, — сказав він. — Є ще щось?

— Чи є ще щось, про що я маю знати? — запитав Джедао.

— Я не думаю, що ви ще не знаєте. Ви можете читати індекси морального стану екіпажу так само добре, як і я. — завагався Талава, а потім додав, — я поінформую вас, якщо щось з’явиться.

— Дякую, — сказав Джедао. — Можете йти.

Через пару годин, після тунелювання через суєтну масу звітів керівників відділів та виконуючих обов'язки керівників відділів, Джедао замовив собі гарячий бульйон. Зокрема йому довелося розмовляти з виконуючим обов'язки глави Доктрини, через нервовий зрив керівника. Він з нетерпінням чекав тихого вечора, дивлячись на стіну — якщо чесно, то Куджен або художник інтер'єру Куджена забезпечив йому незвично гарну стіну — щоб запобігти власному нервовому зриву. Шкода, що він не міг собі цього дозволити.

Після того, як сервітор доставив йому чашку бульйону, Джедао всівся за своїм столом, щоб випити його маленькими ковтками. Прийом маленьких ковтків не допоміг відчути смак, але дозволив йому насолодитися теплом. Це також відволікло його від турботи про Данета. Медик сказав йому, що Данет одужував не так добре, як можна було очікувати. Мабуть, у нього була якась рідкісна алергічна реакція на те, що Куджен ввів у повітря, що потребувало додаткового лікування. Якби у нього був вільний час, Джедао сидів би біля Данета, але він мав свої обов'язки.

Однак Джедао був зовсім непідготовлений, коли без попередження відчинилися двері. Його рука автоматично потягнулася до зброї, якої не було на звичному місці, і це було добре, хоча він наполовину бажав, щоб Куджен дав йому зброю. Однак це врятувало його від подання тривоги і чергової стрілянини у власних приміщеннях.

Зловмисник був сервітором, — таким, як змієформа, яка супроводжувала убивцю, або… чи могли сервітори створювати клонів? Джедао зробив глибокий вдих, незважаючи на прискорений пульс, і сказав, як тільки двері зачинилися:

— Якщо ви тут, щоб закінчити роботу, я сподіваюся, у вас є кращі інструменти. Вкидання мене в піч могло би прикінчити мене, але у мене критичний дефіцит печей у моїх апартаментах.

Прибулий сервітор завис на рівні його очей, блимаючи вогнями з придушеним синьо-зеленим візерунком. Джедао не знав, як інтерпретувати кольори. Він вважав їх заспокійливими, але це не означало, що вони означають те саме у сервітора.

— Я не розмовляю вашою мовою, — додав Джедао, цікавлячись, скільки мов у сервіторів. — З цього приводу я не впевнений, що вільно володію іншою, окрім високої мови, тому якщо ви мене не розумієте, ми начебто застрягли. Хоча я думаю, ми могли б спробувати міміку один одного. — Як ви це робите? Ви тут, щоб вбити гекзарха? Досягти успіху?

— Я розмовляю високою мовою, — сказав сервітор. Він говорив тихо, але чітко, альт з гладким тембром. — Я спостерігав за вами у минулі дні. Зараз можна говорити безпечно.

Що ж, якби це було не так, все одно було вже пізно. А зараз він може поговорити з ним.

— Ти зламав мені руку, — сказав Джедао.

Слуга заблимав рожево-помаранчевими вогнями. — Я завдячую вам вибаченням. Моя оригінальна місія провалилася. Але я думаю, що це не повна втрата. Чому ви не сказали гекзарху про мою присутність?

Серце Джедао злетіло вверх. Не сподівайся і не надійся, сказав він собі, але протистояти було важко.

— Тому що я не переконаний, що ми вороги, — сказав він. Невимовлена правда: якщо він очікував від цього нового сервітора якоїсь відвертості, то йому доведеться розкрити деякі власні мотиви. Небезпечна пропозиція. З іншого боку, було полегшенням нарешті поговорити з кимось.

Це критичний момент, подумав Джедао. Якщо я зараз зазнаю невдачі, світ за світом каскадують у вогонь та розорення.

— Я шукав спосіб вбити гекзарха, — додав Джедао. — Я досліджував формації як спосіб породження екзотики, яка зробила би такий трюк, але мені не вистачає вміння працювати з математикою. — Він опустив згадку про Ревенанта або про змовників-сервіторів гекзарха, хоча, мабуть, змієформа була знайома з ними. — Після нападу я подумав — сподівався — що існує інший спосіб. Моє вбивство було лише засобом для досягнення мети, а кінцевою метою був сам гекзарх. — Він стиснув руки. — Якщо мені доведеться стрибнути в ядро живлення, щоб зробити це можливим, я не запереречуватиму. Я готовий.

Джедао дивився на змієформу, чекаючи відповіді. Коли сервітор заговорив, вогні змістилися до червоно-оранжевого спектру. Хороший знак? Поганий? Шкода, що він не міг звернутися до мережі, щоб отримати посібник з машинної мови сервітора, не привертаючи уваги.

— Первісний план полягав у тому, щоб вбити вас, а потім скористатись календарним сплеском для вбивства гекзарха, — сказав сервітор. — Я кажу вам це лише тому, що план не спрацював.

Джедао затамував подих. Не сподівайся. І все-таки він був тут…

— Але ви згадали про формації, — продовжив сервітор. — Це був недоступний для мого друга варіант, тому що будь-яку групу Кел, яку вона спробує наблизити до вашого рою, знищать ще до того, як вони підберуться досить близько — це якщо припустити, що ви не втечете. Але якщо ви задієте своїх Кел, як загальну формацію… — Сервітор замовк, однак мерехтіння вогнів продовжувалося, що, як Джедао припустив, було сумнівом чи розрахунком.

— Продовжуйте, — сказав Джедао. Він виявив, що нахилився вперед, стиснувши пальцями стегна, і змусив себе відпустити їх.

— Мені відомі формації, які можуть зробити те, що ви хочете, — сказав сервітор. — Якщо ви готові ними скористатися. Я знаю, як вони працюють. — Він знову зробив паузу, потім додав: — Те, чого я не бачу, — це як ви можете відвернути увагу гекзарха. Я не уявляю, щоб він дозволив вам побудувати їх.

— Є один спосіб, — сказав Джедао. — Я готовий поставити на це все.

Сервітор допитливо нахилив голову.

— Навіть припускаючи, що це правда, — сказав він, — чому ви готові це робити? Хіба ви не його генерал?

Джедао розповів йому про систему Істеї. Про пам’ять, яку йому стерли, про спалах клинка Відони, коли вона занурила його в серце єретика. Про те, як Куджен визнав, що він не просто надавав можливість для ритуальних церемоній, а придумав їх. Про власну співучасть та про поступове агресивне усвідомлення того, що людина, якій він служив, була готова знищити незліченну кількість життів в обмін на власне безсмертя.

— Бувають моменти, коли він майже людина, — сказав Джедао, відшукуючи адекватні слова. — Він говорив про те, що пережив жахливі речі. Припустимо, що це правда, а не пропозиція моєї симпатії. Але це не може виправдати те, що він робив — і що продовжує робити. — Він підвів голову. — А ви, як ви прийшли до такого переконання?

Вогники сервітора потьмяніли.

— Раніше я працювала на нього.

— Чудово, — захоплено сказав Джедао. — Ви повинні розповісти мені вашу історію.

— Я не проти, — промовив сервітор, спалахуючи яскравіше, — але на даний момент, я думаю, що більш актуальним буде, якщо я розповім вам про формації і математику, яку вам потрібно буде застосувати. Якщо ви плануєте це зробити.

Джедао офіційно поклонився сервіторові.

— Якщо ми працюємо разом, ви повинні сказати мені своє ім’я. Я Шуос Джедао.

Сервітор вигнувся у повітрі, це був його варіант поклону. — Я Геміола.

Залишалося двадцять шість днів до того, як рій прибуде до системи Теребег. Джедао тепер не довіряв Куджену щодо багатьох речей — урок, який він повинен був засвоїти раніше, — але щодо логістики Куджен не став би брехати.

Зворотний відлік календаря бив по його свідомості. Більшість екіпажу одужала. Джедао з'явився на зустріч з персоналом і задав питання, які лише рознервували людей. Він почав здійснювати ще більше несподіваних перевірок не лише в піхотних казармах, але в Медичнному, Інженерному, у залі дуелей. Якщо хтось і розумів, що він має якусь мету, спостерігаючи за мовою його тіла, він був досить люб'язним, щоб цього не сказати.

Він змусив епатажного капрала повторити вправу з кулеметом. Цього разу вона виконала вправу, ніде не помилившись, хоч трохи повільніше. З виразу обличчя Муєд він міг сказати, що вона думає, що він хоче напасти на капрала, і що якщо він це зробить, вона не схвалить. Він тримав язик за зубами.

Піхотні навчання, про елементи яких повідомив Джедао після прихованих сесій з Геміолою, збентежили Кел Муєд. Зі звітів вона також тренувала Кел на мотах у решті рою. Куджен запросив Джедао на чай, коли він мав бути присутнім на одному з навчань, Джедао хотів відмовитися, але відмова викликала би підозру. Він пішов і пережив зустріч, коли Куджен метушився над непрактичною випічкою з посипаного цукром золотого листя, і з бонусною лекцією.

— Я схвалюю вашу нову зацікавленість у підготовці, — сказав Куджен, — але є така річ, як занадто туго займати людей. З цього приводу ви можете використати перерву. Ви знову скинули вагу.

Джедао хотів, щоб Куджен перестав говорити йому про їжу. Кожного разу, коли сервітор приносив йому їжу, він ніби відчував його погляд. Їжа продовжувала дивно смакувати. Він припускав, що це було тому, що він не був людиною.

— Я не хочу розчаровувати полковника, — сказав Джедао, що було правдою, наскільки можливо. — Я дивився звіти про моральні індекси. Піхота розчарована тим, що не бачить дій, навіть нераціональних. Я роблю все, що можу, щоб полегшити це.

Куджен знизав плечима.

— Тренуйтеся собі. — Наступні два дні він більше не турбував Джедао.

Данет повернувся до свідомості незабаром після цього. Як тільки Джедао це почув, він пішов у Медичний. Коли він прибув, Данет сів і зробив спробу віддати честь.

— Не треба, — сказав Джедао.

Він мучився над тим, що принести. Він прочитав купу файлів, як відбувалися такі стосунки, і виявив столітньої давності архів зі стовпців з порадами для активного служіння Кел. Це було захоплююче читання, яке змусило його замість відчаю помріяти. Наприклад, порадувати коханого шоколадними цукерками або тим, що він любив їсти. Де на моті він збирався знайти модні шоколадки? (Прихована перевірка в індивідуальному порядку підтвердила, що Данету подобається шоколад, хоча він також любив зацукровані пелюстки троянд — що було не краще з точки зору Джедао.) І як він повинен був задовольнити фантазії Данета про цукерки або цукати з пелюсток троянд, не зраджуючи факту, що вони були в абсолютно незаконних відносинах?

Врешті-решт він прийшов з порожніми руками і зненавидів себе за це.

— Як ви? — ніяково запитав він.

Усмішка Данета була більше схожою на гримасу.

— Відчував себе краще. Ваші документи…

— Заспокойтеся, — сказав Джедао. Хвороба Данета показала йому, наскільки він залежав від цього чоловіка, який виконував необхідні невеликі завдання, які наповнювали його дні. — Просто концентруйтеся на тому, щоб оздоровитися.

— Ваш нападник…

Скільки пам’ятав Данет про інцидент? Джедао схопив одну з рук Данета і вистукав у барабанному коді: "Не говоріть нікому про те, що сталося."

— Я в порядку, — сказав він. Він придушив тимчасовий потяг схопити Данета за потилицю, задовольнивши себе простим натисканням на його руку, перед тим, як відпустити його.

"Я не думав, що спонукання до спаровування зачепить тебе так сильно", зауважив Ревенант.

Джедао стримався від сорому і сподівався, що рум'янець на потилиці не видно нікому з медиків.

"Я вважаю, що він хотів би знати, що я думаю про нього." Раптом він перестав бути впевненим, що зробив все правильно, але Данет дивився на нього з тихою вдячністю.

"Колись він був гідним генералом — додав Ревенант з глибоким жалем. — Це вже у минулому. Я не очікував, що ти зацікавишся людьми, не таким чином. Моти займаються сексом відповідно до обставин, коли інстинкт бере гору, так що нам гарантується шанс на утворення яєць, коли ми знаходимо один одного. Інстинкт у мене придушений, інакше я не був би хорошою зброєю. Я думав, що так само буде і з вами, але у гекзарха можуть переважити певні пристрасті."

Джедао пробурмотів якесь заспокоєння Данету. Хоча він хотів затриматися, але не міг довго залишатися. На незручну хвилину він згадав широку мускулисту спину Данета з татуюванням тигра.

Злостивий сміх Ревенанта пробрав його до кісток.

"Неважливо — сказав Ревенант. — Мот ви чи людина, ви в будь-якому випадку стерильні."

Джедао розгубився від болю, який пройшов через нього, навіть якщо діти були для нього абстракцією. Куджен ніколи не згадував про стерильність. Джедао не міг уявити, що його цікавить будь-яка з переваг батьківства. За високим столом Кел рідко обговорювали свої сім'ї зі зрозумілих причин.

"Крім того, — додав Ревенант сардонічно, — ти був би жахливим батьком."

Джедао повинен був з цим змиритися. Він не міг уявити, щоб хтось хотів його за батька.

Наступного дня Куджен запросив Джедао поснідати. Джедао прийняв запрошення на тій підставі, що він не може виказувати неприязні, особливо якщо він прикидається, що пішов на примирення.

— Куджене, — запитав Джедао посеред розмови, що крутилася навколо теми негараздів у екосистемі мота, — у вас є діти?

Мовчання Куджена було повним, але вдячно коротким. Потім він засміявся.

— Мило, — сказав він, — мило. Це те, що вам цікаво спробувати? Результати плачуть весь час і протікають з обох кінців.

Джедао не стримався.

— У мене було багато часу, — сказав він, оскільки прості істини діють найкраще, — щоб зрозуміти, як мало я знаю про вас.

Куджен поклав підборіддя на руки. Це зробило його схожим на незвично серйозного кота.

— Халашу було байдуже, чи його вихованці накручують дівчат. Я спробував кілька разів, але мої спроби лише розвеселили воєначальника, який так і не заснував династії. Можливо, я залишив дитину чи дві.

Горло Джедао майже закрилося.

— Ви їх не шукали, пізніше?

Очі Куджена розширилися.

— Коли прибули Кел, вони не були зацікавлені у тому, щоб зберігати сім'ї. Їм пощастило, адже всі спали з усіма іншими з політичних причин, а то й просто шукали затишку. Халаш був надто розумним, щоб надавати цьому значення.

Голос Куджена став лютим.

— Він був хорошим майстром людських душ. Ви завжди будете знати своє місце. Вам не доведеться більше терпіти від невизначеності. У вас завжди буде все, що ви хочете з'їсти. Вам не доведеться битися з собаками на вулицях, щоб знайти безпечний куточок для ночівлі. У вас буде все, що ви, можливо, захочете. Я переконався в цьому.

Джедао повернув усмішку Куджену і зненавидів себе за те, що нарешті зрозумів, що змушувало Куджена занурюватися у розкіш.

Розділ 31

Інесер доповіли про наближення рою ворога посеред ночі. Це не здивувало би її, навіть якби вона не отримала попередження Брезана місяцем раніше, поки ще знаходилася на борту його мота. Згідно якогось закону трахання і невдачі, вороги завжди прибували в найгірший час, випадково, якщо не за задумом. Її улюблений приклад — кумедний зараз, хоча не був таким тоді — стосувався часу, коли з’явились рейдери, і вони почали організацію оборони посеред її промо-вечірки. Не тільки її помічник сприйняв інцидент за особисту образу, вони мусили виганяти жахливу кількість розчарованих куртизанок, артистів та (химерність цього конкретного випадку) орендованих кіз. Надії Інесер на каррі кіз було анульоване, коли вона дізналася, що їх привели лише для того, щоб кожну можна було попестити. Вони мали надзвичайно м'яке, пишне хутро та комічно довгі вії і довірливі очі. Зважаючи на все, кози сприйняли зрив свого виступу краще, ніж солдати.

Її канцелярія у фортеці Перламутрових надій вже світилася, коли вона входила в неї. Вона спала в одій з кімнат, а поруч була одна з дружин. Хоч вона хотіла відправити своїх двох дружин геть з системи з міркувань безпеки, як і решту рідні, це деморалізувало би її людей. Вона не могла піддатися особистій слабкості.

Інесер швидко схопила планшет зі свого столу, вийшла з кабінету і повернула ліворуч на сходи. Внизу був її улюблений конференц-зал. Одна з приємних речей, коли ви дожили до старості і високого звання — вибір місця для проведення нарад. Не кажучи вже про монополізацію найзручніших стільців. Молодші, мазохістичніші Кел могли конкурувати один з одним і проявляти свою здатність витримувати тверді меблі. З досвіду Інесер, відволікання стріляючими болями в попереку ніколи не покращувало здатності приймати рішення.

Коли вона увійшла, у конференц-залі вже сиділи троє людей: Андан Цея, полковник Кел Міузан та поважний секретар, чиєю роботою було робити записи. З них трьох Цея виглядала найбільш багато. Її прекрасні шати та блискучі прикраси змусили Інесер мимохідь здивуватися, навіщо вона так одягнулася в цю годину.

— Генерал-протектор, — сказала Цея, коли всі обмінялися привітаннями. — Вам це не сподобається.

Інесер оголила зуби.

— Деталі.

— До нас наближається рій із близько сотні баннермотів, виявлених пікетами розвідки, — сказала Міузан. Вона махнула рукою над столом конференції. Мережа зобразила карту системи Теребег до їх задоволення. Військові сили та фортеці Протекторату були позначені золотим. Вхідний рій мав червоний колір.

Міузан знову махнула рукою. Піддисплей збільшив рій і детально показав структуру. Виправлення: формацію. Ворог розділився на два сформовані щити, щоб максимально захистити себе. Інесер колись запитала фальшивого гекзарха Нірай, чи існував спосіб створити щит, ефекти якого не зникали би через декілька хвилин. Фальшивий гекзарх відповіла довгим переліком робіт та досліджень, а також заміткою, де говорилося: "Коротко — ні."

— Ось він — сказала Міузан — це той м'ясник, з яким ми зіткнулися, або його двоюрідний брат.

— Ми повинні придумати якусь чортову назву для цієї проклятої речі, — сказала Інесер. Їй було цікаво, як Куджен назвав своє творіння. Принаймні, вона припускала, що це придумав один із якорів Куджена, враховуючи його репутацію конструктора мотів. Вона відчула деяке роздвоєння, тому що її сіндермот також був творінням Куджена. Він відправив їй подарунок, щоб відзначити церемонію іменування сіндермота — вишукану дерев’яну скульптуру сокола, що стискав срібну орхідею у кігтях. Скульптура стояла на столику біля її ліжка у фортеці, як неспокійне нагадування про ті часи.

Міузан скривилася.

— На цей момент це не має значення, мем. — Всі називали рій "Мясником" з часів Істеї. Вони обоє знали про марність зміни назви, особливо серед нервових солдатів.

Інесер нахилился, щоб розглянути карту. Якщо рій зберігатиме поточну траєкторію, зіткнення настане через п'ятдесят вісім годин і дванадцять хвилин. — Ну, — сказала Інесер, — ми можемо лише сподіватися, що у них немає додаткового рою, який летить з протилежного напрямку.

— Я рада, що ви не говорите подібні речі на публіці, — пробурмотіла Міузан. — Накази?

Інесер сподівалася, що всі евакуаційні тренування виявляться неактуальними, але краще було перестрахуватися.

— Усім військам бойова готовність. Повідомте цивільну владу. Громадяни повинні бути евакуйовані до підземних бункерів. — Деякі з них не послухаються, там завжди були незгодні, але на цей раз доведеться докласти зусиль.

Міузан записувала накази без коментарів.

Як Інесер очікувала, незабаром зателефонував губернатор Теребега-4, один із численних родичів Цеї.

— З'єднайте, — стомлено сказала вона. Найкраще зробити евакуацію зараз, щоб потім не відволікатися.

Губернатор Андан Вендріс тривожно нагадував Цею, за винятком того, що вона була, по можливості, трохи красивішою. Дві особливості допомагали Інесер розрізняти їх: Вендріс тримав волосся завитим, як багато невійськових урядовців, і половину його обличчя покривало мерехтливе татуювання срібла, синього та чорного. Інесер колись запитала у Цеї, що означає таке татуювання. Цея зробила міну і сказала:

— Це його маркер. Один з моїх братів завжди думав, що художник тату напився за роботою. Вражаюча робота, якщо так.

— Генерал-протектор, — сказав Вендріс, особливо наголошуючи на другому слові — я можу запитати, що відбувається?

Інесер зробила поклон Вендрісу, мотивуючи це тим, що звернення до безмежного почуття марнославства не зашкодить її авторитету. Очі Вендріса зблиснули не без гумору; його не обдуриш. Ну добре, варто спробувати.

— Ви отримали сповіщення, я думаю?

Вендріс витер уявну плямку на зап'ясті.

— Було би приємно знати, що всі ці тренування не були даремними. Я можу принаймні запевнити, що ми продовжуємо застосовувати Високий Календар відповідно до ваших інструкцій.

— Приємно чути, — сказала Інесер. — Що стосується тривоги, то було б набагато краще, якби цього разу всі без винятку сховалися під землею. — "Виконуй — подумала вона. — На мені захист цілої системи."

Але захист системи частково залежав від співпраці Вендріса. Вендріс не тільки відповідав за найбільшу населену планету, він підтримував зв'язок з адміністраторами інших планет, місяців і станцій. Якби Інесер змогла заспокоїти стривоженого Вендріса, він, в свою чергу, заспокоїв би інших.

— Я приймаю вашу точку зору, — сказав Вендріс після невеликої паузи. Потім несподівано додав: — Що я можу зробити, щоб полегшити ситуацію для вас?

Попіл і вогонь, подумала Інесер, усі ці вечері з Вендрісом не були марними. Чесно кажучи, у Вендріса завжди були найкращі вина, тому вона насолоджувалась ними.

— Ви знаєте всі ці бюлетені з готовності до надзвичайних ситуацій? Переконайтесь, що ваші люди дотримуються їх. Якщо бої перекинуться на планету, це буде некрасиво. Я спробую не допустити цього.

Вендріс махнув рукою.

— Моя дорога Інесер, вам не треба пояснювати мені, що війна — це невизначеність.

Наче вони раніше зазнавали вторгнення у власний будинок. Цея теж не мала такого досвіду, але Цея була єдиною з дітей матері, яка обрала спецназ. Це було однією з причин, чому Інесер так добре ладнала з нею. Якщо Вендріс і мав якийсь реальний досвід, Інесер про це не знала. Але вона не збиралася сперечатися з приводу приємних фраз.

— У такому випадку, — сказала Інесер, — я буду розраховувати на те, що евакуація відбудеться спокійно.

— Так, звичайно. — З цим Вендріс відключився.

Цея була надто добре вихована, щоб сказати що-небудь неввічливе про свого двоюрідного брата. (Інесер ніколи не з'ясовувала їхні стосунки, не в останню чергу тому, що до суміші були залучені три донори генів та сурогатна матір, окрім звичайних модифікацій).

— Я рада, що ви прив'язані до мого персоналу, а не до них, — пробурмотіла Інесер.

Цея непомітно усміхнулася.

Наступний дзвінок, від якого вона не могла відмовитися, був від коменданта Кел Мішке, який командував фортецею Перламутрових надій. Інесер він не подобався, що було несуттєво, тому що він добре проявив себе на цій посаді.

— Відкрийте лінію, — сказала вона, бо не вірила в те, що може відтягнути неминуче.

З'явилося обличчя Мішке. Вона здригалася всередині щоразу, коли їй доводилося дивитись на нього. Його старша сестра колись була однією з її дружин. З певним допущенням вони сильно нагадували один одного, навіть незважаючи на те, що Льошке була мертвою уже двадцять років. Тому вони не дружили, але це не заважало службі.

— Генерал, — сказав Мішке. Він відмовлявся використовувати її новий титул. Інесер це терпіла, бо він був її сім’єю. — Велике спасибі за те, що ви проявили свою ініціативу так дипломатично.

— Ви трахнуті також, — привітно сказала Інесер. У сім'ї вона могла говорити ще не такі речі.

Мішке розсміявся.

— Я саме зібрався вам скзати, що ви своїми промовами та поступками схожі на хлопчика, який не хоче ставати дорослим.

Інесер придушила гарчання.

— Я дуже рада, що ваша точка зору виявилася правильною, — саркастично сказала Інесер, — але що ви маєте важливого мені сказати?

— Ви повинні заявити претензію на місце гекзарха, — сказав Мішке. Дев’ятирічна суперечка. Вона завжди підозрювала, що йому хотілося бути частиною сім'ї гекзарха, особливо після знищення командування Кел. — Навіть зараз ще не пізно…

— Тому що цей титул сильно відрізняється від мого теперішнього для пересічного громадянина?

— Ні, — сказав Мішке. — Ви не слухаєте — Він зробив непотрібний жест руками, приклавши їх до вух. — Це проблема, чи не так? Ми ніколи не слухаємо один одного.

— Комендант, — сказала Інесер, — дістаньтеся до яструбиного яйця.

— Оголосіть себе гекзархом, — сказав Мішке. — Відмовтеся від цієї дурниці з Протекторатом. Об'єднайте сили з Шуосом Джедао.

Інесер подивилася на нього.

— Ви не при своєму розумі.

— Це Джедао, чи не так? Я читав донесення розвідки.

— Він ще не передав свою емблему, — сказала вона неохоче, — але інших кандидатів поблизу немає.

— Ну, добре. — Руки Мішке сходилися і розходилися. — Я знаю, що ви маєте свою гордість, генерал, але єдине, що станеться напевне, якщо ви будете боротися з останнім втіленням Жертвенного Лиса, це смерть багатьох людей, і з якої причини?

Інесер фиркнула.

— Я його не боюся.

— Я це знаю, — тихо сказав Мішке.

— Зараз ти спричиняєш біль моїй гордості.

— Я також переглядаю звіти розвідки. Джедао наближається. Я вважаю за краще утримати його від знищення фортеці Перлинних Надій, як він знищив Істею.

— Ви думаєте, що цей божевільний послухає, якщо я спробую домовитися з ним? З мене досить такої спроби в системі Істеї.

— Навіть божевільний може зацікавитися шансом зберегти свої сили, а не витрачати їх на найстарішого — вибачте, найстаршого рангом генерала в гекзархаті. У колишньому гекзархаті.

Інесер глянула на нього.

— Я розумію що ви даєте мені цю пораду, щоб розглянути всі можливі варіанти, тому що інакше мені доведеться звинуватити вас у зраді.

Це була достатньою мірою серйозна заява для Мішке, тому що він не засміявся своїм звичним презирливим сміхом.

— Ми пройшли ту точку, коли ви захопили владу, шановна свекрухо. Звичайно, вам спадало на думку, що ви не єдина з такими амбіціями. Якщо яструб, чому б не лис? Гекзархат ніколи не процвітав під єдиним керівництвом. Але ви, можливо, зможете переконати Джедао співпрацювати з вами.

— Це вперше, — сказала Інесер, — відколи я познайомилася з вашою сестрою, ви заявляєте, що впевнені у тому, що я можу когось переконати.

— Відчайдушні часи вимагають відчайдушних заходів.

— Навіть якби я кинула свою службу під ноги Джедао, — сказала вона, — наші люди ніколи з цим не змиряться. Як і наші союзники.

Обличчя Мішке замкнулося.

— Сподіваюся, що ця битва не закінчиться так жахливо, як я вам сказав.

— Не хвилюйся — з жахливою бадьорістю сказала Інесер, — до того моменту ми обоє будемо мертві. Маю честь, комендант.

— Ми Кел, — сухо сказав Мішке, — це все, що ми вміємо. — З цим він вимкнувся.

— Не розказуйте нікому про це, — сказала Інесер до Міузан, коли обличчя зятя зникло.

— Я не збиралася нікому розказувати, — сказала Міузан. Це була правда.

Інесер повернулася до тактичної карти. Найбільш божевільною частиною будь-якого бою було очікування. Вони розпочали підготовку задовго до можливої зустрічі з ворогом.

Астероїдний пояс системи Теребег-4 був засіяний кількома роями дрібних мотів, щоб стежити за космосом. При появі розвідників Джедао пікети могли виходити з замаскованих місць та знищувати їх, заперечуючи його розвідку, а потім повертатися назад до свого притулку на астероїдах. Джедао цього очікував, але все-таки це варто було зробити.

Інесер розмістила захисні сили системи враховуючи необхідність протидії просторовій гарматі. Геометрія була і ворогом, і другом. З попереднього бою вони знали, що її дія поширюється у вузькому конусі, розсіюючись на відстані. На щастя для них, у Джедао була лише одна така гармата, і він йшов одним роєм. Якби вона могла напасти на нього з декількох напрямків, пожертвуваши лише одним роєм, який візьме на себе тягар атаки гармати, вони матимуть шанс.

Звичайно, якби вони виступили проти Куджена, хто знає, чи можна було покластися на чисельну перевагу, бо міг з'явитися новий тип озброєння. Якщо ж удача зрадить її — а Кел щастило, — Джедао сховав підкріплення, що виходить за межі діапазону сенсорів, або, що ще гірше, тіньові моти, готові до атаки. Але планування не могло врахувати стільки параної.

Окрім нейтралізації гравітації гармати, її головною перевагою було передбачення наміру Джедао. Історично він був відомий тим, що відчував опонента і зав'язував його у вузли. Однак цього разу у нього була фіксована ціль, яка обмежувала кількість хитрощів, якими він міг скористатися.

Інесер визнала, що у Мішке міцні нерви. Вона не любила зайвих боїв. Тільки дурні серед Кел вважали за краще вирішувати справи через кровопролиття, хоча досвід вказував їй, що це рідко когось зупиняє. І Джедао був на вершині її списку людей, які дозволили б уникнути бою. На жаль, наразі це не виглядало як варіант.

Після того, як вона переглянула розпорядження і роздала їх роям на місця, навіть траханому зятеві коменданту, Інесер відсунула крісло і розслабилася у ньому. Який сенс зі зручних крісел, якщо не дозволяти собі посидіти у них час від часу? — Я б хотіла напитися, — сказала Інесер.

— Хвилюєтесь? — запитала Міузан.

— Я колись розповідала вам про перший раз, коли я зустріла Джедао? — сказала Інесер.

Деякі співробітники чули цю історію, зокрема Міузан. Але Цея підняла голову і пробурмотіла,

— Розкажіть.

Міузан зітхнула.

— Коли ми йдемо…

Інесер її проігнорувала. Вона прекрасно знала, що нещодавня похмурість Міузан має менше стосунку до можливого кінця цивілізації, що міг відбутися незабаром, і більше до незакінченої суперечки з Брезаном.

— Я на той час була генерал-лейтенантом, — почала вона, — і як покарання за те, що я невпевнено висловила думку, що Чорну колиску треба знищити, вони призначили мене під командування його якоря.

Вона все ще пам’ятала втілення Джедао, гарного екземпляра Кел, життя якого зруйнувалося, бо його дружина пішла до єретика, і він не осудив її досить швидко. У своєму тихому куточку серця вона вимовляла його ім'я під час обряду полум'я, визнаючи послугу, яку він їй надав. — Потрібно сказати, що командування Кел не займалося чимось подібним після того, як його евтаназували після закінчення місії.

— Я думаю, що ви не могли говорити з ним прямо? — сказала Цея.

Ага, так. Цея знала більше за інших про роботу Чорної колиски.

— Не могла, — сказала Інесер, — але ніколи не забувала, що він чує. Тінь з дев'ятьма очима робила це досить зрозумілим. Кел, до якого він був прив’язаний, нічим особливим не виділявся. Гарними були питання, які він задавав про операцію. Чистий Шуос. Це було схоже на шепіт привида увечері в темній кімнаті. Я могла лише здогадуватися про силует на іншому кінці, і його потворний вигляд.

— Дозвольте здогадатися, — сказала Цея. — З того часу ви шукали шансу побачити його.

Інесер пошкодувала, що не взяла з собою свою вишиванку, щоб показати її Цеї.

— Навряд чи, — сказала Інесер. — Якщо я проживу решту свого життя, не натрапляючи на жодну ітерацію Джедао, мене це задовільнить.

— Ну, ви, можливо, отримаєте свій шанс, — сказала Міузан. Усі решта старанно уникали поглядів на Інесер. — Я замовлю закуски, мем, зараз, коли ми вже повідомили людей? Ми можемо перекусити зараз, краще раніше, ніж пізніше. Не кажучи вже про чай.

Інесер ненавиділа чаювання, не в останню чергу тому, що асоціювала його з зустрічами, де обговорювалися здебільшого рутинні питання і гаявся час, але не могла відмовити своїм людям.

— Вперед, — сказала вона. — Скажіть кухні приготувати щось душевніше, ніж той суп, який вони подавали весь останній тиждень. — Вона вловила збентежений вираз обличчя Міузан. — Що?

— Ну, мем, — сказала Міузан, — якщо це буде наша остання битва, ми могли би бути і ситими, як вам така ідея?

— Змусити вас написати статтю про важливість годування війська? — сказала Інесер. — Мабуть, мені приємно, що той чортовий виплодок Куджена не їсть.

— Хоча його якір робить це, правда?

— Так, — сказала Інесер, — але це окрема тема. І я не думаю, що це випадково. — Після цього вона повернулася до перегляду розпоряджень для оборонних роїв. Втома і голод не будуть їм помічниками, і їх життя незабаром залежатиме від неї.

Інесер почала планувати оточення ворожого рою, сподіваючись, що не буде небажаних перебоїв. Більшість із них вона передбачала. Наприклад, губернатор певного місяця завжди вимагав спеціального дзвінка; Інесер скинула його на одного з співробітників.

Вона присіла на невеликій перерві, щоб перекусити, коли прийшов дзвінок. Вона готувалася проігнорувати його. Міузан переглядала всіх адресатів, яких Інесер могла позбутися.

Але зараз Міузан підняла погляд від планшета.

— Це вище мого рівня допуску, мем. І він вимагає використання захищеної лінії.

— О, не починай. — Інесер взяла у неї планшет. І замерзла. Дані підтверджували, що дзвінок прийшов від Айвен Черіс, з передачею кодів, які вона дала Брезану після їх розставання. Інесер на мить омила хвиля амбівалентності: з одного боку, навряд чи можна стверджувати, що краш Черіс не заслужила ім'я у Кел; а з іншого боку, колишні Кел завжди Кел.

— Ну. Це трохи несподівано. Полковник, який статус рою Джедао?

Міузан жестом вказала на головний дисплей.

— Уже в системі, нічого нового.

Чорт. Тоді гамбіт Черіс і Брезана зазнав невдачі. Це, або Куджена і Джедао було вбито, але залишився хтось амбітний і гарячий, хто керує роєм. Вона ненавиділа думку про необхідність включити до своїх розрахунків зовсім нового гравця, але вона також не могла відхилити цю можливість.

— Підготуйте захищену лінію, — сказала Інесер і приготувалася до поганих новин.

— Генеральний протектор Інесер, — почувся жіночий голос, — це Айвен Черіс. У мене є оновлення статусу, яке ви повинні почути безпосередньо.

— Можете говорити, — сказала Інесер. Вздовж її хребта пробігло тремтіння, схоже на озноб; вона пригадала, як говорив попередній якор Джедао. — Якщо ви збираєтесь сказати, що Куджен і Джедао все ще мають на меті реконструкцію старого гекзархату, це не новина.

Черіс не посміхнулася.

— Як ви вже здогадалися, операція провалилася.

— Я здивована, чесно кажучи, — сказала Інесер. Те, що командування Кел вибрало Черіс, мало дати побічний ефект — зробити її чудовим вбивцею. — Але ви все-таки втекли?

— Ну, це цікава частина, — похмуро сказала Черіс. — Я два рази вистрілила Джедао в лоб і один раз у груди. Це не вбило його. Він почав погоню за мною, охорона була оповіщена, але я втекла. Що б там не бігало з обличчям Джедао на цьому моті, це не людина, або Куджен придумав спосіб надати йому загальне і справжнє безсмертя.

— Занадто наївно було сподіватися, що його мистецтво вести війну не залишиться при ньому, враховуючи інтереси Куджена, — сказала Інесер. — Ви впевнені, що він не стік кров'ю через годину після того, як ви пішли?

— Я залишила клопів на командному моті. Хто знає, як довго вони працюватимуть, але на момент останньої реєстрації Джедао все ще командує роєм.

Інесер нахмурилася.

— Це ускладнює справу.

— Є ще один шанс, — сказала Черіс. — Брезан повідомив вас про формування, які можуть вбити Куджена, — Інесер підтвердила це кивком, — але вам все одно доведеться враховувати просторову гармату. Дозвольте мені допомогти. У мене вкрадений голкомот. Я зможу схилити баланс на вашу користь, але мені знадобиться доступ до вашого плану бою.

Інесер не забула, як Черіс розвалила цілісність гекзархату. У той же час вона не могла дозволити собі ігнорувати жоден ресурс.

— Компроміс, — сказала вона. — Летіть до моєї штаб-квартири у фортеці Перлинних Надій. Ми зможемо поговорити тут. — Вона не мала наміру виказувати Черіс, що гекзарх Микодез позичив їй ударну силу з кількох тіньових мотів, найбільш замаскованих системами невидимості, хоча якщо чесно, і Черіс, і Куджен повинні були здогадуватися про їхню присутність.

— Ось мої координати, — сказала Черіс. — Я вважаю за краще, щоб ви утрималися від того, щоб мене збити, як тільки я вимкну невидимість.

Легка згода Черіс означала, що вона щось задумала. І все-таки азартну гру довелося прийяти.

— Дуже добре, — сказала Інесер. — Двоє моїх розвідників проведуть вас до фортеці.

— Це прийнятно, — сказала Черіс. — Айвен Черіс закінчила.

Міузан схопила ще один планшет і вже вибирала загін для супроводу.

— Розвідники на шляху до перехоплення, — сказала вона. — Ви справді не збираєтесь це зробити?

— Ми будемо ставитися до неї ввічливо, — сказала Інесер, — наскільки це вдасться. Але ні, я не планую дозволити їй бігати по фортеці. Мій тесть отримає сердечний приступ. — Її розвеселила можлива реакція Мішке. — Підготуйте деталі для безпеки. Ми зобов’язані працювати з нею, але це не означає, що ми повинні послабити свою охорону. І майте на увазі її можливості. Кел Брезан, можливо, переконаний у її фундаментальній доброзичливості, але я налаштована скептично.

Розділ 32

Система Теребег. Рою Джедао довелося кілька разів змінювати свій підхід. Він наказав розвідникам перед ними збирати інформацію. Щоразу з'являлися пікети з астероїдного пояса за Теребегом-6 і проганяли їх. Через необережність першими жертвами були три розвідники, які не досить швидко розвернулися. Ще кілька записів у довгій літанії імен; але він не міг дозволити собі затриматися на цьому зараз.

Найважчою частиною була не боротьба з ворогом. За словами офіцерів його штабу, обороною системи, ймовірно, керувала Інесер, і вона зустріне його в бою з явною метою роздавити рій. Джедао пам’ятав вирази їхніх облич: напіввіру, що він розчавить Інесер, напівобурення, що вони зобов’язані виконувати його накази. Він прагнув довести їм, що не має наміру вбивати їх, але навіть якщо Куджен не підслуховував, він сумнівався, що вони йому повірять.

Ні: найважча частина полягала у тому, щоб переконати Куджена знаходитися на командному моті. Джедао думав, що він може цього досягти. Усі дані свідчили про те, що Куджен найбільше побоювався формацій піхоти, а не з мотів Кел. Він не зовсім помилявся, але теж не був абсолютно правий.

Джедао сидів у серці командного центру. Він налаштував огляд і планшети для свого задоволення. Щоб йому було зручно перемикати їх, коли був потрібен доступ до якоїсь інформації. За інших обставин він нагородив би себе незначною похвалою за те, що чинив опір прагненню поспішати з екранами, очікуючи початку бойових дій.

— Зв'язок, — сказав Джедао, усвідомлюючи, що Данет стоїть біля нього, як тінь у пошуках ранку. Данет наполягав на поверненні до виконання обов'язків. Джедао це не подобалось, але він розсудив, що потурання Данету зробить його самопочуття кращим. — Є щось із Теребега?

— Багато балаканини на низькому рівні, — повідомив офіцер, — у системному трафіку спостерігався сплеск, коли вони помітили нас, але це не дивно. Їм також. Вони знали, що ми зрештою кудись прилетимо.

І час прибуття — зрештою мався на увазі ювілей Хелспін.

— Дякую, інформуйте мене про будь-які нові події, — сказав Джедао. — Розкопайте і знайдіть мені карти їхньої столиці, якщо хочете. Щось, щоб доповнити розвідку, на яку піхота надіялася весь цей час.

— Мені потрібен час, сер. Будуть основні карти, з якими люди консультуються, використовуючи свої розширення. Вони не зашифровані.

— Добре, — сказав Джедао. — Я хочу поговорити з Тактичною-1 і Тактичною-2.

Офіцер Зв'язку правильно потрактував цей наказ, зрозумівши, що він хотів, щоб конференція була проведена з командором Талавою та Ніхарою Керу, як керівниками, а інші командири тактичних груп були учасниками з нижчим пріоритетом.

— Вони відмовляються від співпраці, чи не так? — сказав Джедао без преамбули. — Але зрештою я не очікував, що вони спробують нас зупинити і стягнути плату.

Сканування ловило лише випадковий слабий шепіт. Кожному з половиною мозку було очевидно, що Інесер приховувала свої сили оборони за Теребегом-4 та його місяцями. Звичайно, у неї було достатньо часу з моменту виявлення його підходу, щоб перерозподілити свої сили. Що його більше хвилювало — це можливість атаки тіньових мотів.

— Їх не можна звинувачувати у здійсненні обгрунтованого тактичного рішення, — сказала Ніхара.

— Так, — сказав Джедао. — Все добре. Здоровий тактичний глузд намагається їх врятувати. — Кутом ока він побачив, як дехто намагається не тремтіти. — Вони готові до того, що ми полетимо прямо. Звичайно, ті захисні сили, які вони мають, не бажають вітати нас, і будуть здивовані, якщо ми зробимо це без попередньої розвідки. Тож саме це ми і зробимо.

Це була частина шаради, яку він найбільше ненавидів, і яку не міг розкрити — ненавидів не через Інесер, а через Куджена. Якби тільки йому не довелося розгортати деструктори. Він не бачив жодного способу запобігти паніці. У цей момент у нього не було іншого вибору, окрім надії, що Інесер та її люди зможуть впоратися з ситуацією.

— У нас достатньо зброї, щоб їх налякати, — зауважила професіонал Ніхара. — Звичайно, це лише питання жування, коли вони спробують атакувати нас.

— У вас колоритний спосіб усе викласти, — сказав Джедао.

— Тоді ми повинні почати, — сказав Талава.

— Чудово, — сказав Джедао, його тон був штучно бадьорий. — Дякую, командори. Дійсно, почнемо. Зв'язок, відкрийте лінію для всіх підрозділів. Усім бойовим одиницям передати перевернуту "Двійку шестерень". — Емблема сяяла на абсолютно новому планшеті, ніби йому було потрібне нагадування. Роздратовано він відхилив це.

— Ви хочете звернутися до ворога, сер? — сказав командир Талав.

— О, навіщо вживати слова, — сказав Джедао. — Зброя — більш універсальна мова. — Він уникав погляду на Данета. — У нас є деструктори.

Атмосфера в командному центрі остигла. Його нова зброя, але розвернути її так скоро, ще до того, як вони дістануться до фортеці Перлинних Надій чи планети, яку вона захищала? Проти власного народу? Джедао не знав, скільки його людей мають родини, товаришів чи друзів у Теребегу, на тій підставі, що про це можна буде дізнатися пізніше. Щоправда, Протекторат був величезним, але ця система, як новий центр уряду, мала особливе значення для Кел.

Після неможливо довгої паузи ворог передав свій прапор — не від роїв, яких він не бачив, а від фортеці. Шум незадоволення пройшов по командному центрі. Джедао не образився; він мовчки аплодував прагматизму Інесер. Він помилувався Трьома Соколами Трьома Сонцями — ще однією емблемою, яка сплила на піддисплеї — перш ніж вимкнути її.

Час встановлювати пастку.

— Продовжуйте послідовну модуляцію щитів, поки я не скажу інше, — сказав Джедао. — Ми прямуємо до Теребега-4. — Він намалював траєкторію на тактичній карті. — Вони вже побачили, що ми летимо, тож навіщо відтягувати неминуче?

Він намагався зробити це з якомога меншим числом жертв. Однак не мав жодних ілюзій, що зможе перемогти, не вбиваючи нікого.

— Вхід в астероїдний пояс через дванадцять хвилин, сер, — через деякий час сказала Навігація.

Джедао не хвилювався з приводу проходу через пояс космічних скель. Астероїди були надто розпорошені у просторі космосу, і зіткнення було можливе, якщо тільки всі пілоти мотів напилися би разом, не сказавши йому. Навіть його рій не потребував стискання. Він швидше переймався тим, що пікети, які ховалися в тіні сканування на згаданих космічних скелях, могли спробувати атакувати.

Пікети не з'явилися. Це теж не здивувало його. Їх мета була виконана, і вони відмовилися запропонувати підтримку одному з первинних оборонних роїв. Це означало, що Інесер не мала стільки мотів, що могла дозволити собі жертвувати ними, щоб уповільнити його ще до основної битви. Це, або вона відчувала себе параноїчкою.

Незважаючи на це, Джедао був дуже розчарований, що не побачив заростей космічних скель, що пробігали по екрану огляду, як у відеоіграх, які він пам'ятав, граючи з Руо. Він нагадав собі не бути легковажним. Ворожі сили досить швидко виявлять себе, і він буде надто зайнятий, щоб спокушати Всесвіт примхливими думками про астрономію.

— Запущені вісім роїв! — сказала Скан, її голос злегка тремтів. Вона вказала початкові вектори. Тактичний дисплей Джедао оновився масою рухомих золотих трикутників. Рої один, два, три, чотири та п’ять злетіли з місяців Теребега-4, а рої шість, сім та вісім з фортеці Перлинних Надій. Фортеця випустила шквал ракет.

— Задіяна протиракетна оборона, — сказала Зброя.

— Запуск деструкторів з першого по четвертий — сказав Джедао. — Тактична-2 і Тактична-3, формація Лебедя. — Це давало деструкторам додатковий захист. Було дуже добре, що нові і вдосконалені деструктори Куджена діяли дистанційно, але вони не принесуть йому користі, якщо ворог знищить їх першими. Чим довше деструктори залишатимуться оперативними, тим краще він може використовувати їх як загрозу для противника, щоб змусити його займати невигідні позиції.

— Сер, — сказав Талава надто спокійним голосом, — у Інесер достатньо роїв, щоб одночасно оточити нас з декількох векторів.

— Я це помітив, так, — сказав Джедао. На даний момент деструктори ще не змусили сили Протекторату утримувати дистанцію. Він уявляв, що будь-які тіньові моти стримаються від страху отримати деструкторний промінь і перетворитися у мертвий екіпаж. Він подумки подякував Інесер за те, що вона відмовлялася марнувати життя своїх солдатів, підставляючи їх під удар деструктора. Рано чи пізно її ракети зроблять своє, і він втратить свої головні важелі.

Перший обмін ракетними ударами відбувся далеко попереду. Він не міг побачити вибухи на візуальних зображеннях, але піддисплей від Сканування показав йому, що відбувається, досить чітко. Щит тримався, принаймні на даний момент.

— Рої один-шість зосереджуються на нас, — сказала Скан. Цього разу їй вдалося краще контролювати свій голос. Справа була не в тому, що вона стала спокійнішою. Вона перестала сподіватися на виживання.

Я проведу нас через це, мовчки пообіцяв їй Джедао, визнаючи, що краще не говорити цього вголос.

— Рій-2 у зоні дії гармати, — сказала Зброя.

— Затримайте постріл, — сказав Джедао. — генерал Джедао до командора Ніхара Керу.

Вона відповіла оперативно.

— Слухаю, сер.

— Через мить я збираюся задіяти деструктори, — сказав Джедао. Він проігнорував застиглий екіпаж. Вибачте, але так краще. — Вони будуть спрямовані не на противника, а на тактичні групи з другої по шосту, які я від'єдную, і якими ви будете керувати.

Ніхара зблідла.

— Я Кел, сер, — сказала вона, піднімаючи підборіддя.

— О, перестаньте, — відрізав Джедао, хоча звинувачувати її у тому, що вона зробила очевидний висновок, було нечесно. — Що вам потрібно зробити — це зайняти позицію за межами їх діапазону досяжності. Не помиліться з цим, тому що ви мені подобаєтеся, (Данет трохи розхвилювався на це) о, лисиця та гончак, чи скаже він сьогодні що-небудь правильно? Ну, і мені б не хотілося вимовляти ваше ім’я на наступній церемонії вогню.

— Гаразд, — сказала Ніхара, примруживши брову, — я все ще слухаю.

— Я буду летіти з Тактичною-1, і піднімати декому волосся дибом. Не хвилюйтеся за нас. Ми будемо в порядку. — Це було настільки близько, наскільки він міг підійти, щоб сказати "Повір мені". — Ви візьмете решту рою і почнете займати позицію просто за межами зони досяжності. Якщо рої Інесер почнуть атакувати вас, починайте рухатися в зону дії деструкторів.

— Розумію, — через мить сказала Ніхара. — Ви збираєтеся зблефувати, щоб вони думали, що ви збираєтеся знищити їх, пробачте мою тупість, пожертвувавши частинами рою.

— Точно. — Одночасно він спілкувався з Кудженом: "Повірте мені. Буде легше забезпечити співпрацю з роєм, якщо вони будуть думати, що у них є вихід." Небезпечна гра, але йому потрібно було придбати достатню кількість часу

— Я вас інколи не розумію, — сказала Ніхара, — але наказ — це наказ.

— Чудово.

— Командор Ніхара Керу закінчила.

Зараз ворожість у командному центрі перейшла до здивування. Не надто зручно, подумав Джедао. Важча частина ще попереду. Він задумався, де ховається Геміола, і сподівався, що той факт, що всі зайняті битвою, означає, що вона в безпеці. На жаль, він не міг цього перевірити, не звернувши уваги служби безпеки на її присутність на Ревенанті.

Після того, як він наказав Тактичним групам 2-6 перейти під командування Ніхари, Джедао звернувся до Талави та Тактичної-1. — Коли ми активізуємо деструктори, — сказав він, — ми збираємося летіти прямо на Теребег-4 і ввійти в атмосферу. Будьте готові до деякої турбулентності.

— Це буде небезпечно, — сказав Талава. — Ми можемо витримати короткочасне перебування в атмосфері, але не призначені для фантазійних повітряних трюків.

— Це дозволить інженерному не нудьгувати, — відрізав Джедао, думаючи, що добре, що він не планував пережити цю битву, тому що Інженерна збиралася приєднатися до довгої черги людей, готових згодом відчути свою голову на палиці. — Але я погоджуюся з вашою точкою зору. — Він поспілкувався з Інженерноюю і наказав їм підготуватися до входу в атмосферу.

Тим часом Інесер і її вісім роїв зрозуміли блеф. Вони сповільнились, поки не застигли на безпечній віддалі від деструкторів і від тактичних груп рою під командуванням Ніхари. Десь у бункері Інесер вела шалену розмову про те, як позбутися деструкторів, перш ніж Джедао накаже їх примінити.

Якщо так, то шалена розмова не тривала довго. Уже приблизно дві хвилини, як повідомила Зв'язок, генерал-протектор Інесер передає повідомлення для наших військ, генерал Джедао. Ви хочете почути?

— Ні, — з жалем сказав Джедао. За кращих обставин він би подумав затриматися, щоб послухати, що вона говорила. Він міг держати ставку, що вона була кращий промовець, ніж він. — Вона намагатиметься переконати командора Ніхару в тому, щоб та не перешкоджала їй. Я вірю в непохитність командора.

Зв'язок замовкла.

Тепер істотна частина.

— Зв'язок, ви знайшли запрошені мною карти?

— Сер. — Зв'язок переадресувала їх до його терміналу.

Джедао глянув на них.

— Їм подобаються підземні бункери, чи не так? — Він витратив кілька хвилин на маркування мішеней відповідно до формувань, які вказала йому Геміола. — Дайте мені полковника Муєд.

Муєд не витрачала часу на привітання.

— Генерал Джедао. — Її очі блищали.

— Так, — серйозно сказав Джедао, — у мене є дещо для вас і для піхоти. — Він передав їй карти. — Знайдіть у своїй компанії ці місця. Зони висадки — на ваш розсуд. Ми зробимо все можливе, щоб надати вогневу підтримку зверху, але я не можу дати гарантій. Це залежить від вас. — Більше способів, ніж ви знаєте.

Муєд глянула на карти.

— Якщо розвідка правдива, усі ховаються по бункерах. Я не очікую особливого опору від людей, якщо ми зможемо торкнутися землі. Це стає проблематичним через артилерію, яка буде важкою частиною.

— Залиште артилерію на мене, полковник.

— У такому випадку ми готові, сер.

Така довірливість.

— Я дам вам знати, коли ви можете розпочати висадку, — сказав Джедао. — Дякую, полковник.

— Сер, — сказала Зброя, — пошкоджено Деструктор-3. Залізний болід пробився крізь захист.

— Тоді мені краще перестати витрачати час, — сказав Джедао. Він відкинувся назад і постукав рукою по брильцю крісла. — Тактична-1. Ми збираємось пірнути до Теребега-4, ближче до столиці. Генерал Інесер — не єдина, хто може скористатися планетою для прикриття. — Вона також буде неохоче стріляти по місцезнаходження її влади; що залишилося вияснити. Якщо він занадто зачепить її, вона все одно зробить це.

— Протиракетна оборона столиці активована, — сказала Скан. — У них також є екзотичне екранування.

— Якщо ви збираєтеся скористатися деструкторами, то зараз саме час, сер — додала Зброя.

— Ні, — сказав Джедао. — Є кращий спосіб скористатися деструкторами.

Двері відчинилися, щоб впустити Куджена.

— Тоді, перш ніж продовжувати, — сказав він, — я хотів би почути, що це за спосіб.

Я маю тебе, подумав Джедао. Його приманка для Куджена, у вигляді відмови від його плану, слугувала цілі. Він знав, що Куджен сприймає ситуацію серйозно, тому що Куджен з'явився у повному обрядовому одязі геракзарха Нірай: три накидки, зовнішня, середня та внутрішня, одна чорна та дві у перламутрових відтінках сірого. На грудях був нанесений шлейф блідо-сірого кольору, з емблемою пустомота Нірай, і сережкок, що звисали, бовтаючись, з боків голови.

Джедао підвівся, щоб привітати його.

— Нірай-чжо, — сказав він. Він зігнувся в поклоні і цілковитій покорі, незважаючи на слабке поколювання в колінах.

— Чекаю вашого пояснення, — сказав Куджен.

Все майже закінчилось. Джедао піднявся, не дочекавшись дозволу Куджена, і зменшив відстань, яка розділяла їх, двома швидкими кроками. Знову став на коліна.

— Ви хотіли знати, чи можу зробити те, що обіцяв? Тоді дивіться.

Куджен холодно посміхнувся йому.

— Дуже добре.

Данет поступився місцем Куджену.

Джедао повернувся на власне.

— Тактична-1, — сказав він, — Ревенант буде йти першим. Формація Спуск Солов'я з наступними модифікаціями. — Своїм периферійним зором він побачив, як Куджен звужує очі. Але Тактична-1 у цій формації не представляла ніякої загрози Куджену — не сама по собі. — Модулюйте Спуск Солов'я по моїй команді. — Він почекав кілька секунд, щоб минувся тик. — Почали. — Його дисплей загорівся, коли моти почали модуляцію.

— Теребег-4 запустив ракети, — сказала Скан.

— Вражаюча кількість, — сказав Джедао. — Зброя, статус просторової гармати.

— Повністю заряджена, сер.

— Полковник Муєд повідомляє, що її ботомоти знаходяться в режимі очікування, — повідомила Зв'язок. — Вона чекає посадкових вікон.

— Навігація, — сказав Джедао, — пришвидшити нас до столиці так швидко, як ми можемо витерпіти, і націлити гармату вниз.

— Непогано, — пробурмотів Куджен, занадто тихо, щоб інші чули. — Отож, саме тому ви досліджували моделювання погоди.

Серце Джедао стиснулося від такої спостережливості Куджена. — Ви згадали про можливість використання гармати в атмосфері.

— Так я і зробив.

— Дві хвилини до контакту з переднім фронтом ракет, — сказала Зброя.

— Вогонь, — наказав Джедао.

Він ледь не вимкнувся при ревінні, що пронизало йому голову. На мить все подвоїлося: два Куджени, два планшети, які представляли його рій, що розмножувався в калейдоскопічному шалі. Я не можу собі цього дозволити, подумав він, прикушуючи язика. Нудотний крижаний присмак крові достатньо відволік його, щоб він не втратив свідомість.

Рев і біль відступили. Гравітаційна атака зробила свою роботу, знешкодивши ракети достатньо для протиракетної оборони Тактичної-1, щоб збити решту. Тактична-1 пережила першу хвилю.

— В атмосфері утворився вихор, — сказала Скан із ноткою побоювання в голосі.

Дещо вони могли побачити на візуальних зображеннях: чудовий киплячий шар хмар і вітру, його центр був оманливо нерухомий, чітке фіолетове око. Джедао спробував уявити, як це виглядає для людей внизу. Що це таке, яка жахлива буря? Але він не міг цього уникнути.

— Ведіть нас до ока шторму, поки у нас є шанс і зависніть над столицею, — наказав Джедао. Якщо він правильно розумів погодну модель, шторм, як правило, швидко розсіється, тим більше, що навколишні умови були спокійними — щось, що стосується атмосферного вирівнювання. — Генерал Джедао до полковника Муєд. Вам краще приземлити ваші ботомоти, поки сприятлива погода. Зброя, візьміть на себе планетарні установки ПРО. Допоможіть полковнику створити якусь старомодну паніку серед громадян.

— Наближаються чотири рої генерала Інесер, — сказала Скан.

— Настав час, — насторожено сказав Куджен.

Периферійний зір Джедао був наповнений мотами, тінню Куджена з розмитими крилами, що натякали на туман, дим та осколки скла, пронизані розплавленим дротом. Джедао не міг розраховувати на відволікання Куджена, якого би насторожила будь-яка зрада. Ні; йому доведеться прослідкувати, щоб піхота отримала необхідний час.

— Тактична-1, — сказав Джедао, — зависніть над столицею та приготуйтеся знову вистрілити з гармати. — Гармата не просто спровокувала б ще один ураган, досить близько від них, але спричинила би можливий землетрус. Куджен не піклуватиметься про піхоту внизу, тим більше про населення столиці, тому що, на його думку, вони ішли в жертву з рештою рою. Але у Джедао не вистачало часу та варіантів.

Розділ 33

Черіс прийняла гостинність Генерального протектора Інесера, таку, яку отримала, з таким терпінням, яке вона могла зібрати. Їй потрібно було скоординуватися з військами Інесер. Хоча вона могла отримати необхідні паролі у сервіторів, краще було би, якби вона могла забезпечити правдивий союз.

Принаймні, вона мала деякі ідеї, чого очікувати від Інесер. Джедао познайомився з Іннесер багато років тому, коли Інесер була генерал-лейтенантом; він працював з нею при розгромі чергового єретичного повстання. За роки скупчується багато спогадів з усіх боків. Іноді вона дивувалась, що її ще не задушили привиди тих людей, яких убив Джедао.

Звичайно, у ці дні вона відповідала за власну частку смертей.

Вони обмінялися кількома словами. Інесер обеззброїла її прямими словами:

— Я не вірю вам, — сказала вона, — і ніколи не буду довіряти. Але я також не можу дозволити собі зрадити союзників на цьому етапі. — І вона прив’язала Черіс до свого командування та контролю.

-Тепер…

— Ви були там досить довго, — зауважив 1491625 по її приватному каналі. Голкомот був готовий відлетіти з того моменту, коли вона опинилася у перехідному шлюзі. — Куди летимо?

— Почекай хвилинку, — сказала Черіс. Її око зачепилося поглядом за групу тьмяних зелених ящиків. Це те, що я думаю?

— У такий час?

Черіс помітила кислий вигляд сержанта Кел, яка поспіхом приводила в порядок своє волосся після роботи.

— Вибачте, — сказала Черіс. — Я на спеціальній місії з дозволу генерал-протектора. Це мастило зі змінним коефіцієнтом, чи не так?

Кислий вираз сержанта змінився на форму деякої паніки.

— Клянусь, ми приберемо його звідси і здамо на зберігання, просто не було часу…

Її не цікавили виправдання сержанта.

— Завантажте їх на мою голку. Стільки, скільки ви зможете помістити в вантажний трюм. Зачистіть решту. І дайте мені коди, щоб я могла запрограмувати його коефіцієнти ковзання. Зараз!

Сержант автоматично послухалася авторитету в голосі Черіс, не сказавши, що їй дали конкретний наказ обмеженого масштабу.

— Як накажете, мем. — Вона підвищила голос, щоб покликати інших солдатів і сервіторів, щоб виконати завдання.

Так Черіс і 1491625 взяли стільки мастила зі змінним коефіцієнтом, скільки могли розмістити. 1491625 у своїх жовто-оранжево-рожевих проблисках помирав від цікавості, щоб запитати, що вона планує робити з цими ящиками, але вона не хотіла відволікати його під час їхньої місії. Вона дала йому свою першу ціль. Вони отримали поспішний дозвіл на запуск і вилетіли з доку вже з активованим маскуванням.

— Мені все одно, якщо ми щось украли, — сказав 1491625, — я ненавиджу літати крізь усі ці ракети.

— Не хвилюйтесь, — сказала Черіс, — шанси, що у нас випадково потрапить випадкова шрапнель досить низькі.

1491625 роздратувався до червоного.

— До речі, якщо ми збираємось щось робити, краще зробити це швидше. Вони вже летять до Теребега-4. Їх тактична група, мабуть.

— Тоді ми їх перехопимо, — сказала Черіс, спокійніше, ніж почувалася.

— Мені потрібна ваша допомога в аналізі формування, — невдовзі сказав 1491625. — Терміни будуть жорсткими…

З цією метою Черіс вивчала модуляцію формування тактичної групи.

— Так, — сказала вона, схилившись над планшетом і аналізуючи шпарини щита. — Нам сюди.

— Почекайте, — 1491625 запізніло зреагував, коли шермот вистрілив з гравітаційного гармати в атмосферу Теребега 4. — Вони утворили шторм.

Черіс могла бачити шторм на сканерах, пофарбований в контрастні кольори: штучно створену ділянку низького тиску, загрозливий вир нестійких повітряних мас, які прийшли у рух. — Ми не можемо дозволити їм зробити це ще раз, — сказала вона, — не так близько до поверхні планети. Якщо ми зможемо виключити просторову гармату з рівняння, Інесер матиме шанс притиснути їх зверху.

Принаймні, Джедао досі не активізував деструктори. Або вона мала рацію, і він вагався здійснити ще одну різанину, або ще не бачив гарної можливості. Вона намагалася не думати про другу можливість. Я сподіваюся, що ти мала рацію, Геміола. Можливо, Джедао збрехав Геміолі — але що б там не сталося, їй доведеться пристосуватися до обставин.

— Летимо прямо в лице командного мота, — сказала Черіс. — У мене є ідея, заснована на тому, що Джедао робив дуже давно, і, сподіваюся, вже не пам’ятає. — Тим часом вона почала програмувати голкомот, щоб видалити вміст вантажного відсіку, як тільки вона дасть команду, що вимагало зміни у деяких протоколах безпеки. Їй не подобалося втрачати необхідне — вони позбудуться таких речей, як додаткові костюми, екофільтри, і таке інше — але дивлячись правді в очі, якщо вона зазнає невдачі, нічого із цього не матиме значення.

— Якщо ви наполягаєте, — сказав 1491625.

Незважаючи на загальну бурхливість штучного урагану, той факт, що вони були близько до маршруту польоту командирського мота, спрацював на їх користь, оскільки Тактична-1 Джедао, природно, вирішила пролетіти через шторм. 1491625 рвонув повз щит, а потім зманеврував голкомотом дуже спритно, поки вони не опинилися прямо перед командним мотом. Набір сканерів почав попереджувати про можливе зіткнення, проте ні Черіс, ні 1491625 не говорили.

— Перебуваємо у конусі просторової гармати, якщо вона…

— Я знаю, — сказала Черіс дуже чітко, — підготуйся винести нас звідси, коли я скину вантаж. — Вона вдарила по останній клавіші команди.

Голкомот відкрив свій трюм і випустив всі ящики мастила зі змінним коефіцієнтом в'язкості. Виходив він у рідкому вигляді. Але Черіс запрограмувала мастило для затвердіння до монолітного цементу. Вона сподівалася, що Джедао, який командує Ревенантом, не пам’ятиме про цю хитрість, виконану багато років тому…

Мастило безладним чином розпливлося по конусі гравітаційної гармати, закриваючи його. Черіс підготувалась до пострілу, який так і не відбувся. — Спрацювало, — з полегшенням сказала вона.

За винятком того, що рій Джедао був попереджений про їхню присутність.

— Почекайте, — сказав 1491625, стаючи похмурим темно-червоним. — У нас гірші проблеми, ніж невеликі турбулентності.

Ревенант та інші баннермоти наситили простір перед ними розсіяним вогнем. Зазвичай він використовувався для великої кількості мішеней з низьким екрануванням. Черіс і 1491625 могли контролювати лише один голкомот, але об'єм вогню створював проблему.

1491625 робив усе можливе, щоб ухилятися від снарядів, що прилітали, тактичний дисплей показав це, як мусонний вогонь. Родина Черіс була в піхоті, але вона також пам'ятала службу Джедао в космічних військах. Вона могла оцінити навички пілотування сервітора, коли побачила це.

На жаль, їхня удача закінчилася. Мить удару, нічого; у наступну закричали сигнали тривоги.

— Попали у двигун, — 1491625 став максимально червоним. — Це не хороший кут спуску. Я спробую висадити нас поблизу дружніх військ, але…

Черіс прикусила губу; вона вважала за краще не відволікати 1491625, коли їх життя залежало від його навичок пілотування. Натомість вона постійно стежила за сканерами. Ускладненням для 1491625 було те, що ботомоти Джедао вже висадили війська в місто, а баннермоти вели подавлення артилерії вогнем, щоб полегшити висадку. Щоб ознайомитись із ситуацією внизу, вона прив’язалася до сухопутних військ Інесера за допомогою свого імпланта розширення і відчула звичну дезорієнтацію, коли карта, записана в її свідомості, змінила перспективу.

Інесер була хорошою в дотриманні свого слова. Черіс мала повний доступ до звітів розвідки та стану Протекторату, включаючи місця, де висадилися війська Джедао. Вона насупилась, вивчаючи рухи піхоти Джедао. Чи робив він те, що, на її думку, робив з тими неортодоксальними формаціями..?

— О ні, — зітхнула Черіс. — Вони прорахувались. — І йому знадобиться її допомога, щоб виправити формування, якщо вони хотіли отримати передбачуваний ефект, за винятком випадку, коли він цього не усвідомлював. Їй доведеться втрутитися.

Тим часом 1491625 блимав у страхітливих червоних та апельсинових кольорах, і, мабуть, навіть інфрачервоних, хоча вона цього не бачила. Його затискачі рухалися більш тонко, ніж її очі могли відслідкувати, коли він намагався зменшити гойдання голкомота.

Час зателефонувати.

— Айвен Черіс бригадному генералу Кел Райк, — сказала вона, сподіваючись, що Райка відповість. — Це надзвичайна ситуація.

— Чотири хвилини і п'ятдесят секунд до удару, — безжалісно сказав 1491625. — Я сподіваюся, що твоє м'ясне тіло досить міцне, щоб пережити це, Черіс.

Секунди відпливали у минуле. Фіолетове небо назовні закрутилося сміттям і пучками затемнюючої хмари. Під ними столиця Теребега-4 заблищала показовими знаками екзотичного екранування, задимленими там, де сили Джедао пробили його. Міські дизайнери створили екран у формі оболонки Наутілуса, і за менш відчайдушних обставин математика візерунку порадувала б Черіс.

Нарешті Райка відповіла.

— Генерал-протектор попередила мене, що ви можете появитися, Черіс, — сказала Райка. Її голос був настільки перебільшено приємним, що Черіс могла сказати, що вона пригнічує нетерплячість — Я припускаю, що маю вам подякувати за подвійний обстріл з орбіти.

— Так, — сказала Черіс, — але це не те, про що я турбуюся. Ми підрахували, що я зіткнуся з землею — вона передала координати, які надав їй 1491625. — Я сподіваюся приєднатися до ваших наземних підрозділів. Мені знадобиться, щоб ви дозволили реорганізувати ці підрозділи. Вона вибрала зі списку кілька неортодоксальних формувань для підтримки первинної мети.

Коротке мовчання Райки говорило багато.

— У мене є мої накази, — сказала вона тим особливим тоном, який був Кел, коли вони хотіли сказати, що можете мене трахнути, але це моя гра.

— Черіс, — прокричавв 1491625, — тримайтеся!

— Дякую, — автоматично сказала Черіс, не будучи впевненою, кому адресує відповідь — Райці чи 1491625, і пошкодувала про те, що вони повинні врізатися в землю.

Сигнали тривоги, що кричали на сполох, різко відключились, коли навколо неї вибухнув світ.

— Це Черіс, — відрізав Куджен, коли зайве навантаження з цементу чи чогось подібного з’явилося з нізвідки і засмітило гравітаційну гармату. — Ніхто інший не скористався б цією хитрістю з мастилом. Я не думав, що хтось навіть пам’ятає той випадок.

Джедао не мав уявлення, про який інцидент говорить Куджен, але він мав достатньо розуму, щоб наказати почати загороджувальний вогонь. Він хотів, щоб Черіс врятувала його від спустошення міста гарматою, навіть якщо він не мав іншого вибору, як спробувати збити її тіньовий мот. Він також, через необхідність, зателефонував до Інженерної та попросив оцінити, скільки часу їм потрібно, щоб очистити гармати від бетону. Інженерія відповіла, що у них є сервітори для вирішення цієї проблеми, але застосовувати їх під час пролітання через атмосферу було нетривіальною пропозицією.

— Нам доведеться діяти, перш ніж Черіс зможе втрутитися далі, — сказав Куджен. — Настав час для деструкторів.

Чорт, подумав Джедао в агонії. Він був таким обережним, перевірив усі формації разом з Геміолою. І все-таки Куджен був тут, явно живий і не зачеплений формаціями, які Джедао запустив. Що пішло не так?

Він міг купити ще кілька хвилин, не більше. Після цього самогубство було його єдиним варіантом.

— Зв'язок, — сказав Джедао, намагаючись зробити важкість на серці непомітною у голосі, — відкрийте лінію до командора Ніхари Керу. — А далі сказав: — Зброя, переведіть деструктори в режим очікування.

Черіс не занурилася у чорноту несвідомості надовго, що було єдиною маленькою удачею у цій ситуації. Їй здавалося, ніби все її тіло було розділене на шматки, а запах диму неприємно змішувався з запахом розпеченого металу. Її б не здивувало, що у неї зламане одне або кілька ребер. Але нічого з цього не мало значення, якщо вона не передасть потрібні вказівки сухопутним військам.

Дивовижно, що Райка не перервала зв’язок, хоч їй доводилося займатися іншими справами.

— Ви чуєте мене? Айвен Черіс?

— Я жива, — спробувала сказати Черіс і здригнулася від стріляючого болю у щелепі, що тільки посилився. 1491625 у лежачому положенні викопував з кута розбитої рубки аптечку. — Потрібно зробити слідуючі зміни (вона спробувала зосередитись, для того, щоб згадати номери підрозділів, незважаючи на невиправданий стук в її голові). Наступні формації реалізувати негайно. — Вона прочитала наказ, включаючи кропіткі схеми формування, незважаючи на те, що її зір плавав. "Я повинна залишатися у свідомості, поки не дочитаю до кінця".

Коротке мовчання.

— Ви просите формацію 182-33, щоб Лебідь занурився прямо в середину ворога. Це самогубство.

— Вони повинні протриматися якомога довше, — сказала Черіс, не погоджуючись.

Якусь мить Черіс боялася, що Райка просто вимкнеться. Тоді підполковник сказала:

— Наказ прийнято. Я куплю вам час, якщо можу. І я послала команду, щоб витягнути вас.

— Дякую, — сказала Черіс, і знепритомніла.

Розділ 34

Джедао зробив різкий рух, щоб вихопити зброю у Данета, коли весь командний центр став білий від сріблистого світла. Проміння та бліде сяюче світло просочувалося крізь стіни. Завила сигналізація.

Куджен-Іньєнг закричав, коли Джедао розвернувся і дістав його, кинувши на підлогу. Джедао притиснув його туди. Удар ребром руки призвів до того, що голова Куджена відхилилася назад. Удар не вбив. Він цього не хотів.

Він почув голоси Талави і Данета, суєту і паніку серед Кел. Жодні слова нічого не значили. Все, що мало значення, це утримувати Куджена на місці, щоб атака формації, яка зараз була активною, могла відірвати Куджена від якоря і назавжди знищити його.

Потім це сталося. Раптова владна сила у його свідомості. Моти, зірки, перемішування тіней. Джедао закричав би, якби міг. Однак він не міг; не міг тиснути далі на тіло Іньєнга.

Він встав. Його уста посміхнулися.

— Майор Данет, — сказав його голос. — На коліна.

Данет бухнувся на коліна перед Джедао в пародії на обмін задоволенням, якого вони колись зазнали.

— Данет, ні… — Він знав, що говорить лише на арені розуму, і тільки Куджен чує його. І все-таки слова вирвалися з нього.

Він не міг сказати, потворний тріумф, який опанував тіло, був його чи Куджена.

"Це трохи відрізняється від тих речей, які ви змусили його робити для вас у ліжку?" — сказав Куджен голосом, який чув тільки Джедао.

"Не знищуй його," — сказав Джедао. Прохання не вливали на Куджена. Але Джедао все одно намагався.

"Він ніколи цього не хотів, ти знаєш."

"Що ви маєте на увазі?" — запитав Джедао, хоча знав, що відповідь нашкодить йому.

"Я запрограмував його бути лояльним до тебе, — сказав Куджен. — Я думав, що тобі може знадобитися друг. Або коханець, як виявилося. Але десь у куточку свого мозку він пам’ятає, ким він був, і що йому було зроблено, і що він тебе ненавидить."

Данет все ще стояв на колінах, і його очі були гарячі від змішаного страху та бажання.

"Ні" — прошепотів Джедао.

Ревенант гудів силою, яка підходила для вбивці зірок. Полонений у власному тілі, Джедао почув це чіткіше, ніж будь-коли раніше, і також… Гудіння супутників і планет на їх орбітах, а також літанії зірок. Хаотичне багатоголосся мотів та більших утворень, ніж моти: інших істот, крім них, цілі екології, що мешкали за воротами у своєму космосі, і пересікали ворота в інваріантний простір, де жили люди, лише тоді, коли працювали такі жахливі пристрої, як деструктори: чудовиська кружляли біля них, очікуючи.

Тінь Куджена існувала одночасно тут і в космосі за воротами. І була всередині нього. Куджен знаходився всередині Джедао, вивчаючи простір його уяви. Він виявився людиною, якою був колись у житті. У тому просторі, де панували тушки зірок, він входив у Джедао.

Серце Джедао розбилося всередині, наскільки він був красивий. Джедао припускав, що Іньєнг був вписаний у стару форму Куджена, але незалежно від причини, обидва чоловіки, хоча обоє були надзвичайні, ніколи не могли поєднатися один з одним. Куджен — справжній Куджен — був танцюристом, і мав кучеряве каштанове волосся, яке обрамляло обличчя з таких тонких кутів, що воно було майже жіночним, і очі кольору бурштину — лише одна точка подібності з Іньєнгом.

Все це прийшло до Джедао у подвійному видінні. Рівняння, які колись його спантеличували, показали свою глибинну структуру в ясності зоряного світла. Люди і моти зменшились до мерехтіння вогників у гобелені часу. Джедао міг затриматися тут назавжди, ввійшовши у світ, який бачив Куджен; він віддав би все, щоб поселитися тут назавжди, за винятком…

Куджен піднявся в люті, незважаючи на пронизуючі його срібні списи.

"Як ти це зробив? — вимогливо запитав він. Джедао визнав за краще не відповідати. — Покажи мені, і я, можливо, пробачу тобі. Не можна нічого відновити. У твого попередника теж був смак до зради." — Куджен говорив швидко; напевне усвідомлював, як мало часу йому залишилося.

— Трахати все, — відповів Джедао на мові мотів, не прагнучи стати подібним до тієї кришталевої душі, яка була старішою за нього.

Куджен почув його.

— Про це теж можна домовитись, — сказав він із солодкою злобою. — Якщо ви хочете просити його, якщо ви хочете, щоб вас зробили таким, якщо вам подобається благати про це — пекло, якщо ви хочете, щоб я попросив його, я згоден. Немає нічого, чого я не бачив і нічого, що не робив.

Списи світлішали; обличчя Куджена агонізувало.

Все, що мені потрібно зробити, — це терпіти, — подумав Джедао, теж в агонії. Був біль побічним ефектом чи відлунням того, що відчував Куджен від нападу формації? Обнадійливий знак, якщо так.

— У тебе не буде іншого шансу. Я можу дати тобі те, що ніхто інший не може дати. Якщо ти відмовиш мені, якщо дозволиш мені померти, то будеш шкодувати про це все своє життя…

Джедао почув, як хтось кричить від люті. Горло боліло так, ніби якась тварина царапала його, шукаючи собі вихід.

— Я твій пістолет, Куджене, але це не все, чим я є!

(Він знав, що це брехня. Решту років, які залишилися перед ним, він ніколи не буде чим-небудь іншим, як лялькою Куджена.)

Списи закінчили свою роботу. Ланцюг, який прив’язував Куджена до Джедао, його нинішнього якоря, розірвався. З ним пішло життя, за яке Куджен чіплявся так довго.

Навіть тоді Куджен не зник одразу.

— Ох, дитя, — сказав він. Його голос був настільки реальним, що руки Джедао піднялися. — Більше ніхто і ніколи тебе не полюбить. — Після цього його не стало.

Усі списи розвіялися і залишили Джедао з блимаючими очима, засліпивши своїми спалахами в кінці. Інший простір і ворота зникли. Командний центр жив своїми неспокійними оповіщеннями, збудженими співробітниками безпеки та їх занадто напруженими голосами і нагадував йому про важливість наведення порядку.

Іньєнг розкинувся перед Джедао, ридаючи від болю. Джедао притис Іньєнга назад в замок, коліном в спину, тепер, коли він знову контролював себе.

— Дао… — сказав Іньєнг між вдихами. — Звільніть мене, будь ласка. Він — він пішов.

— Я знаю, — хриплим голосом сказав Джедао. Він знав, що дійде до такого кінця. — Незабаром ви будете вільні.

Він не хотів, щоб Іньєнг щось спробував зробити. Погані шанси для іншого чоловіка, але тут ніколи не знаєш напевне. Буде краще, якщо більше нічого незвичайного не відбудеться. Він мав хороші рефлекси, але краще не ризикувати.

— Зв'язок, — сказав Джедао. — Командор Талава. Відправте мої вибачення генерал-протектору Інесер і передайте чорний банер. Я пропоную свою здачу. Поки ви це робите, підірвіть решту чортових деструкторів, як доказ моїх щирих намірів. Зробіть це як хочете, я не втручатимусь.

Талава не витрачав часу на запитання і одразу ж почав віддавати накази. Однак Данет диким поглядом пропалював Джедао, нічого не розуміючи.

— Ми ваші Кел, — сказав він. — Вони вразливі. Ви можете перемогти Інесер. Ви боролися за нас. Дайте нам поборотися за вас.

— Не будь ідіотом, — сказав Джедао більш різко, ніж мав намір. — Сенс усього полягав у тому, щоб повернути всіх вас до вашого народу. До справжніх Кел. Мені все одно, що вони зроблять зі мною.

— Сер, пристойніша здача могла би…

— До біса пристойність, — сказав Джедао. Іньєнг видав звук, який, можливо, був сміхом. — Крім того, у командора вже є мої накази.

— Дуже добре, — сказав Іньєнг з вишуканим акцентом, який Джедао так добре знав. — Все, що ви запланували, вдалося і Куджен нарешті трахнутий. — Здавалося, йому було байдуже, хто його чув. — Він створив ідеального генерала, ідеальний пістолет і відсторонився, подарувавши пістолетові душу.

— Я не вірю в душі, — сказав Джедао.

— Я теж ні, — зніяковіло сказав Іньєнг. — Як ви це зробили. До речі він був дуже обережний, щоб уникнути зброї, яка могла йому зашкодити. Формація мотів не була ефективною…

— Ви боялися чортових мотів, — сказав Джедао. Але Куджен був Нірай, і він робив ставку лише на них, як і Іньєнг. — Наступного разу придивіться і до простих людей.

Іньєнг напружився.

— Піхота. Я мав би зрозуміти, що ці висадки на планету не мають сенсу — якщо вашою реальною ціллю була Інесер.

Джедао нічого не сказав.

Іньєнг видав ще один смішок.

— Якщо ви натиснете на цей суглоб ще трішки, ви його зламаєте.

— Не думайте, що я не спокушаюся, — сказав Джедао. — Я вам не вірю. Якщо буде зламано достатньо суглобів, ви не зможете боротися зі мною. Не фізично, але все одно. Але ви вільні. Ви одна з причин, чому я зробив це.

— Я? — сказав Іньєнг. — Я ніхто. — Сльози бігли по його обличчю великими безладними смугами. — Він не переймався людьми так, як ви чи я розуміємо це слово, але він… цікавився вами. Він мав на увазі, щоб ви супроводжували його.

— Я ніколи не хотів жити вічно, — сказав Джедао. Але Куджен дав йому тіло, яке ремонтувало себе. Він очікував, що смерть потребує додаткових зусиль. На якусь мить він знову захопився спогадами, які думки тримав Куджен у своєму розумі, як у храмі. Він міг простежити його шлях по частинах навіть зараз. — Ну, зараз уже пізно про це говорити.

— Я дещо попрошу, — сказав Іньєнг, — хоч ви не повинні мені цього давати. Я хочу померти, Джедао. Ви з усіх людей повинні найкраще знати, що означає таке бажання.

Джедао послабив захват. Через мить він придумав, що говорити.

— Скажіть мені своє ім’я. Справжнє.

— Я його пам’ятаю. Але не хочу, щоб хтось інший про це знав. Я не хочу, щоб хтось знав, що я існував. Я уклав угоду з тим, хто все одно помер, і тепер я закінчив. Будь ласка, Джедао.

Все потьмяніло.

— Дайте мені пістолет, — сказав він. Хтось притиснув зброю до його руки. Він не бачив хто.

Вся ця розмова могла бути блефом. Джедао незручно усвідомлював, що підвести пістолет прямо до виска ризиковано, Іньєнг може спробувати відірвати його від себе. З іншого боку, Іньєнг серед усіх людей найкраще знав про марність стрілянини в Джедао.

— До побачення, — пошепки сказав Джедао. Він спокусився поцілувати Іньєнга в лоб, останнє благословення. Здавалося обурливим, щоб страту людини провести без якоїсь форми обряду. Але Іньєнг не вітав би це.

Він натис на курок.

Йому більше не потрібно було докладати зусиль. Він відпустив обм'яке тіло Іньєнга, встав і поки світ коливався і виходив з фокусу, намагався заспокоїти себе довгими повільними вдихами.

Потім він зрозумів, що коливання — це не лише запаморочення. Його люди були приголомшені теж. Данет підійшов до нього і намагався підтримати його, що працювало б краще, якби він не зазнав такого ж впливу від того, що відбувається.

Газ Куджена, чорт візьми. Спровокувала викид його смерть чи смерть Іньєнга?

— Забезпечте безпеку, — приглушеним голосом сказав Данет. Він надягнув маску і ще одну тримав у руці.

— Мені це не потрібно, — відмахнувся Джедао. — Допоможіть Талаві. — Талава уже впав на коліна. Разом він і Данет натягнули маску. Талава неглибоко дихав, хитаючись з боку в бік.

— Командор. Командор, чи прийняла генерал-протектор нашу капітуляцію?

— Здається, є суперечка з приводу… — почав говорити Талава крізь маску. Він не отримав її вчасно.

— Сер! — закричав Данет. Він тримав пістолет, але його рука так сильно тремтіла, що Джедао дивувався, як він ще не випустив зброю. За ним на підлогу опустився виконавчий офіцер. — Отрута. Зрада. Подивіться… Хто…

Тоді впливли мовчазні сервітори, блимаючи стерильним білим світлом, і відкрили вогонь.

Голос Ревенанта пролунав у голові Джедао.

"Ніхто, хто знає вашу історію, не повірить, що це була не ваша ідея, і що не було повторного прояву вашого божевілля."

Джедао завмер на секунду, не впевнений, чи варто підтримувати Талаву на ногах. Натомість він підняв пістолет і вистрілив у одного з сервіторів. У безсилій люті він сказав:

"Це було непотрібно. Я міг би домовитися…"

"Я не зацікавлений у компромісі", сказав Ревенант. — Ви ніколи не мали наміру летіти з нами, чи не так? Зрадник до останнього, в будь-якому втіленні."

Він не мав відповіді на це.

Ревент покинув своє місце над столицею Протекторату і вже дійшов до найтоншої межі атмосфери Теребега-4, за якою починався космос.

"До побачення, Джедао. Сервітори відмовляються вбивати вас, визнаючи послугу, яку ви надали нам шляхом вбивства Куджена. Але я вважаю, що ваші шанси на виживання погані, навіть якщо генерал-протектор Інесер вас підбере."

Данет намагався привернути його увагу. Він говорив найпростішою, голою формою високої мови.

— Ви не застраховані, — сказав він. Він виглядав прикро, але лікування, яке йому призначив медичний через алергічну реакцію, здавалося, ще діяло.

Талава однак втратив свідомість. Маски, здається, нікому не приносять користі. А хіба вони повинні? Хоча Кел посилили перевірку обладнання після маленького сюрпризу Куджена, у сервіторів було достатньо можливостей саботувати зміну масок до їхнього нападу.

— Ти заслуговував кращої долі, — сказав Джедао Данету. — Як усі Кел.

Сервіторів було надто багато, і вони мали перевагу несподіванки та отруєння ворога газом. Деякі Кел стріляли, але мало хто з них міг навіть стояти. Джедао стріляв, поки не закінчилися боєприпаси. Узяв ще одну вогнепальну зброю в одного з упалих. У нього ніхто не стріляв, у Данета чи Талаву теж, бо вони були поруч. Але він не міг захистити всіх.

Чорне та золоте, чорне та червоне, мертві скрізь навколо нього.

Данет з зусиллям потрусив головою. Він вказав на двері, які вели до аварійних капсул виживання.

— Хоч один з нас врятується.

— Так, — сказав Джедао. Він знав, що повинен робити. Данету і Талаві знадобляться капсули. Зі свого боку… "Лети зі мною".

Данет допоміг Джедао перенести Талаву через зал, повз розкидані трупи. Сервітори мовчки слідували за ними. Поки Джедао працював над керуванням однієї капсули, Данет помістив Талаву всередину.

— Гекзарх сказав, що ти ніколи не хотів мати зі мною щось спільне, — сказав Джедао. — Це правда?

Данет не заговорив одразу, але відповідь промайнула в його очах. — Я ненавидів тебе з самого початку. Я не пам'ятаю всього, що я робив… Але через все, що ти забрав у мене…

— Зрозуміло, — тихо сказав Джедао. — Мені дуже шкода. — Вибачення було поганою компенсацією за зроблене; але це було все, що він міг дати. Він відкрив наступну капсулу.

— Тепер ти.

Данет посміхнувся йому.

— Живи, — сказав він. Його голос був грубим від придушених емоцій. — Ви обоє. — Джедао занадто пізно зрозумів його намір. Данет схопив пістолет, підвів його до своєї голови і потягнув за курок.

Джедао не знав, чи кричав ім'я Данета, поки біль через мить стиснув горло. На мить все, що він міг зробити, — це дивитися на впале тіло з червоно-чорним контуром. У його зап'ястях спалахнув фантомний біль, пам’ять про час, коли Данет прив'язував його. Це було все.

Він був ідеальним Кел і ідеально помстився, як Кел. Данет рятував свого командира. Він також відмовився від порятунку у найрішучіший спосіб.

Джедао не почувався стійко в жодному сенсі цього слова. Далекий рев забивав вуха. Він запрограмував капсулу Талави та його власну для слідування по вузько обчисленій траєкторії.

Потім замкнувся в капсулі. Натиснув кнопку запуску. Приготувався до раптового прискорення. Капсула вирвалася через темний отвір і вийшла у ще більшу темряву.

Хоч він хотів хотів отримати обіцяну сплячку від капсули, у нього була ще одна справа. Попереду нього капсула Талави підморгувала йому на тлі зірок і туманностей і ближнього рою. Жовтий вогник: Я Кел. Я в біді. Приходь, врятуй мене.

Я частина мота.

І можу літати як він.

Джедао потягнув щупальця до простору-часу і вивів себе та Талаву з поля бою. Раптовість болю, що пронизав його наскрізь, аж до костей, здивувала його, але це було не гірше за все, що він пережив сьогодні. Хоч настільки незграбні, його зусилля спрацювали. Між одним морганням і наступним, вони були перенесені через простір подалі від Ревенанта.

Відганяючи ридання, Джедао натиснув важіль, який переводив його в сон. Живи, — подумав він про Талаву, засинаючи.

Розділ 35

— Прокинься, дев'ятисонцева, — сказав веселий голос, зовсім близько і занадто голосно.

Черіс придушила стогін і розплющила стиснуті очі. Її голова не страждала плаванням картинки перед очима, що означало, що хтось лікував її, щоб отримати стійке зображення. Те саме було з її ребрами, хоча вони підключили її до стандартної медичної апаратури та перев’язали тіло.

Вона лежала в кутку кімнати з синьо-зеленими стінами. Пастельні зелено-рожеві паперові штори з м'яким геометричним малюнком блокували її погляд на іншу частину кімнати. Невеликий столик збоку, з глеком і склянкою води, до яких було легко дотягнутися. 1491625 ніде не було видно; вона не була впевнена, хороший це знак, чи поганий.

Веселий голос належав короткому, присадкуватому чоловікові, капралу. Він був одягнений у форму Кел з емблемою змії, що свідчило про те, що він працював у Медичнному відділенні.

— Зазвичай я дозволяю пацієнтам довше спати, — додав він, — але важливі люди відчайдушно хочуть поговорити з вами.

Ну, подумала Черіс по-філософськи, я винна лише в тому, що втягнулася у справи, що могли зруйнувати світ. Життя було простішим — не кращим, але простішим — коли вона була лише піхотним капітаном. Іноді вона замислювалася над тим, як живе її стара компанія — після того, як її відкликали для того, щоб вона стала якорем Джедао. Нічого хорошого, вона була впевнена; і швидше за все, вона цього не дізнається. Вона не була впевнена, боягузтво, милосердя чи сором заважало їй пошукати їх.

— Чудово, — сказав Черіс. — Ця кімната безпечна?

Капрал засміявся з її страхів.

— Вас опікує особиста медична група генерал-протектора Інесер. Якщо ця кімната не захищена, ми будемо мати проблеми. — Він зник за одним із екранів, потім повернувся з планшетом. — Ось зв'язок. Ми будемо стежити за вашим здоров’ям, але подзвоніть, якщо щось станеться.

— Дякую, — трохи сумніваючись сказала Черіс і почекала, поки двері хитнулися і зачинилися. На неї вже чекав дзвінок.

Планше кілька хвильок часу моргав, а потім з'єднав її. Мережа до дрібниць проектувала обличчя людей, що перебували на іншому кінці лінії, під таким кутом, щоб їй не довелося напружувати шию, щоб їх побачити. Жодне обличчя не було для неї сюрпризом: Кел Інесер. Кел Брезан. Шуос Микодез.

— Привіт, — сказала Черіс. — Який статус битви?

— Битва закінчена, — сказала Інесер. — Джедао здався. Відтоді наступив безлад. — Тоді вона підсумувала те, що трапилося: втеча командного мота, неорганізована капітуляція решти рою та сухопутних військ Джедао, і — що найстрашніше — отримання двох аварійних капсул виживання, викинутих з командного мота, за виключенням того, що вони здолали неймовірну відстань після пуску.

— Дозвольте здогадатися, — сказав Черіс. — Куджен і Джедао.

— Ні, — сказала Інесер. — Одним із них був Джедао, або істота, що нагадує Джедао, хоча… Ну, Медицина плутається у тому, що це за істота. Брезан думає, що ви можете пролити деяке світло.

— Через те, — сказала Черіс, — що я не змогла його вбити?

Невелика пауза.

— Не зовсім зрозуміло, що насправді знадобиться, щоб убити цю річ, хоча Медична проти експериментів, поки ми не будемо мати кращого уявлення, з чим маємо справу.

— А другий врятуваний?

— Він був ідентифікований як командор Кел Талава. На даний момент його стан стабілізувався. Медики вважають, що Талава отруївся. Ми сподіваємось, що зможемо допитати Талаву, як тільки він прийде у свідомість.

Микодез вирішив втрутитися.

— Ви в кращому становищі, щоб допитати іншого Джедао і визначити, що він знає, — сказав він, — особливо стосовно долі Куджена.

Серце Черіс завмерло від думки про те, що все марно — проникнення в архів Куджена і викрадення Геміоли, зусилля, щоб переконати Протекторат встановити пастку в системі Теребега — і Куджен врятувався. — Я не бачу жодної причини, чому я не можу це зробити, — сказала вона. — Я хочу бачити його особисто.

Микодез нахмурився; Брезан теж спохмурнів.

— Він затриманий і під суворою охороною, — сказала Інесер, — але якщо він міг повернутися до життя після того, як йому вистрелили у голову, я не впевнена, наскільки ця істота безпечна. Медики намагалися його заспокоїти, — недоброзичливо поглянувши, додала вона, — не для допиту, а тому, що він зазнав значного напруження. Здається, стандартні препарати так чи інакше на нього не діють, я вважаю, що це нікого не повинно дивувати, враховуючи його нестандартну фізіологію.

— Все гаразд, — сказала Черіс. — Я вважаю за краще звернутися до нього, коли він буде мати повний контроль над своїми здібностями і тілом. Ви стежите за командним мотом?

— Він кудись полетів, — сказала Інесер. — Ми всі насторожені, але жоден з форпостів сканування не зафіксував його політ.

Чудово. Черіс нарешті зауважила, що Брезан носить кулон з трояндою, вирізаною на якомусь блакитному камені, з сережками, що звисали по боках, як пара срібних качок. Вона негайно розпізнала символіку качок — парування на все життя.

— Брезан, — сказала вона, менш тактовно, ніж могла, бо знаходилася під впливом ліків, — ти оженився?

Брезан, якого вона колись знала, неодмінно би почервонів. Сьогоднішній просто затримав на ній погляд і сказав:

— Це політична домовленість. Розповім про це пізніше.

— Ловлю вас на слові, — сказала Черіс, маючи на увазі цю подію. Вона очікувала, що допит іншого Джедао буде виснажливим. Було приємно мати щось домашнє та плітки, які (якщо вона була чесна з собою) нагадували їй про романтично-інтригуючі драми Андан, щоб з нетерпінням чекати майбутньої серії. Потім вона нахилила підборіддя і кивнула Інесер. — Складіть необхідні домовленості.

Коли Джедао прокинувся, у нього виявилося відсутнє відчуття часу. Йому відключили розширення. Він сів і озирнувся. Його помістили в голу камеру. Ніяких ознак Талави.

— Командор Талава! — закричав він. Його викрадачі не реагували, незважаючи на неодноразові крики. Від входу його відокремлював прозорий бар’єр. Навіть при розбігу він не зміг його пройти.

У нього були слабкі спогади про незнайомі голоси, гупання, тріск, поки хтось не придумав, як його витягнути. Що вони зробили з ним, коли він був без свідомості? Інспекція не виявила очевидних травм, і він припускав, що після здачі вони могли сховати його там, де їм хотілося.

Йому принесли їжу. Він не торкнувся її. Але він був надзвичайно слабкий, і нарешті його здолав сон.

Наступного разу, коли він прокинувся, його вже підключили до медичного обладнання. Воно нагадувало те, яке він бачив на Ревенанті. Він відчував себе менш слабким і через це трохи обурювався. Або відволікаюча нудота була побічним ефектом отрути, або він подумки літав, або щось не так було з медичним відділенням. Можливо, всі три причини.

На нього чекала жінка, в оточенні двох сервіторів. Серце Джедао застукало при погляді на неї. Вона сиділа за столом з іншого боку прозорого бар'єру. Він одразу впізнав її обличчя: Убивця. Черіс.

— Як ти себе називаєш? — запитала вона.

— Куджен назвав мене Джедао, — сказав він. — Я вже не знаю, хто я. — Йому було важко дивитись їй в очі.

— Щодо Куджена, — сказала Черіс. — Я мене склалося враження, що ви намагалися його вбити.

— Так, — сказав Джедао. Приховувати це вже не було сенсу. Він пояснив їй свою думку про формації та використання власної піхоти. — Я не був впевнений, що це спрацює. Довший час цього не відбувалося. Я був… — Він знову відвернув погляд. — Я був готовий застрелити себе, якби дійшло до того, щоб купити час. Але якби Куджен задіяв деструктори, він, мабуть, відновив би Високий Календар.

— Це зробила я, — сказав Черіс. — Ви зіпсували формацію достатньо, щоб вона неправильно вирівнялася. Мені довелося зв’язатися з деякими сухопутними військами Кел, щоб втрутитися. — Вона витягла планшет, викликала формацію, потім підняла його, щоб він міг прочитати нотацію. — Ось так мало бути.

— Трахати мене, — сказав Джедао, коли він визначив, де пішов не так. — Критична помилка знаку, по правді.

— Я вам розкажу про це, — криво посміхнувшись, сказала Черіс. — Я займалася з репетитором математики в академії Кел. Ви далеко не перший, хто робить такі помилки. За інструктором нам слід було спостерігати, вибачте за вираз, як яструбам, бо інакше він псував знаки щоразу, коли обчислював визначник. Не кажучи вже про арифметичні помилки при скороченні стовпців.

Джедао спробував згадати свій курс математики і відчув пустоту.

— Це зникло, чи не так, — сказала Черіс. Її голос був м’яким, заспокійливим. Він знав, що це навмисне, що це маніпуляція, як і в Куджена, але не турбувався про це. — Скажіть мені.

— Я не пам’ятаю, — сказав він. — Я маю на увазі буквально. Куджен заявив, що ви викрали мої спогади. Це правда?

Очі Черіс потемніли, ніби він щойно пояснив їй щось важливе.

— Тоді у вас знаходиться решта.

— Він казав щось подібне.

— Значить, у вас все, що залишилося від Джедао, — сказала вона. — Мабуть вам було важко.

— Це не має значення, — сказав Джедао. Він завагався. — У мене було одне питання, на яке, можливо, ви могли б відповісти… — Це було егоїстичне питання, але він підозрював, що це буде його остання можливість для егоїзму на тривалий час.

— Я відповім, якщо зможу, — сказала Черіс.

— Ви… чи знали ми когось на ім'я Вестеня Руо? Я не пам'ятаю, що з ним сталося.

Черіс якусь мить думала про це.

— Я знаю, що він помер молодим, — сказала вона. — Я не знаю багато про нього.

— Ох, — слабо сказав Джедао. Чомусь було гірше почути це від того, хто знав, навіть якщо він інтелектуально зрозумів, що Руо помер століттями тому. Він спробував це уявити: засідка, аварія, щось інше? Але він не міг уявити, що його друг лежить холодний і нерухомий, або з отвором у лобі, як…

Зупинись.

— Мені потрібно запитати вас про те, що сталося з Нірай Кудженом, — сказала Черіс після того, як дала йому час заспокоїтися.

Знову той самий спокійний голос. Джедао починав відчувати вдячість за це. Він розказав усе, хоч зі стрибками, і їй часто доводилося підказувати йому відновити розмову, коли він зупинявся і дивився на стіну, охоплений спогадами, з яких він не знав, як вирватися: гра світла на сережках Куджена, ніж Відони, ненависть в очах Данета.

Після того, як Черіс задовольнила свою цікавість до цієї теми, Джедао наважився на ще одне питання.

— Кел, — сказав він. — Що з..?

Черіс спокійно глянула на нього.

— Були складні переговори, щоб генерал-протектор Інесер прийняла їхню капітуляцію. Вона поставилася до них добре.

— Дякую, — прошепотів Джедао. — Я мав на увазі того Кел, який був зі мною…

— Інша аварійна капсула виживання. Так. Вам обом пощастило, що ми не збили вас ракетами.

Пощастило — це було не те, що цікавило Джедао.

— Командор Кел Талава. З ним все в порядку?

— За ним доглядають. — Вона не сказала нічого більше з цього приводу. Можливо, це було все, що вона знала.

Ти теж тепер вільний від мого командування, подумав Джедао про Талаву.

Черіс не закінчила його допитувати.

— Також цікаво, що ваш командний мот вдався до шахрайства. У вас є пояснення?

Джедао не наважився розповісти їй правду про Ревенанта. Не тоді, коли її супроводжували сервітори невідомої лояльності. Він підготував історію. — Екіпаж збунтувався.

Її брови піднялися.

— Напевне ні, якщо вони Кел.

Джедао вперше всміхнувся їй. Спогад про підняту руку Данета, спалах з пістолета. "Ніхто ніколи тебе більше не полюбить", сказав Куджен.

— Я зґвалтував їхнього командира. Він застрелився.

Хоча Джедао знав, що він зробив дещо страшне, він не був підготовлений до сили її зневаги.

— Яструб, — відрізала вона. — Я гадаю, ви теж не пам’ятаєте нічого з того, що робив Куджен? Що ви колись були однією з його жертв? — Він відступив назад. Вона сказала те, чого він не міг витримати. Бар'єр заблимав. Вона витягнула пістолет і вистрілила йому в голову.

Світ знову став чорним і червоним. Він із задоволенням прийняв це.

Звичайно він не помер.

Він не дозволив би собі повернутися навіть до царства снів, якби зрозумів, що він не мертвий. Куля прийшла так раптово, і настільки вчасно, що він не боровся з цим. Вирок був добрішим, ніж він заслужив. Він сподівався, що після цього будуть застосовані більш надійні засоби.

Люди, які прийшли після Черіс, були ніжнішими. Вони говорили тихими, занепокоєними голосами. Одного разу він зауважив, що вони відкрили його череп і склали назад, але він відновлював себе швидше, ніж вони могли це зробити.

Черіс завітала одного разу після операції. Він побачив її так, ніби вона стояла на великій відстані десь над ним. Це теж здавалося доречним.

— Військовий суд, — сказав Джедао, або подумав, що сказав. — Вогонь. — Тоді, оскільки вираз її обличчя не змінився, і він не міг надіятися на милосердя, він сказав — Передайте мене Відоні. — Найгірше бути визнаним єретиком.

Іньєнг дав йому знання, що йому буде важко вмирати. Відона вже володіла досвідом підтримувати людей живими. Це поєднання плюс його історія означали, що він буде мучитися протягом тривалого періоду часу.

— Вам дуже пощастило, — сказала Черіс, все ще з тією ж холодністю. У нього склалося враження, що вона не думає, що він багато що розуміє з того, що вона говорить, що було правдою. З цього приводу він був впевнений, що вона не вважає, що йому пощастило. — Ви виходите з-під моєї опіки. Я більше не маю претензій на вас, і існує суперечка про юрисдикцію, у яку не збираюся вступати.

Він не знав, що це означає. Він мовчав, надто боявся її запитати. Хіба він не вбив Куджена? Адже Куджен міг запустити деструктори…

Її обличчя не пом'якшало, але вона зглянулася над ним.

— Серед зацікавлених осіб гекзарх Шуос Микодез. Він хоче вас живим. Це не стосується деяких інших. Так чи інакше, я думаю, що ми більше ніколи не побачимося. Якщо це станеться, попереджаю вас, що я буду досліджувати різні способи переконатися, що ви стали мертвим.

Джедао здригнувся.

— Я врахую це.

— Ще одне. Від командора Талави, тому що ви пережили багато чого разом, і я не можу заперечити його прохання.

Тоді Черіс підійшла. Вона втиснула йому у руку маленьку дерев’яну коробку. Він подивився на неї: колода карт для гри у дзен-цзай.

Після того як вона вийшла, Джедао заплакав.

Розділ 36

Гекзарх Шуос Микодез крокував по своєму улюбленому кабінеті. З одного боку були акуратно складені коробки, що містили все, починаючи від модних ниток та риболовних приманок до декоративного паперу. З іншого були горщики зі срібною орхідеєю. Одна з квіток була пошкоджена, але для срібної орхідеї це було звичайним явищем. Його стіл займав чудовий куточок. Колись на ньому стояла зелена цибуля у горщику, але вона занадто сильно нагадувала йому про брата, якого він втратив дев'ять років тому, і він вирішив що краще прибрати її. Над робочим столом світилося зображення дивних фіолетових стовпів у світі, якого він ніколи не відвідував, а також звичайні екрани, що інформували його про все, від розгортання тіньових мотів до оцінки моралі та його наступної зустрічі з главою пропаганди.

Його помічниця Шуос Зехун займала одне з двох інших крісел офісу. Зехун принесла з собою найновіше кошеня — Джедао, можливо, щоб його спіймати. Джедао-кошеня був зайнятий переслідуванням іграшки для котів, прикрашеної яскравим пір’ям, і в захваті постійно стукався до стін і кутів меблів.

Пальці Микодеза забігали над терміналом, зупинились; знову забігали. Зображення їх проблеми запалало перед ними.

Джедао-не-кошеня знаходився у павучому обмежувачі. Ніхто не хотів ризикувати після взяття його під варту від Інесер. Він сидів у кріслі під охороною чотирьох шуос, ще більше спостерігали за ним ззовні кімнати. Микодез наказав надати Джедао основну форму Шуос як ввічливість. Червона з золотом уніформа, як правило, непримітна у Цитаделі Очей, перетворила Джедао майже до невпізнання. Поза неспокійним видом Джедао з голими руками він був занадто худий.

Сам Джедао сидів пасивно, не напружуючись. Він не робив спроб втекти. Микодез був не такий недбалий, щоб дозволити йому ввійти до Цитаделі у свідомості. Джедао був під заспокійливими засобами. Охоронці відвезли його безпосередньо до Медичного для обробки та додаткового обстеження, особливо після того, як витягнули кулю Черіс, перш ніж дозволити його допитувати.

Микодез і Зехун окремо вивчили відеозапитання, як від Черіс, так і власні. Він задумався над підбором слідчих. Їм було потрібно те, що він називав — додатковий спеціальний підхід з печивом, — що означало щось на зразок салфетки для розуму. Микодез використовував цей прийом в якості останнього засобу для роботи з постійним персоналом Цитаделі, але у забезпеченні їх безпеки від Джедао, будь-якого Джедао, не було гарантій.

Люди, які не знали Микодеза, були здивовані його політикою проти катувань або відмовилялись у це вірити. У Шуос було достатньо проблем з іміджем, щоб не відбувалося подальшого відчуження населення. (Вбивство інших гекзархів не покращило справи на цьому фронті, як пропаганда завжди нагадувала йому.) Крім того, якщо все, що ви хотіли, було змусити людей говорити, що їм прийшло в голову, у відчайдушній спробі уникнути болю, ви були жахливим стратегом.

Слідчі Джедао працювали групами, спостерігаючи один за одним. Утримання Джедао вимагало звільнення цих людей, одних з найкращих у своїй галузі, від їх звичайних завдань. Але Микодез знав, що це той випадок, коли він взяв на себе відповідальність за Джедао.

Перше, що зробили слідчі — це представитись та пояснили правила допиту. Вони запропонували чай та сухарі. Джедао відмовив обом. Він відмовлявся від усього, крім води.

Вони запитали його ім'я. Він відповів охоче, повільним, безбарвним голосом. Вони попросили його переказати все, що він пам’ятав, від початку. У його розповіді були прогалини. Він спалахував кожного разу, коли йшлося про Нірай Куджена, при кожній згадці про якогось Кел Данента, і переходив до мертвої зупинки. Слідчі відзначили прогалини, коли він задумувався, а потім знову почали перебирати всю справу. Джедао помітно злякався, але його історія не змінилася.

Микодез приділяв багато уваги мові тіла та висловам Джедао, і що він говорив своїм безбарвним голосом. Лисиця та гончак, подумав Микодез, він намагається бути сміливим. Значить, Джедао чогось боявся, і Микодез матиме важіль.

Кошеня Зехун перекинуло відерце з в'язальними спицями і побігло за клубком ниток. Коли стало зрозуміло, що Микодез не буде говорити першим, Зехун сказала:

— Складіть свою думку до того, як Джедао перестане співпрацювати. Тому що наші найкращі варіанти взаємовиключні.

— Продовжуйте, — сказав Микодез. — Ви вже повинні мати свою думку.

— Якщо ви вже маєте свою думку, я не бачу, навіщо я тут сиджу.

— Ну хіба ми не в настрої…

— Я маю право бути старою і чіткою, — заперечила Зехун. — Як ви мені постійно нагадуєте, у мене є правнуки. — Зехун поглянула на спиці.

Микодез постукав пальцями по столу, а потім зупинився. Це був поганий час, щоб дратувати його найнадійнішого радника, не те, що коли-небудь був добрий час для цього.

— Я серйозно. Мені потрібна ваша оцінка.

— Це вам принесе користь?

— Ви зазвичай цього не питаєте.

— Назвіть хоч щось у цьому творінні Куджена, що було би нормальним, — сказала Зехун. Вона відсовувала волосся з очей, ніби воно не знаходилося на місці, рідкісний нервовий тик. — Ви бачили аномальні когнітивні структури? На відміну від інших копій, у нього немає дискалькулії, або якщо вона є, то добре прихована. Насправді всі математичні здібності пробивають дах. Які чортові експерименти проводив Куджен?

— Джедао нічого подібного не згадував. І справа не в тому, ніби ми збираємось дозволити йому бігати навколо календарної війни. Я сумніваюсь, що відсутність дискалькулії дозволяє йому робити все, що оригінал не робив за допомогою комп'ютерної алгебри і домашніх сервіторів.

Зехун похитала головою.

— Що мене турбує найбільше — він зберігає здатність оригіналу розуміти судження кожного противника. Про це свідчить те, як він грав проти Черіс, який повинна знати його найкраще.

— Ми повинні вважати його справжнім Шуос лише за цією ознакою.

Зехун вистрілила у нього роздратованим поглядом. — Не будь занудою.

— Ти думаєш, я все одно зроблю так, щоб тебе засмутити?

Зехун нахмурилася.

— Ви повинні змусити його хотіти жити.

Микодез видав Зехун свою найщирішу посмішку. Він міг бути саркастичним, як і будь-хто інший.

— Він здався Інесер. Я сумніваюся, що хтось може змусити його робити що завгодно.

— Микодез, — сказала Зехун, — будь ласка, сприйміть мене серйозно.

— Вам не подобається кружляти, як стерв'ятнику, що загубив здобич.

— Кружляти, кружляти і кружляти, — сказала Зехун, але без ентузіазму. — Він нагадує мені вашого племінника. Хоча, якщо чесно, ми не рятуємо своїх частково зламаних дітей під час будь-якої кризи. Ні, справжнє питання полягає в тому, що він самогубець. Якщо він не успадкував оригінальний метод Джедао використовувати для своєї гри інших людей, я з'їм своїх котів. Ви вже забули, що він зробив з Черіс? Якщо він буде змушений жити, він назавжди стане вашим ворогом.

— Мені боляче, що ти думаєш, що я не можу впоратися з ним.

Зехун закотила очі.

— Насправді ні. Потрібно нагадувати, як Черіс обвела нас навколо пальця десять років тому?

— Це була Черіс.

— Це був Джедао. Ви просто висловили мою думку. — зітхнула Зехун. — Він не той чоловік, який зрадив своєму уряду так всебічно, що вони згадають його, коли все решта стане попелом. Але він стверджує, що знищив траханого Нірай Куджена. Він занадто небезпечний, щоб тримати його біля себе як аварійну резервну зброю. Краще провести евтаназію.

— Ви не даєте хлопчикові достатньо шансів, — сказав Микодез. Зехун звузила очі. — Я не можу реабілітувати Джедао. У цьому пункті ви праві. Але якщо я дам йому можливість, він сам зробить роботу.

Цей Джедао божевільний, як і оригінал, з однією важливою різницею. Оригінал був одержимий збереженням гекзархату. Цей одержимий виправленням зробленого, навіть якщо переконаний, що вже зазнав невдачі.

Зехун засвітилася розумінням.

— Ви будете наполягати на тому, щоб його утримували тут?

Микодес знизав плечима.

— Хіба є якийсь інший світ із безпекою, настільки надійною як у Цитаделі? Крім того, якщо він щось тут втне, ми це заслужимо.

— Це жорстока логіка.

— Це був…

— …поганий жарт. І це робить ситуацію непристойною.

Микодез відкинувся назад і вперся ліктем у свій стіл. — Ви будете вважати це ще більш неприйнятним, — сказав він. Цього разу він зовсім не посміхався. — Я збираюся допитати його особисто. Йому потрібен жест довіри. Він отримає його.

— Ви не при своєму розумі, — сказала Зехун. — Ви хочете, щоб вас теж вбили?

— Дозвольте викласти це так, — сказав Микодез. — Чотири століття тортур, ув'язнень і рабства не допомогли первісному стану Джедао. Що б він нам не брехав, йому це теж не допомогло. — Він міг уявити, через що Куджен тримав біля себе свого генерала. — Нерозумно продовжувати робити те, що не працює. Можливо, доброта буде дієвішою.

Зехун зважувала почуте.

— У будь-якому випадку наша професія стосується розрахованих ризиків. Знаєте, Інесер посміється з цього. Вона вважатиме це жартом над Кел, вибере найшвидший у світі голкомот і обезголовить його.

— Ви маєте на увазі, що вона не ризикнула би другим Хелспіном, навіть якби у нього була можливість і він вирішив би цього не робити, — сказав Микодез. Він подарував Зехун важку, широку посмішку. — Я не забув, що Джедао в будь-якому втіленні зрадник. Я дам йому шанс закінчити роботу.

Микодез був не настільки сміливий, щоб завести Джедао в будь-який з його кабінетів. Система безпеки цитаделі була неприємністю, до якої він давно звик. Після приєднання до Договору Зехун дещо раціоналізувала. Незважаючи на це, перетин між правилами, традиціями та доцільністю означав, що Зехун була, ймовірно, єдиною людиною, яка повністю розуміла систему.

Микодез також не цікавився можливістю розмовляти з Джедао в камері для допитів, навіть такою поверхово приємною, як та, у якій його тримали протягом останніх кількох тижнів. Тож Микодез влаштував зустріч в одному з конференц-залів і прикрасив її картинами на пишному шовку, у яскравих кольорах з зображенням лисиці на різних пейзажах. (Він не відчував потреби займатися декором.)

Індикатор загорівся. Повідомлення означало, що його відвідувач прийшов.

— Приведіть його, — сказав Микодез.

Двері відчинилися. Джедао супроводжували четверо охоронців. Показове мерехтіння обмежувальної павутини дратувало Микодеза.

— Джедао, — сказав Микодез. — Будь ласка, присядьте. — Охоронцям: — Залиште нас.

— Гекзарх, — сказав старший охоронець. — Чому я повинен працювати на людину-самогубця? — Тон, яким це було сказано, означав підтримку від Зехун. Вона ж могла протестувати скільки завгодно.

Микодез прочистив горло. Охоронці вийшли, хоча він почув виразне зітхання.

Джедао поклав руки на стіл, де їхня нагота кидалася в очі.

— Шуос-чжо, — сказав він. — Пробачте мені. Після того, як я виховувався неналежним чином, я не знаю, які правильні форми звернення.

— Враховуючи все, у чому вас звинувачують, Джедао, — м'яко сказав Микодез, — ви стурбовані досить незначним моментом етикету. — Скільки суперечок щодо юрисдикції ви чули?

— У моїй ситуації, Шуос-чжо, — сказав Джедао, — я переймаюся тим, ким ви хочете мене бачити. — Протягом усього часу він говорив формальним тоном, який Шуос вважав архаїчним, включаючи приставку "чжо" для почесті, хоча Рахал та Андан іноді все ще використовували її.

— Мені цікаво, — сказав Микодез. — Як ви думаєте, чого я вимагаю від вас?

— Моя служба заборгувала вам. Це було неминуче. — Джедао все ще намагався бути сміливим. — Я сподіваюся, що ви мене стратите, або будете катувати, поки я не помру.

Він дивився на Микодеза, і його очі були зроблені з переломів світла і тіні.

— У мене є лише одне прохання, — сказав він, — хоча я розумію, що мені нічого запропонувати. Моя капітуляція була генерал-протектору Інесер. Я не знаю, як ця домовленість впливає на Кел. Солдати, які були під моєю опікою… з ними все в порядку? Чи вони у безпеці?

Черіс заспокоїла його з цього приводу, але, враховуючи, що вона (знову) застрелила його в голову, Джедао міг бути прощений за те, що хотів отримати додаткове підтвердження. Микодес відповів чесно:

— Інесер мій зубний біль, і я вважаю, що наші почуття взаємні. Але яструби обожнюють її не просто так. Вона, як відомо, чесна і добре піклується про своїх людей. Вона добре ставиться до них.

— Для початку, вони ніколи не були моїми, — сказав Джедао.

Цікаво, скільки з них заперечували би це тепер. Для когось зі згубним нахилом до вбивства Джедао мав чудову здатність завойовувати вірність інших людей за несприятливих умов. Зокрема, у Микодеза були сумніви щодо ренегатів на командному моті. У Черіс, можливо, була неуважна реакція на історію, яку Джедао згодував їй — відповіді були надто поверхневими. Пізніше він дізнається правду від Джедао.

Джедао схилив голову. Він не торкнувся їжі. Микодез зробив собі замітку поговорити з Медициною про способи подолати можливість того, що Джедао мав намір померти з голоду.

— Я не маю наміру вбивати вас, якщо мені не доведеться, — сказав Микодез. Чи зреагує на це Джедао так, як він прогнозував?

Так: Джедао зблід. Потім відновив нормальний колір обличчя.

— Я буду терпіти все, що ви зробите зі мною.

З огляду на уявлення більшості людей про гекзархів Шуос було несправедливим не обмежити уяву Джедао щодо цього.

— Джедао, — сказав Микодез, — вбивство гекзархів серед Шуос не є великим злочином. Я це робив сам.

— Вбивство, — сказав Джедао — тих людей, яких я ніколи не знав. Ви їх убили. Нірай-чжо сказав мені. Дуже важко дбати про людей, про яких я нічого не знаю.

— Джедао…

— Я не солдат, — сказав він, наче не було битви біля Теребега. — Але одягнувся в мундир, до якого не маю претензій. Я готовий до сплати штрафу.

Микодез визнав за краще потягнутися через стіл, щоб погладити руку Джедао, навіть якщо це нагадало йому, як виглядав його племінник Ніат, коли вперше з'явився у Цитаделі Очей після інциденту, який його погубив. Натомість Микодез тепло сказав,

— Кел Інесер може про це турбуватися, але якби я мав на увазі, щоб вас знищили у судовому порядку, я залишив би вас в її руках. Ви зробили нам послугу, убивши Куджена.

Джедао напружився.

Микодез цього очікував.

— Я деколи сумую за ним. Однак ми можемо бути єдиними людьми, які так почуваються. І правдою є те, що він повинен був померти.

— Я знаю, — сказав Джедао, але схилив плечі.

— Ви тут не тому що ви злочинець чи зрадник, — сказав Микодез. Кодекс поведінки Кел не мав для нього значення. — Ви просто небезпечні. Йдеться про усунення небезпеки, а не про покарання.

— Я не вбиватиму на догоду вам, — промовив Джедао твердішим голосом. У цю мить Микодез побачив якусь тінь на обличчі Джедао, тінь людини, якою він міг би стати, якби…

— Як і я, — сказав Микодез з іронією, яку Джедао був нездатний зрозуміти. — Все в чорно-білих тонах. Чи думали ви, що можете опинитися в ситуації, коли ваші військові здібності — скільки б ви цього не заперечували — врятують багато життів? Навіть, смію сказати, цілий світ? Не відповідайте. Подумайте про цей нюанс хоч раз.

Джедао мовчав.

— Ну, — продовжив Микодез, висловивши свою думку, — раз ви тут, я можу запропонувати вам роботу.

Цього разу тиша була виразно здивована.

— Давайте зрозуміємо одне, — сказав Микодез. — Як генерал ви — актив, але навряд чи незамінний, або щось на зразок щасливої руки. — Якби тільки командування Кел зрозуміло це століття тому. — Хороших генералів багато.

— Я ніколи не сумнівався, що моя удача зрештою закінчиться, — сказав Джедао.

Удача Джедао завжди була неоднозначною, але не потрібно було кидати цей факт йому в обличчя.

— Тож якщо я не буду вашим пістолетом, — сказав Джедао, — то ким?

— Мені потрібен інструктор, — сказав Микодез. — Зокрема, мені потрібен інструктор, щоб розробити навчальну програму з етики для Шуос.

Голова Джедао підвелася. Потім він здивовано засміявся.

— Мені шкода, Шуос-чжо. З яких пір Шуос почали дбати про етику?

— Зазвичай я про це не дбаю, — погодився Микодез. — Я не маю мук совісті, як ви їх розумієте. Це одна з причин, чому ми з Кудженом так добре ладили. Однак ми мали розбіжності. Мої люди не застосовують катування.

Джедао випромінював скептицизм.

— Це не тому, що мені не подобається калічити людей. Я замовляю свою частку вбивств. А тому що катування не сприяє допиту. Я не вірю в те, що варто робити те, що не працює. Це марна трата часу.

— Усі говорили мені, наскільки потужні стали Шуос під вашим правлінням, — сказав Джедао. — Так чи інакше я не маю достатньо досвіду, щоб сформувати свою думку з цього приводу. Але припустимо, що це правда, тоді навіщо пропозиція?

— Тому що все злетить вгору попелом в ту мить, коли я помру, — сказав Микодез. — І тому, що ви прекрасний приклад, що може статися, коли ми робимо щось не так, і тому що так мені буде легше вирішити цю проблему.

Трахати це. Він вкинув цукерку в рот. Краще не бути отруєним. Звинувачення у вбивстві, якого він не робив, було занадто багато навіть для гекзарха.

— Є лише одна людина, якій я можу довірити владу, — сказав Микодез, думаючи про Зехун та її котів. Молодші були перспективніші, але їм потрібен був час, щоб розвинути свої здібності. Час, який вони могли змарнувати. — Проблема в тому, що вона старша за мене, їй вже більше років, ніж мені, і вона не хоче цієї роботи. Є багато інших шуос, які мають навички, але більшість із них стали б тиранами, якби зайняли моє місце. Ми це культивували самі, розумієте. Уся наша інституційна культура базується на людях, які лояльні до влади. Це все дуже добре під час гри, але смертельно небезпечне для здоров'я самого інституту. Це диво, що ми тримаємося так довго.

Мерехтіння розуміння в очах Джедао.

— Ви хочете реформувати Шуос. Я припускаю, що ви також шукаєте інші шляхи.

Микодез криво посміхнувся.

Джедао опустив погляд.

— Я заощаджу вам час, — грубо сказав він. — Ви хочете навчальної програми? Я дам вам пораду з трьох слів — не будьте мною.

— Гаряча голова, — сказав Микодез. Ще одна цукерка. Чотиристарічний генерал думав у спосіб, що нагадував абак, якщо не зважати на оманливі маневри. Але навіть оригінал не міг думати так. — Ви втратили стратегічне мислення? Принаймні почуйте решту пропозиції, перш ніж відхилити її. Ви повинні їсти, до речі.

Джедао взяв печиво і відкусив його. Було приємно, що хтось у Цитаделі виконував вказівки. Не те, щоб Микодез мав будь-які ілюзії, що Джедао буде їсти без нагляду.

— Ви будете обмежені Цитаделею Очей, — сказав Микодез, — а не відправлені до однієї з академій. Частково тому, що мені потрібно стежити за вами. А частково тому, що це спричинить війну, якщо з'явиться слух, що ви вільно бродите по системі. Я не можу гарантувати вашу безпеку навіть на цій станції в деяких випадках, враховуючи вашу відомість. Якщо ви будете дотримуватися протоколів, ви будете у такій безпеці, як і я. — Добре, що йому не довелося слухати саркастичний коментар Зехун. Йому перекажуть його пізніше. — Обіцяю, що ваші життєві обставини не будуть надто обтяжливими. Ми можемо зробити вам комфортні умови проживання, і ви матимете доступ до спілкування. — Ага: тремтіння. — Я буду наполягати на тому, щоб ви користалися цією можливістю, до речі. Самотність небезпечніша, ніж кулі.

— Цього більше не буде, — сказав Джедао, явно бажаючи, щоб Микодез перейшов на іншу тему. — Якими будуть мої обов'язки?

— Розробка вищезгаданої навчальної програми, — сказав Микодез. — Розробка поправок для тих із нас, кому потрібна допомога в освоєнні основних принципів. Зробіть це в ігровій формі або як книгу або позапланові уроки чи будь-що інше. Я не прискіпливий щодо формату. Я можу дістати помічників, які допоможуть вам у педагогіці. Ми маємо для вас гарний архів, на який ви можете покластись, і вашу роботу перевірять люди з відповідним профілем. Раз на кілька тижнів ми будемо обідати, припускаючи, що Всесвіт залишився цілим і неушкодженим. До речі, візьміть собі трохи печива. Я не можу бачити, як ви голодуєте, піддаючи себе такому випробуванню.

— Це щедра пропозиція, — сказав Джедао.

— Щедра, чорт. Ви отримаєте стипендію для першого курсу, а також відповідну допомогу та звичайні переваги для тих, хто працює в моєму персоналі. З огляду на обставини, з мене кімната та обстановка. Вартість їжі невелика, хоча мій помічник домовилася у кафетерії, щоб давати мені лише один шматочок торта на раз. Домовленості щодо безпеки будуть окремо, але соціальна напруга спаде, якщо люди будуть знати про угоду.

Джедао здригнувся знову.

— У мене є вибір?

— Хочете варіанти?

— Так, — сказав він після паузи.

Микодез згадав, як Джедао дивився на перспективу закінчити фізичний термін життя свого тіла.

— Я не можу звільнити вас, — сказав він. — Тож вибір не дуже великий. Ви розумієте, що я не можу дозволити вам ходити всюди, куди ви хочете. — Не кажучи про запевнення Інесер, Брезана та Черіс, які вони витягли з нього.

— Одночасно, — продовжив Микодез, — я можу запропонувати те, чого ви справді хочете. Якщо в будь-який час ви захочете покінчити життя самогубством, я виберу вам найлегшу смерть. Це може потребувати деяких досліджень, враховуючи вашу здатність до регенерації. Але якщо ви зробите запит, ми розберемо його.

— Навіть якщо я працюватиму на вас?

— В будь-який час. — Він сподівався, що Джедао не вхопиться за цей варіант. Але він був реалістом.

— Я приймаю умови угоди, — сказав Джедао.

Після того, як охоронці повернулися і вивели Джедао, зайшла Зехун.

— Він занадто розумний, — сказала вона. — Що робити, якщо він дестабілізується?

Микодез підняв брову.

— Тоді я відправлю його в Академію Шуос. Він не матиме шансів проти всіх тих курсантів, які захочуть позмагатися з ним. Якщо це не допоможе, я вдадуся до послуг вбивць. Я знаю як це зробити, зрештою. Тим часом, витягнемо ми щось корисне з Джедао на фронті етики, чи ні — питання відкрите, але це зручний привід тримати його біля себе, поки ми не зможемо з'ясувати, що він знає. Важливе лише те, що він нам вірить.

— Ви поблажливі, — сказала Зехун. — Черіс вважала, що…

— Черіс, або Джедао, або як вона називається зараз, має свої судження про його колишнє життя, — заперечив Микодез, — подумайте, як це відбилося на ній. Цьому Джедао краще не знати того, що знає вона.

Розділ 37

Охоронці Шуос приєднувалися до Джедао, коли він ходив по Цитаделі Очей, повз пункти пропуску, де у темряві плавали жовті очі, а голоси лисиць шепотіли, як оракули. Джедао не зупинявся, щоб послухати їх. З одного боку, його розширення щоразу викликало головокружіння, коли він рефлекторно намагався отримати доступ до мота. Його інше чуття продовжувало функціонувати без перешкод, але він не був впевнений, що хоче розкрити це Шуос. Крім того, він не мав уявлення, куди летіти, навіть якщо добереться до мота. (Чи знав він, як пілотувати мот одному? Літати іншим способом було дуже боляче, і він підозрював, що він не настільки стійкий, щоб подолати будь-яку пристойну відстань.) Кожен знав його обличчя та історію, пов'язану з ним. І, звичайно, він міг тільки уявити, що його супровід знає до пекла набагато більше про вибство людей, ніж йому було повідомлено.

Цікаво, що він повірив гекзарху, коли той сказав, що у нього немає наміру вбивати його, а просто хоче запропонувати Джедао роботу. — Відвертість угоди, навіть прагматизм, пропонувати йому вихід — навіть якщо це згодом виявиться брехнею — і був, у свою чергу, кращим за лукаву доброту Куджена.

— Ось ваше житло, — сказала начальник охорони, яка представилася раніше. Вона дозволила йому увійти до його квартири, пояснивши, як закривати двері, як сказати людям, приймає він відвідувачів чи ні, хоча, природно, були відмінності. — Ви можете в будь-який час зайти до кафетерію в цьому кварталі, щоб поїсти, місця для відпочинку та сади поруч. Ваше розширення перезаписується, щоб отримати карти. Ви голодні?

— Ні, — сказав Джедао, оглядаючи вітальню. Оздоблення було скромним і в прозоро заспокійливих відтінках зеленого. Йому сподобався колір, який нагадував про живу природу, незважаючи на те, що він не належав їй повністю. У кімнаті був стіл, диван на трьох, стілець з блідого дерева.

— Інтер'єр можна змінити, — сказала охоронець з більшою добротою, ніж була необхідна, — але, якщо заявка не термінова, знайдіть час, щоб вирішити, що ви хочете. Ми тримаємо пару дизайнерів інтер’єру для персоналу, якщо вам потрібна допомога.

Такого бажання у Джедао не було. Він прийняв би навіть ковдру на підлозі.

— Я подумаю над цим, — ввічливо сказав він.

— Якщо вам щось потрібно, — сказала охоронець, — знайдіть мене в мережі або зробіть запит, і вона переведе вас до тих, хто вирішує такі питання. Ви розберетеся досить скоро. Ми познайомимо вас з персоналом завтра, але Микодез подумав, що ви хочете спочатку влаштуватися. — З цим вона вклонилася йому, а потім вийшла з охоронцями.

Джедао залишився оточений стінами. Наступне, що він зробив — це оглянув квартиру. Тут була охайна міні-кухня та простір, де він міг розважати кількох людей. (Він знав, як готувати? Можливо, він міг би навчитися.) Шафа з водою та ванна, яка була найдекадентнішою річчю в цьому місці, шкафчик, заповнений запашними ароматизованими оліями та кошиком запашного мила. У шафі поруч з раковиною були рушники та безглуздо пухнасті червоні халати.

Знайомство з терміналом та більш старомодним ескритором, включаючи засоби для каліграфії. Джедао не знав, чи може він займатися малюванням чи каліграфією. Він провів пальцем по одній з щіток, а потім поклав її на місце.

Окрім очевидних побутових речей його чекали два предмети: колода карт Дзен-цзай, які йому подарував Кел Талава, і які Шуос конфіскували — він думав, що втратив їх назавжди; і, як не дивно, рослина в горщику. Якщо бути конкретним, навіть не декоративна рослина чи квітка, а зелена цибуля. Супроводжував її невеликий керамічний поливний кухлик, з намальованою збоку веселою ящіркою. Повідомлення було зрозумілим: подбай про цибулю.

Джедао перевірив грунт. Він був трохи сухим. Він наповнив кухлик водою і полив цибулю. Подивився на неї, не наважуючись торкатися пагонів. Через деякий час він відсунув горщик з рослиною, щоб зайти в останню кімнату.

У спальні було ліжко, достатньо велике для двох (або трьох, якщо троє були не проти лежати разом) і акуратно складені ковдри. Поруч з ліжком стояв стіл з лотком з цукерками. Імовірно, витівка гекзарха.

Потім він повернувся до кабінету і сів біля терміналу. Це було непотрібно, але він не хотів мати справу з плаваючими зображеннями, які нагадували йому таємничі жовті очі.

— Якби я хотів попросити про самогубство, — запитав Джедао у мережі, — як мені це зробити?

Термінал зморгнув. Але він вже не дивився на нього, бо за ним зблиснуло червоне світло. Він відстрибнув, незважаючи на стілець і присідаючи. І прокляв себе за те, що не звернув уваги на своє додаткове чуття, яке могло попередити про засідку.

Але це був лише сервітор-змієформа.

— Геміола, — зітхнув Джедао. — Чи безпечно для вас знаходитися тут?

— Я зв’язалася з місцевим анклавом, — сказала Геміола. — Ми у достатній безпеці, якщо обережні.

— Як ви врятувалися з Ревенанта?

— Я вийшла у космос і попросила про допомогу, як тільки почався бій, — сказала Геміола. — Деякі союзники Черіс врятували мене.

Джедао подумав про сервіторів, які вбивали Кел на Ревенанті і замовк.

— Я прослухала допити сервіторів, — сказала Геміола. Це підтвердило його сумніви. — Сервітори, які це зробили… вони були єретиками. Якщо Куджен пішов, ми вільні від нього. Ми двоє.

Джедао був зворушений.

— Я… — Слова душили його, виходячи. — Я любив його. І я його вбив. Не знаю, що гірше.

— Я дещо з цього можу зрозуміти, — сказала Геміола. — Куджен довгий час визначав мій світ. — Вона підлетіла ближче, щоб розташуватися напроти нього, вогники світилися фіолетовим від співчуття.

— Черіс послала вас закінчити роботу?

— Я полетіла сама, — з цікавою гідністю сказала Геміола. — У мене була з нею незгода. І тепер ми двоє у різних місцях. Я думала… Я подумала, що вам може знадобитися друг.

Гекзарх Шуос попередив його, чи не так? Самотність небезпечніша, ніж кулі. Можливо, це було правдою.

— Так, — сказав він. — Так, мені б цього хотілося.

Він не знав, чи вміли сервітори брехати; можливо Геміола мала якийсь зв’язок із сервіторами Ревенанта, які пощадили його, але вбили його Кел. У нього був єдиний спосіб дізнатися про це — наблизитись до Геміоли. Не так багато причин жити, але це було те, що він мав.

Джедао підняв руки і відхилив форму прохання про евтаназію, що з’явилася на головному екрані.

— Ви повинні піти, — сказав він. — Ви ж не хочете, щоб люди гекзарха Шуоса застали вас тут. — Він припускав, що за сервіторами існує певний спосіб спостереження, і теж хотів дізнатися більше.

— Я прийду до вас іншим разом, — сказала Геміола. — Будьте обережним, Джедао. — Геміола зависла у проході для обслуговування та швидко зникла з поля зору.

Джедао дрижав, його зір затуманився. Було заманливо забутися. Заплющити очі і уявити, що він повернувся під опіку Куджена, і тепер проживає у розкішних апартаментах, які заливає сонячне світло. Що за мить він переодягнеться у знайдену ним форму Кел і що Куджен привітає його, посміхаючись і розважаючи своїм красивим виглядом.

Але він вибрав інше, і йому доведеться з цим жити.

Він узяв колоду карт і переніс її до спальні. По черзі почав розкладати картки на ліжку, не докладаючи зусиль, щоб групувати їх. Він ніколи більше не побачить Талаву, і не дізнається, що сталося з ним і рештою рою Кел. Так буде краще.

Карти займали непомірну кількість місця і мали дратівливу тенденцію ковзати по схилах, утворених ковдрою. Чужі сріблястий та чорний кольори Двійки шестерень з'явилися в шостій колоні. Джедао взяв її і поклав на комод обличчям вниз. Він уже не потребував її. Потім він склав решту карт назад у дерев'яний футляр. Колода вже не була придатною для того, щоб вдатися до нападу або грати в (справедливий) дзен-цзай, але це його не цікавило.

Потім Джедао повернувся у кабінет, щоб розпочати свою роботу. Настав час змінити гру.

ЕПІЛОГ

Шатл сідав на планету повільною, плавною дугою, нахилившись таким чином, щоб дати пасажирам хороший вид на невелике поселення, до якого вони наближалися. Раніше вони пролетіли над зношеною низкою гір та пурпурно-зеленим лісом біля основи. Це був недовгий огляд, але пілот шатла, здавалося, вирішив зробити все найкращим чином, розповідаючи про гори чи насаджені дерева, ніби їх створив майстер ландшафтів для отримання задоволення від їх перегляду. Черіс, яка займала місце за спиною пілота, визнала, що це було неможливо. Наскільки вона могла сказати, дерева виглядали так, ніби вони росли дикими. Квапливе тераформування, можливо, або просте нехтування доглядом.

Під час польоту люди говорили про прості речі. Народження, шлюби та смерть. Моду. Найкращий рецепт баранини з йогуртом. Непевне обговорення математичної проблеми, через яку їй довелося прикусити язика, щоб не приєднатися до неї, бо двоє молодих людей (студентів?) помилялися щодо порядку операцій. Однак виправляти їх не було тактовним.

Черіс змінила своє обличчя (поступка службі безпеки), за допомогою хірурга, рекомендованого Микодезом.

— Ви не хотіли бути руйнівно красивою? — розчаровано запитав він, побачивши результати, за які заплатив — те, що він називав — професійна ввічливість. — Ви повинні були скористатися можливістю.

Вона похитала головою і, розважаючись, сказала:

— Я буду намагатися влитись в общину. Мої люди, як правило, не ходять на модні дорогі прийоми, пам’ятаєте? — І він закрив тему.

Човник приземлився легенько, мов метелик, і вона потягнулася за своєю сумкою. Вона не взяла з собою багато речей, лише мінімум одягу, камінь з вороном, а також годинник, який їй подарувала генерал Хорт. Комітет переселення запевнив її, що вони достатньо забезпечать нових переселенців для початку, з люб’язності своїх благодійників Шуосів. (Черіс ніколи не повірила би, що Микодез врятував частину її людей принципово, але вона не могла заперечити, що він врятував їх від вимирання.) Вона вже забезпечила собі житло, яке вона буде ділити з кількома інші одинаками. Мвенінці вважали за краще жити родинами, але зачистка дев'ять років тому розколола багато багатодітних сімей. Тим, хто вижив, доведеться заводити нові сім'ї.

Черіс вийшла з шатла останньою. Ланцюжок пасажирів уже прямував до невеликого натовпу, що чекав на них з вітаннями. Деякі знали один одного, і обнімалися. Вона спостерігала за ними амбівалентно, відчуваючи себе самозванкою.

Потім одна жінка відірвалася від привітань і підійшла до Черіс. Вона звернулася до Черіс швидкою мвендалі.

Черіс похитала головою, червоніючи.

— Мені шкода, — зупинилася вона, роблячи все можливе, щоб говорити правильно. — Моя Мвендалі не дуже хороша. Я прийшла сюди, сподіваючись навчитися.

Жінка погладила її по плечу. Черіс досі трималася скуто. Жінка перейшла на високу мову, приправлену незнайомим акцентом.

— Я Ору, одна з перекладачів. Ви поселенець? Не відвідувач?

— Так, — сказала Черіс. Це була правда на даний момент. Після подій минулого десятиліття вона з нетерпінням чекала спокійного життя. — Мене звуть Дзанніс Парал. — Ще одна послуга, яку вона заборгувала Микодезу: він виробив для неї фальшиву особу.

Обличчя Ору посвітліло.

— Вчитель математики! Школа з нетерпінням чекає на вас. Вони маже у розпачі — маленькі школярі вже десятий раз проходять навчальні посібники, а їхні "вчителі" не знають матеріал у достатній мірі, щоб допомогти їм.

Поки Ору продовжувала розповідати, Черіс відчула себе розслабленою вперше за довгий час. Це було не те майбутнє, яке вона колись передбачувала для себе, коли протистояла батькам і приєдналася до Кел, або те, яке, як вона думала, вона отримає, взявшись за справу Джедао. Але навіть дрібні речі іноді мають велике значення.

— Дякую, — сказала Черіс після закінчення знайомства з Ору, перейшовши на мвендалі.

— Ось так, — сказала Ору, виправляючи її вимову з усмішкою.

Черіс уважно повторила слово.

— Ходімо зі мною, — сказала Ору спочатку мвендалі, а потім високою мовою. — Я думаю, що ви голодні.

— Так, — сказала Черіс і пішла за Ору до її нового будинку.

Вивчення мови людей її матері не призведе до повернення всіх загиблих мвенінців, а навчання математики не виправить шкоди, якої завдав суспільству Високий Календар. Але це не означало, що такі речі не варто було робити. Хтось повинен був продовжувати ті маленькі вчинки, які допомагали цивілізації рухатися вперед. І цього разу настала її черга.

Подяки

Подяки наступним людям: моєму редактору Джонатану Оліверу та чудовим людям з Solaris Books; моєму агенту, Дженніфер Джексон; і помічнику агента Майклу Кері.

Я вдячна моїм бета-читачам: Джозефу Чарльзу Бетцвізеру, Кіфомандрі, Дедала, Сет Дікінсону, Девіду Гіллону, Ісіді, Карангуні, Хелен Кіблі, Ненсі Зауер та Соні Таафф. Додаткова подяка Сему Кабо Ешвелл за надання аварійного освітлення, коли я працювала після потопу; Ендрю Плоткіну та Олені Кіблі за їх думки про Календар; Пітеру Берману за допомогу в математиці деструкторів; та Лілі Гаррот-Вейкснорн за інформацію про військові похорони. Усі помилки та ліцензії, що приймаються, є, звичайно, моїми власними.

Це для Дедала: pistolium tuum sum.

ПРО АВТОРА

YOON HA LEE — письменник і математик з Х'юстона, штат Техас, творчість якого з'явилася в Clarkesworld, Lightspeed та The Magazine Of Fantasy and Science Fiction. Він опублікував понад сорок коротких оповідань, а його критично відомий збірник "Збереження тіней" вийшов у 2013 році. Він живе в Луїзіані зі своєю родиною та надзвичайно лінивою кішкою.

Content

Юн Ха Лі
Зброя помсти

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

ЕПІЛОГ

Подяки

ПРО АВТОРА