Бари Късел

Прераждане в Отвъдното

Стоян Вълев

Литературна критика

Рецензия от известния литературен критик Стоян Вълев (1956–2017), бивш главен редактор на вестник „Марица“.

Появата на книга от български автор в световната книгоразпространителска мрежа е симптоматично, макар и позакъсняло.

Има множество посоки, в които си заслужава да се разсъждава.

На първо място за злощастната съдба на българската литература на световната сцена — на практика родната ни словесност е напълно непозната. Причините са твърде много, но най-главната от тях е не това, че писателите ни творят на български, а поради факта че нашата литература е самозатворена. Най-често творците ни се опитват да подражават на модните литературни течения. Знайно е каква е съдбата на подражателя, той създава винаги нещо вторично. Нужно ли е да припомням нашите символисти, сетне пък злочестите ни соцреалисти или сегашните ни божем постмодернисти? Всичко тръгна от една нелепа идея, че ние, българите, сме изостанал народ и трябва да наваксваме пропуснатото. И как — ами по най-лесния начин — като сме се присъединявали към най-модното на световната литературна сцена. И се опитваха, напъват се и днес, нашите творци да творят по начин неприсъщ им, чужд им, присламчвайки се към световните тенденции.

Но те нелепо си въобразяваха, че модните течения, тоест мимиките на литературната световна сцена са истинския образ на световната литература, а не беше така.

Затова и резултатите ни са такива, каквито са.

В случая с книгата на Иван Стоянов-Бари, с псевдоним Бари Късел наблюдаваме нещо коренно различно. Авторът е успял на базата на поетиката на ужаса да пресъздаде един нов свят. Всеки, който прочете тази книга ще възкликне: „Ами че това би могъл да сътвори единствено Стивън Кинг!“. Да, така е, аз дори бих си позволил да отида по-далеч, тази книга е по-добра от повечето творби на прочутия Стивън Кинг. Мнозина ще се стреснат от това мое твърдение, но мисля, че не малко творби в нашата литература, защото аз възприемам тази книга и като част от българската литература, са далеч над средното световно ниво. Чувам вече гласовете ви — а защо тези български писатели не са известни като Стивън Кинг или Джон Гришам? Вината е изцяло нашенска си, ще ви отговоря, дълго е за обясняване — липсата на възможност за качествени преводи, няма кой да се ангажира с представянето на съответната книга по света… Всичко е оставено в ръцете на самите български писатели — и написването на книгата, и търсенето на издатели, и неизбежната реклама, защото книгоиздаването си е на първо място бизнес.

Българската литература няма традиции в прозата на ужаса. Нашата литература е била винаги приземена, ясна до болка и ужас. Нямаме художници, които да усещат отвъдното, да се терзаят от неподозираните тайни на битието ни, от изначалната несигурност на нашия съвсем не тъй сигурен, както ни се струва, свят. Имаше опити в тази насока — те датират от началото на 20 — те години на XX век — творчеството на тъй наречените нашенски диаболисти — Светослав Минков, Владимир Полянов. С техните разкази в българската литература за пръв път проникна ужаса от неизвестното, усещането за съществуването на други светове, паралелни на нашия или врязващи се в него. Но това бе опит, който не намери продължители. Причините са много и сложни, те се коренят, колкото в спецификата на националния ни характер, толкова и в обществено-политическия развой на страната (у нас политиката винаги е диктаторствала или поне менторствала над литературата, и до днес, уви…). По-късно имаше някакви търсения в тази посока от страна на Радичков. Следващият опит е настоящата книга — „Прераждане в Отвъдното“.

Иска ми се тя да е само началото.

Радващото е, че книгата се е появила вече на световния книжен пазар, в Холандия, Англия, Америка и Австралия и разбира се на Amazon.com, както на български, така и на английски език. От една страна това си е чисто предизвикателство и вид съизмерване със световните образци, а от друга, това е единственият начин една книга от български автор да достигне до българите, живеещи извън страната. Това е твърде важно, тъй като наближава моментът, в който броят на българите зад граница ще надвишава живеещите в пределите на страната. (При последното припламване на спор на тази тема се кръжеше около две цифри: едната сочеше 3 и половина, а другата 4 и половина милиона българи в чужбина, склонен съм да вярвам на втората). Наближава момента, когато ще проумеем най-сетне, че най-истинската ни родина са езика, словото, фолклора, литературата. И тогава ще разберем ролята на творците си, на тези, които създават въображаеми реалности.

Появата на тази книга на световния книжен пазар е една възможност да проявим своята принадлежност към българската нация. Как? Като я купим. За да се убедим за пореден път, че в българина се таят неподозирани творчески възможности. Повярвайте ми, ще почувствате, освен художествена наслада и тръпката, че принадлежиш към нация, която ражда такива творци.

Това не е само книга в стила на прозата на ужаса, такъв, какъвто го познаваме от класиците в този жанр, чиито най-изявен представител е Лъвкрафт. Това е творба, която ни подтиква към размисъл за вечните и временните стойности, за личната отговорност пред времето и света, за загадките, от които сме обкръжени и сътворени. Не ви ли се струва, че твърде много приличаме на хора, завили се презглава с одеялото и от тази позиция наблюдаваме ставащото около нас. Не мислите ли, че тайните не са само и толкова около нас, колкото в самите нас? Не сме ли ние самите неизследвани вселени? Не носим ли в себе си неподозирани възможности да вършим добро и зло? „Прераждане в Отвъдното“ ни дава възможност да се отърсим от страха, да поглеждаме към онези други светове, които са около нас и в самите нас. Признавам си, че останах изненадан от художественото майсторство на Иван Стоянов-Бари. Склонни сме да прощаваме художествените несъвършенства на творците в романите на ужаса. А те твърде често се проявяват, дори и у тези, които са вече увенчани с лаврови венци. С тази книга не е така, авторът е успял да изгради стремително развиващо се действие, да създаде въздействащи образи и най-вече да ни потопи в трескавата атмосфера на загадъчното, в което наистина всичко е възможно.

И пак да се върна към нашата си черга — ако нашите писатели познаваха поне частично българския фолклор, те нямаше да подражателстват, а щяха да сътворят книги, които щяха да бъдат разбрани навсякъде по света. (Не му е тук мястото да посоча десетки примери на истинска литература на ужаса, сътворена преди векове от нашия народ…). Но съществува и друг подход, както е сторил и авторът на тази книга — да се обърне с лице към натрупаните знания, опит, открития от човечеството. И така да превърне творбата в една своеобразна енциклопедия на онова Друго, което съпътства човека от памтивека.

Убеден съм, че тази книга ще намери своите читатели и почитатели от различни страни, но ме терзае друго — защо ние, българите, не съумяхме да й отдадем заслуженото? Това си е типично нашенски парадокс, той е и причината за всичките ни беди.

А инак тази книга е обречена на успех. Има такива книги и тази е една от тях.

Глава 1

Обредът

„Естествено е да умреш,

естествено това да е краят,

но край, наречен с думата начало,

началото на нов живот!“

Иван Стоянов-Бари

Граф Уилям де Мол коленичи до нежната плът на красавицата. Сатанинската власт, която бликаше от погледа й, бе отправена към широк процеп на железния му доспех. Незащитена част от шията му бе изпълнила процепа и апетитно аленееше. В погледа й имаше властно и кръвожадно искане на една ненаситна вампирка, една отчайващо последна тръпка на перфектно изваяната й снага.

За него този поглед беше и унищожителен, и желан. Той трябваше да се въздържа, иначе поривите на плътта щяха да превърнат целия му почин в пух и прах. Тя се славеше с името Ксинтия, името на плаващата разруха сполетяла ниските земи на тогавашна Нидерландия, но и име на черно лале, ухаещо на красота и смърт.

Годината бе 1640.

— С този твой поглед ти постигаш почти всичко, Ксинтия, но не забравяй, че душата на прокълнат като мен винаги е и си остава моя… — с почти невярващ на себе си глас изрече графът и опипа с предателски трепереща ръка нежното коляно на чернокосата.

— Погледни истината в очите, графе. Ти винаги си бил мой! — изсъска красавицата и увивайки се около тежкия му доспех, се насочи към шията му.

Едва тогава той долови промяна в изражението на лицето й и във формата на зъбите й. Ксинтия бе заразена от „летящия прилеп“. Болестта, от която можеш да се заразиш, само ако оживееш след обреда.

Преди поставената от краля заповед да разучи тази мистерия, графът се питаше дали е възможно всичко това. Болест, която превръща тялото в летящо прилепообразно влечуго, с остри зъби, пиещо кръвта на жертвите си. Носеше се също и мълвата, че то ходело в Отвъдното и се връщало обратно в света на земните хора.

Но вече бе късно…

Двата вече кухи, убийствени зъба на Ксинтия се забиха в незащитеното гърло на графа. Първо почувства странна, топла болка, а след това, като че ли в сън, всичко се завъртя и той беше на върха на щастието си. Никога досега не бе изпитвал такова страстно и опияняващо чувство. Както повечето смъртни, така и той, почти всяка нощ сънуваше кошмари и сцени от последните си мигове на проклетия, жесток живот, но сега…, сега му се искаше това да не свършва.

Осъзна, че е действителност, чак когато усети пулса си да намаля страшно бързо. В главата му прокънтяха такива звуци, които никога досега не бе предполагал, че съществуват.

Зъбите на красавицата все повече и повече се впиваха в меката му плът и тя пиеше с такава страст, както и някога се любеха с този, който сега бе жертвата.

Наближаваше полунощ, а в тези ниски земи, разположени под морското равнище, нощите бяха почти винаги прозрачносиви и мрачни. Стаята, в която се намираха, беше на етаж на разрушаващ се вече замък. Отвън миришеше на застояла вода, в която се множаха маларични комари и всякакви други гадории. Отворът, през който навлизаше спареният въздух, беше иззидан от зеленясали каменни блокчета. На този отвор вече седеше в изчакване на обреда съществото, за което се носеха всякакви мълви и проклятия. Получовекът-полумумия, с едва забележима усмивка, която се бе появила в цепнатина, нещо което можеше да се нарече и уста, се наслаждаваше с явен апетит и заявка за участие. Но то познаваше Ксинтия. Въпреки че тя беше абсолютна новачка, грозното изчадие предполагаше, че ще е непоколебима, когато изпълнява обреда, а камо ли в него да участва любим от миналото.

— Какво зяпаш, Арон, не си ли доволен, че ме направи „летящ прилеп“ и чрез мен имаш властта в стадото? — изсъска с кървави уста ослепителната красавица. — Махни се! Остави ме да довърша.

— О-хо, мислиш, че ще ти повярвам? — разкриви процепът-уста наречения от нея Арон. — При това съблазнително парче… рицар.

Графът чуваше тези думи като едва-едва доловимо бръмчене, идващо от недрата на земята, примесени с нежните звуци на непозната, но вълшебна музика.

Обредът…, той бе чувал от последното си любовно завоевание, че това е преходът, че това е началото на едно ново съществуване на човешката плът. Който се заразявал от „летящия прилеп“, ставал вечен, но прокълнат от смъртните, защото той живеел от резервите, скрити в техните души. Разбира се, преходът изисквал първо кръв и чак тогава се консумирала душата, но кога и как, тепърва граф де Мол щеше да разбере това.

Преди време графът бе познат на смъртните в ниските земи като властен, но справедлив рицар, освен това дългите му къдрави коси бяха се мели в скута и на двете принцеси, а се очакваше също да е бащата на не един от кралските незаконородени потомци. Хората го обичаха, защото не се страхуваше от идващите непонятни и същевременно злокобни нашествия, я на болест, я на враг. Винаги беше първият от рицарите, дясната ръка на краля, който смееше да дръзне, да се противопостави, да защити народа. Жените много често си шушукаха и за това, как често в знак на благодарност, дори и почтените дами искали да видят отблизо извивките на неговите къдрици.

Предната есен една от тях бе и Ксинтия, Черното лале на Нидерландия. Изваяна до съвършенство, с високи стройни бедра, с гърди, от които потръпваше всеки мъж и бе готов на лудост, с коса, която бе по-черна и от най-тъмната нощ, съществувала някога в тези ниски земи. Едва двадесетгодишна, тя бе прочута надлъж и нашир, а и надали някой младеж не е бил в мечтите си с нея. Но тя бе и коварна с всеки свой любовник. След раздяла, почти винаги, красив момък, я умираше, я се побъркваше от мъка по нея. Само Уилям устоя…, но не за дълго. Година след последната любовна оргия с нея, той бе на прага на разрухата.

— Ксинтия! — едва доловимо прошепна графът. — Не ме изпивай докрай, моля те! Остави ме!

— „Моля те“, това твои думи ли бяха, граф де Мол? Не ме разсмивай. Ти си мой, мой и вечно ще си мой, защото аз го искам и стадото също — вече с променяща се и издължаваща се като на гущер шия изхриптя красавицата. — Готов ли си за обреда?

Болката в шията на графа започна да се усилва, а от разпраната артерия шуртеше все още кръв.

Пастта на Арон вече бе окончателно отворена и от нея се стичаха на талази гнойни отпадъци, останали от предната жертва.

— Ксинтия, ако сгрешиш в протичането на обреда, то ще трябва да се простиш и със стадото, и с живота си! — прогъргори той с противен глас. — Просто не мисли за отлагане или повтаряне! А сега опитай с върха на езика да достигнеш главния нерв. Той се намира горе в черепната му кухина.

Графът усети, че в него се надига смут, объркване, дори страх, че някой ще види душата му гола, незащитена.

„Спри! Не им разрешавай! Те ме искат и някой вече ме достига.“ — дочу графът собствената си душа да шепти. Никога досега не бе чувал вътрешни гласове и това го уплаши. Помисли, че губи разсъдък, че полудява. До този момент бе вярвал, че той е едно цяло, че тялото и душата му са били винаги едно същество, и че душата му е той, и че тя е неговото разсъждение, неговата воля. А сега тя му говореше. И го молеше да я спаси, да не бъде докосната от някой. От кой и как можеше това да стане?

Тези логични разсъждения минаваха като поток от въпроси в главата на графа и той не можеше да стори нищо, защото беше като парализиран от загубата на кръв и от нещо, което чак сега усети. Това бе тънко жило, което се промъкваше навътре в главата му и идваше от кървавите и все още неописуемо красиви устни на Ксинтия. Езикът й, като че бе се разцепил на две остри, тънки нишки и напредваше към кухината на черепа му. В очите й рицарят виждаше себе си, бял като платното на кораб, току-що тръгващ на път. Той като че ли също поемаше на път, но път, по който никога не бе плавал и път, който не бе земен.

— Достигнах я, Арон! И тя е така красива, че може и да не издържа на блясъка й… — предаде по-скоро по телепатия Ксинтия. Изфучаването на струята въздух, от превръщащото се вече в гущерова шия гърло, се устреми в празната, смрадлива зала.

— Просто й кажи да не се страхува и я милвай нежно с върха на езичето. Опитай! — меко изля напътствие през отвора-паст полумумията. — И след това я вземи!

— Тя е така нежна, така свети и така се страхува — рече Ксинтия. — Как да я взема?

— Обичаше ли го? — изопна устна Арон.

— Да! Само той можеше да ме прави щастлива. Единствено той ме подлудяваше и ме караше да се чувствам на върха, но никога не му го казвах… — изповяда се красавицата, потривайки зърно в оголеното от железния доспех на графа мъжко място. Гръдта й все още не бе започнала промяната в люспесто-мъхеста материя.

— Тогава не я наранявай. Просто се опитай да вземеш от резерва й, който само тя може да ти позволи да докоснеш — продължи Арон. — Ако ли пък не, то ти си задължена, в името на стадото, да го направиш. Внимавай, сега е моментът да докажеш себе си, Ксинтия!

Графът чуваше всичко това и се чудеше как е възможно да се случат такива странни и противоречиви на всякакво земно обяснение неща? И то точно с него и с неговата душа, за която вече знаеше, че съществува като отделно създание в него.

Тогава душата проговори пак, но вече с по-спокоен тон.

„Тя те обича все още и като че ли ще ме отмине, но и ще вземе от мен, от моя резерв, който вие хората никога не използвате, само ти понякога и затова ще те заболи страшно, мен също! Стегни се!“

И той усети режеща болка дълбоко в мозъка. Усети и мекото галене на вече дългия език, на все повече и повече превръщащата се в „летящ прилеп“ Ксинтия.

„Летящ прилеп“. Това определение произхождаше от вида на променящото се тяло на вече навлязъл в обреда новак-прилеп.

Променящата се хубавица беше точно отражение на процеса, но при нея беше и различно, защото и „летящите прилепи“ се деляха на красиви и останали. Колкото беше красива като земна жена, толкова по-красива ставаше като прилеп.

След вземането на част от резерва, тя започна видимо да променя съвършената структура на фигурата си в още по-великолепно, изпълнено с точни и съразмерни форми ново тяло. Първо шията й, оттегляща се от пробитото гърло на графа, вече удължена, се покри със сребърен люспесто-мъхав слой. След това черепът й придоби форма на овално, елипсовидно яйце, покрито отзад с дълги нишки свила. Ръцете, които бяха обгърнали графа се трансформираха в леки, но изключително здрави прилепови крила. Разликата беше само в това, че бяха изваяни, като листа на папрат от древни времена. Пръстите останаха същите, но здравината им бе желязна, а цветът им сребърен. Гърдите се разляха и придобиха здрав мускулест профил, покрит от мъхести, свилени косми. Лицето запази изящните си черти, но очите се издължиха и приеха формата на елипса. Трансформацията бе напълно завършена.

— Арон, доволен ли си? — като песен се провря звукът, идващ от изящно новоизваяните устни на жената-прилеп.

— И още как, та ти стана най-красивото създание във вселената, Ксинтия! — с явно задоволство заяви наблюдаващото от каменния отвор-прозорче, реципрочното по привлекателност същество.

— За да се промениш толкова съвършено, това значи, че си взела душата му! — обяви Арон и добави повече на себе си. — Отлично се справи, новак… мой.

„Всъщност тя го заблуди — прошепна душата на Уилям така, че само той можеше да я чуе. — Тя взе само от резерва, който ти бе така добре развил и затова се извърши промяната. Тя го направи за теб, защото те обича повече от себе си и повече дори и от стадото.“

Граф де Мол започна да осъзнава какво се бе случило, но загубата на кръв в почти безжизненото му тяло, даваше отражение върху мисълта му, която едва течеше.

Външно той бе абсолютно мъртъв. С килната глава встрани, прогризана шия, опръскани с кръв доспехи, за него можеше да се мисли, че е умрял…, но не бе така.

Арон, който междувременно получи от обреда също удовлетворение, протегна дългите си прилепови ръце и обгърна Ксинтия:

— Имаш вече първата душа в запас, скъпа, и стана по-красива от Габриеле. Ти ще бъдеш вечния ми слав!

Но Ксинтия бе на друго мнение, просто трябваше да изчака, да го измами и да си вземе графа. Но как?

Тя бе дочула как и трябваше да опита, но можеше да й коства всичко постигнато дотук, защото нямаше опит. Знаеше само за пашкула и знаеше, че той бе пълен със смес от собствена, заразена кръв и дял от душевен резерв, а обвивката бе част от коремна кожа.

— Арон, трябва да тръгваме към стадото. Там ни чакат всички за излитането, а без теб то не би могло да се осъществи, нали, скъпи? — каза Ксинтия и вече скрито отнемаше от корема си еластична кожа. — А за Габриеле, помисли ли как… — продължи тя, пълнейки с кръв пашкула от незабелязано разкъсаната й вена.

— Затваряй си устата! Това не е твоя работа! — явно недоволен от посоката на разговора изхриптя Арон ядно и добави повече на себе си. — Докато станеш слав много има да наваксваш. Знаеш ли Габриеле колко души има в запас? Много! Но пък твоята красота ме заслепява…

Пашкулът бе готов, но как трябваше да вкара душа там и как да го остави така, че графът да разбере какво да направи. Само Арон можеше да помогне и явно трябваше да черпи от опита си като смъртна, когато подлудяваше младите левенти. Изнудване!? „Ако ти не щеш, то аз…!“

— Арон, виждам, че държиш на Габриеле. Тогава аз мога да бъда слав на Дионисий, той е твой заместник, а и ми допада външно, когато не е в период, разбира се — майсторски се увеси на рамото му и го погледна право в разкривените, елипсовидни очи. Изродът не издържа на подвеждащата забележка, покатери се на прозореца-отвор и злобно, обръщайки противна, лигава муцуна каза:

— Ще те чакам в стадото. Пътя сама си намери, но Дионисий, не…, само това те моля! Имаш малко време до зазоряване, я да намериш пътя, я да погребеш графа. Зарови го някъде…, пръстите ти са като от желязо…, много бързо ще стане.

— Арон, ами с тази душа на графа, как да разполагам? Как мога да вземам от нея? — с почти треперещ, примирен глас попита Ксинтия.

— С върха на тънкото жило на опашката винаги можеш да докоснеш през главната артерия кухината на черепа. Тя е там, но засега не я консумирай, в транс е и може да ти избяга. А това стане ли, знай, че на сутринта си загубена — получи тя от Арон това, което искаше.

От свистящото въздушно течение, причинено от прилеповите крила на Арон, тя разбра, че се е отървала от него и че той е вече във въздуха, на път за стадото.

Ксинтия трябваше да сложи всичко в ред, защото вече се развиделяваше и през този един час бе длъжна да направи почти невъзможното. Графът лежеше безжизнен на каменния под, но слабата струйка въздух, идваща от ноздрите му издаваше, че той още е жив. Беше щастие за Ксинтия, че Арон не забеляза това. Но какво да прави по-нататък? Времето напредваше.

Пашкулът беше в ръцете й. Постави го до почти догарящата свещ и взе перо и лист. Описанието отне не много време, но достатъчно, за да разбере графът какво да прави, ако изобщо издържеше до обяд. След това жилото на опашката й разкъса кръвоносния съд на шията й и продължи към кухината. Там преобразената жена никога не бе надниквала и сега й стана интересно, защото освен част от душата на Уилям, до нея кротко се бе свила и нейната.

Ксинтия бе чувала в стадото за всичко това, но никога не бе предполагала, че душата й ще е така кротка и нежна.

„Ти не знаеше за мен, че съм в теб, за да се развивам от твоя опит и преживявания, нали?“ — прошепна душата й.

Красавицата-прилеп беше объркана, но достатъчно силна, за да попита, как може да вземе от поставената вече у нея частица душа на любимия Уилям.

„Това не може да го спаси, само част от мен може да направи чудото — дочу тя пак нежния глас. — Вземи от мен, не се страхувай! Ще ни заболи и двете, но само това е начинът.“

Пашкулът бе готов и прилепообразната фея разтвори чудесните си крила, спускайки се от високата кула на замъка.

Глава 2

Стадото

— Като че ли идва в съзнание? Побързай, доктор Райдсма! — прошепна Йоманда и с меко движение на дланите си направи кръг около главата на легналия в сферата мъж.

— Беше забележително, Йоманда. Сега трябва да завършим плавно прехода към действителността — почти триумфално сподели докторката, включвайки на последна степен възстановителя, вграден в сферата.

Йоманда беше най-нашумялата жена-екстрасенс и хипнотизатор на Запад в последните години на века. Заедно с великолепния психиатър от холандския неотдавна създаден център за компютърна хипноза, доктор Райдсма, в последно време те не слизаха от страниците на европейските вестници. Теорията, върху която работеха, почти беше готова и доказателствата щяха да се потвърдят скоро. Предстоеше най-главното, да бъде върнат към действителността доброволецът Петер.

Петер, натурализиран холандец от български произход, беше емигрирал преди години, заедно с жена си и петгодишното им момиченце Нина.

Той бе идеалното „опитно зайче“, според дуото научни хипнотизатори, защото предварителните тестове показваха, че той е бил в предишни съществувания обитател на древна Нидерландия. Искаха да разберат дали говорещия с източноевропейски акцент холандски език Петер, ще реагира с чист холандски при превъплъщенията му и пътуванията със сферата „Йоманда-Райдсма“. И не само това. Разбира се, имаше и много, много тайни, които трябваше да се разкрият.

Сферата представляваше последното изобретение на мощния концерн „Филипс“ и включваше повече от милион мегабайтов компютър, плюс силно трансформиращо, вълново устройство.

Разбира се, тази сфера можеше да се управлява само от изключително надарени специалисти. Райдсма и Йоманда бяха върха в тази област.

Александра, съпругата на „опитното зайче“, беше стиснала шикозната си чантичка от змийска кожа и надничаше през стъклото на камерата. На лицето й се бе изписала особена тревога след последното движение на Йоманда.

Той трябваше да се върне оттам, където никой не бе ходил и не бе дръзвал дори да помисли, че това е възможно. Да се върне от Отвъдното.

Теорията „Йоманда-Райдсма“ съдържаше куп нелогични за нормалната наука предположения и твърдения. Преди две години те смаяха света с излекуването на тежко болни от спин, след прилагането на компютърна програма, плюс техните умения да се врат в мозъците, посредством хипноза.

Преди, това не се отдаваше дори и на най-големия в областта на хипнозата, доктор Пърси Уайт от американския институт за паранормални изследвания в Чикаго, по простата причина че я нямаше виртуозната програма „Хейст“ на гиганта „Филипс“. Тя бе сътворена от един смахнат на вид и почти отписан от учените програмист на име Кейс де Граф. Седмица преди да бъде създадена тази грандиозна програма, Кейс бе изкарал два тежки месеца в болница за душевно болни в Дордрехт.

Чрез сензорни връзки, прикрепени към тялото на човек, поставен в сфера, компютърният скенер влизаше в комуникация с управляващия процеса екстрасенс и с помощта на програмата ставаше чудото. Специалистът вижда на екрана всичко, което става в мозъка на пациента. С умело управление се достига центърът на засегнатия от болестта нервен възел и се активира вътрешната самозащита, която е с непредполагаеми досега възможности.

След успехите, двете непримирими жени не спряха само с лекуването на неизлечими болести, но дори дръзнаха да идат и там, откъдето никой не се бе връщал, а именно в Отвъдното. Разбира се, те биха могли да започнат веднага, ако не бе повторното отиване на Кейс де Граф в лудницата. От концерна не позволиха той да бъде вкаран за лечение в сферата, по простата причина че бе „златна мина“ за тях и не искаха да рискуват.

Две години по-късно изключително надареният програмист сътвори усъвършенстван вид на „Хейст“, „Мегахейст“ и след подбор на доброволци започна преломният в човечеството проект.

— Петер, вече сме в 1996 година. Освободи напрежението от преживяното и си спомни за прелестната Александра. Тя те чака с нетърпение — с напевен глас прошепна доктор Райдсма.

— Ксинтия, къде е Ксинтия? — като гръм извика Петер и отново се стопи в собствения си мрак.

Александра бе готова за „пътуването“. Доктор Райдсма сложи последните скенери по слепоочията й и се обърна към Йоманда:

— Готови сме за преход, дано новата програма бъде и новия успех! Сферата е на обороти и можеш да вкараш аурата в компютъра.

На екрана с ясна отчетливост се видя годината 1640 и широките крила на същество, което се спускаше от висока кула на занемарен замък.

— Йоманда, та това е Ксинтия! — почти в истерия извика докторката.

— Значи се потвърждава нашата теория! Те винаги са били заедно.

* * *

След оставянето на пашкула, Ксинтия с неуверено летене започна да се спуска надолу към пълното с крякащи жаби блато. Беше обзета от противоречиви чувства, но не и от разочарование, защото знаеше, че бе спасила любимия, може би?! Пътят към стадото тя не знаеше, но го чувстваше с новите си сетива. Затова и Арон така лесно я бе оставил да довърши обреда и да се прибере сама. Но той сгреши и това щеше да доведе до необратими за него последици. Вече окончателно оформена, като изящна птица-прилеп, с леко накланяне на ципестото си крило, Ксинтия полетя към мистичния стар град Лайден.

С натрапчива бързина светлината на новия ден си пробиваше път във вече остарялата и необикновена нощ. Красавицата трябваше да побърза, иначе великолепното й тяло на прилеп щеше да се превърне в прах. След като знаеше инстинктивно да управлява полета си, посредством ехооргана, поместен в лявата половина на главата й, Ксинтия почувства посоката, откъдето идваха сигналите на другите „летящи прилепи“ от стадото.

Полуразрушеният свод на огромната църква беше наситен с прикрепени за него прилепоподобни същества, които вече изпадаха в дълбок унес.

Арон и Дионисий с мъка успяваха да задържат очите си отворени, защото те очакваха и знаеха, че тя ще дойде.

— Вече ще се пукна от мъка, не издържам. Аз съм си виновен! — изсъска Арон и същевременно се захвана с ноктите на крилатите си ръце още по-яростно за свода. — Ти не можеш да си представиш колко по-красива е вече тя, приятелю. Най-обаятелното същество във вселената!

— Габриеле много ще се разфучи, ако разбере — дяволито забележи Дионисий и добави: — Арон, май за мен ще бъде този слав.

Арон беше като потресен от предполагаемото развитие на нещата, сви се в люспестата си кожа и притвори вече натежалите до смърт очи.

„Летящите прилепи“ трябваше да сътворят Голямата майка и след това техните души да излетят нагоре, към все още непонятното и от нито един смъртен, непосетено място.

В този момент, с изящно движение на изваяните си прилепови крила, Ксинтия взриви вече почти заспиващото стадо. Чувството за красота и грациозност беше дори засилено в този сорт същества и те я възприеха, ако не със задрямалите си очи, то с вътрешните умения на душите си. Който притежаваше повече завоевания, той можеше да усети най-силно присъствието на новата богиня на това загадъчно общество.

Ксинтия не предполагаше, че ще направи такова голямо раздвижване на повече от хиляда души, които бяха натъпкани в мозъчните кухини на „летящите прилепи“.

Дионисий бе пленен от перфектно изваяната фигура на новопристигналата и се зарече да направи всичко на света, само и само тя да стане негов слав. Това чувство бе обладало и Арон, водителят на стадото, още по време на обреда. Единствената задръжка бе Габриеле и той мислеше как да се отърве от нея.

— Дионисий, да не си посмял! — изхлипа Арон, впивайки острия шип на опашката си в тялото на досегашния му вечен приятел.

— Не-е, недей, Арон! Боли ужасно! — неистово изстена вторият по сила в стадото и добави: — Тя наистина е новата богиня.

Ксинтия се настани между двамата, забивайки нокти в блокчетата на свода и нежно, както едно време, прозвънтя гласът й:

— Като че ли хващам последната минута преди заминаването, скъпи Арон и… Дионисий.

И двамата потръпнаха.

— Свърших си работата. Погребах го и душата му е тук, любими… — приятен гърлен звук се отдели от люспестата, змийска шия на красивото същество, но не се знаеше към кого от двамата бе отправен.

Стадото се успокои едва тогава, когато слънцето излезе от своето ложе и започна пътя си към залеза. Настъпваше новият ден в древна Нидерландия.

Всички „летящи прилепи“ имаха необикновеното свойство да се задържат със здравите си нокти за свода на църквата и да висят с главата надолу. Гледката бе необикновена. Стотиците получовеци-полумумии, с прилепови крила и змийски тела, поклащаха елипсовидните си глави. Всеки един от тях, я мъж, я жена имаше в запас поне една човешка душа. Йерархично се подреждаха нагоре извършителите на повече убийства, а някои имаха и над десет. Разбира се, Арон и Дионисий водеха челото с повече от сто такива в запас и заслужено се наричаха водачи на стадото.

Какво трябваше да се случи в следващите часове, Ксинтия не знаеше. Тя се захвана още по-здраво за свода, прилепнала плътно до двамата големи в стадото и зачака.

Отначало очите й така се затвориха, че мракът, който я обхвана, не позволи да види неимоверно ярката, виолетова светлина, която озари цялата църква. Мълнии свързваха същество със същество. Като паяжина на гигантски паяк се понесоха тънки, люспести израстъци от всяко едно прилепообразно и се сляха в една обща мрежа, в едно огромно създание, с неопределени все още форми.

Ксинтия по-скоро почувства, че се разпада, че се разгражда, че олеква и тогава чак чу отново собствената си душа да шепти.

„Не се страхувай, скъпа, сега започва най-величественият момент. Ти преставаш да съществуваш за кратко време, но аз ще бъда ти и ти ще изживееш всичко. Приготви се!“

Новообразувалото се огромно същество започна да добива очертания на „летящ прилеп“.

* * *

Последното, което бе чул и запомнил, бе така необикновено за граф де Мол, че за сетен път помисли, че е полудял. В главата му се мотаеха думите. „Петер, вече сме тук в 1996 година. Освободи напрежението от преживяното и си спомни за прелестната Александра. Тя те чака с нетърпение.“

Той не познаваше, нито пък някога бе чул имена като Петер, Александра или Йоманда. Тези изплували изречения в главата на графа го накараха да мисли, че сънува или някой зъл дух си играе с него. Постепенно той отвори, с мъка, натежалите като железни доспехи очи. В полезрението му се ширеха локви с кръв. Дървената маса бе залята от разтопилия се восък, който използваха за свещ, а встрани имаше ръкопис и един мехур пълен с червеникава течност. Това го обърка съвсем и той трескаво започна да мисли какво се бе случило с него.

Преди два дни графът трябваше да стигне до Лайден по нареждане на краля. Някакво нашествие на мумиеподобни, крилати изчадия, които само нощем било възможно да се видят, а през деня се криели под обикновения лик на нормален човек. Викали им „летящите прилепи“. За тях се говореха какви ли не страхотии. Много хора изчезвали безследно, някои пък ги намирали така дълбоко заровени в земята, че дори не би могло да се предположи, че това е по силите на обикновен престъпник или маниак.

Тази задача бе поставена лично от краля. Доверявайки се силно на храбрия и умен граф, той го бе изпратил незабавно в свърталището на „летящите прилепи“, стария, нидерландски Лайден.

Графът дори много се зарадва на това поръчение, защото имаше прекрасни спомени от този град. Тук живееше единствената жена, за която би дал дори и живота си. Бе чул също, че тя се бе разхубавила още повече и неслучайно се носеха слухове, че много мъже са полудели или загинали по нея. Мълвата за Ксинтия дори му бе приятна, защото предната година той я имаше в леглото си и тя му бе признала, че е влюбена в него. След безумно, едномесечно любене с нея, той трябваше, по заповед на краля, да изпълни специална задача в Шотландия.

Разбира се, кралят бе научил за тази му връзка с нея и с присъщия за него начин да решава нещата в полза на кралството, просто го препрати зад пролива.

На младия граф му бе тежко във високите планини на острова. Мислеше си само за нея, за прекрасната Ксинтия и остана доста приятно изненадан, когато кралският куриер му връчи писмо за незабавно връщане в Нидерландия.

Задачата си в Лайден той мислеше да разреши доста бързо, но първо искаше да се срещне с нея, с черното лале. А за да не лаят чужди езици, бе дал на довереното си протеже Якоб Камбир писмо, с молба, Ксинтия да дойде в замъка на Борсбом. Те винаги се срещаха там и той искаше да се повторят незабравимите мигове от преди година.

Вечерта, в уречения час, ослепителната красавица бе дошла и какво се бе случило…? Та тя бе една от тях, от „летящите прилепи“, а той, жертвата. Наивност, която несъмнено щеше да му промени живота.

Но защо бе още жив…? Тази мисъл го хвърли в още по-голямо неразбиране. Каква бе тази игра? Тя бе назовала името на големия и уважаван от него градоначалник Арон ван Шхри. Това, което видя тази нощ, обаче бе само една грозна, полуразложена мумия, която нямаше нищо общо с ван Шхри. Дали не се потвърждаваха слуховете и мълвите за превъплъщаващите се „летящи прилепи“ в хора и обратното. Те не отминавали също така и важни личности, които водеха двойствен живот.

Но сега какво да прави той? Снощи му бе изпитът, почти всичката кръв и трябваше вече да е мъртъв, но не е. Защо? Отговорът може би беше в писмото, което несъмнено бе от Ксинтия.

Графът понечи да се изправи, но нито един негов мускул не се подчини. Дори погледът му едва бе в състояние да се отклонява и вперен в масата, той не искаше и не можеше да намери ново полезрение.

Слънцето вече бе изгряло. С необикновено за сезона лъчение, то проникна в замъка на Борсбом. Дари с един прекрасен лъч точно нуждаещия се от това граф де Мол и остана в нетърпеливо очакване.

Топлината на този навременен лъч даде на живия труп, Уилям, последната надежда. Графът се вкопчи в него и започна борба на живот и смърт. Първо, с неимоверно усилие на волята, той успя да раздвижи дясната си ръка и с това достигна желаната цел. Ръкописът на Ксинтия беше вече в ръцете му и с помощта на всичкия опит, който бе натрупал като кралски образован довереник, той жадно зачете.

„Скъпи Уилям, това което ще прочетеш не е много, но е достатъчно, за да разбереш как да оживееш и да ме избавиш от омразния Арон, който ме зарази. Същият този Арон ван Шхри, градоначалникът, но по-късно ще разбереш всичко. Засега, скъпи мой, просто следвай написаното от мен и ми прости. Нямаше начин, играта е много сложна и жестока.

Уилям, виждаш този мехур пред теб, нали (дано е там, когато се свестиш)!? Това е сместа на «летящия прилеп» и само тя може да те спаси от сигурна смърт.

Опитай се да разкъсаш обвивката и изпий до капка съдържанието. Така част от моята душа ще достигне твоята, а кръвта ще те възстанови поне за малко, докато дойда тази вечер, за да те прибера с мен. Това е единственият ти шанс, не само за теб, но и за мен.

Обичам те, Уилям, и завинаги ще съм твоя! Чакай ме!“

Графът бе потресен и не вярваше на очите си. Въвлечен в игра, демонична и неземна, игра, която нито един смъртен не бе спечелил без да се продаде на „прилепа“, той нямаше много време да мисли, защото всяка измината минута го водеше към бездната на смъртта. Чувстваше, че Ксинтия е неговият избавител, и че тя е в смъртна опасност с това си деяние. Довери й се напълно и с помощта на свръхволята си, се докопа до мехура.

Живителна течност се разля по жилите му, когато с последни усилия успя да излее цялото съдържание в устата си. Изненадващо за самия себе си, той не почувства нито вкуса, нито мириса на течността, а само неприятното усещане, че му се гади. Отново всичко около него се завъртя с неописуема бързина и той потъна в мрак.

„Хей, графе, как успя? Та ти наистина си бил един от моите най-добри избраници досега — чу Уилям вътрешен глас. Не се учуди, защото си спомни разговора с нея, с душата си. — Имам си вече компания и съм много щастлива. Част от субстанцията на Ксинтия е вече в теб, до мен и това ще ти даде нужната сила, за да продължиш. Също и нещо друго искам да ти разкажа. Някои неща, които никога не си и предполагал, че могат да са така — монотонно, но нежно чуваше графът по-нататъшните откровения на собствената си душа. — Преди да се вселя в теб имах един голям период от около 300 години от последното ми съществуване на Земята. Много ми се искаше да намеря точно такъв, какъвто си ти, но все не намирах и трябваше да чакам тези три столетия. Разбира се, накрая като видях възможността да вляза в твоето тяло, бях повече от щастлива и не се излъгах. Натрупах толкова положителни емоции чрез теб, че дори и сега да си замина в Големия дом, не е толкова страшно, но още по-голямо щастие ще е, ако остана още в теб — и продължи. — А пък и с тази нова компания. Всичко става още по-приятно за мен. Трудните мигове, които ни очакват, не ще ме огорчат, защото ти не познаваш такива…, поне досега.“

Граф де Мол отвори очи и с леко задоволство си спомни разказаното от вътрешния му глас. Въпреки неговото недоверие към необяснимите явления в живота, сега той не само повярва, ами се замисли какъв план да състави, за да действа в променената реалност.

Лъчите на слънцето подсказваха, че следобедът е преминал средата си и се насочва към своя сън. Това искаше да каже, че планът трябваше да е готов час по-скоро и спокойно да се чака по-нататъшното развитие на нещата.

Като че ли това не бе графът отпреди няколко часа. Той стана с бодро движение, опипа разпраната си шия, но не откри голяма рана, както очакваше. Само един дълбок белег доказваше, че всичко случило се е било истина. Жестока и коварна истина. Силата, с която винаги разполагаше бе в изобилие и дори сега не бе намаляла, ами обратното. С едно заучено до съвършенство движение, графът отскокна от каменния под и почувства новата енергия, придошла от пашкула. Намери се така бързо на височина, която не бе достигал никога досега и приятно се усмихна.

„Ех, Ксинтия, какво си направила с мен!? Та кой ще ме победи сега, Арон Градоначалникът ли казваш? Хахаха!“ — повече на себе си каза той, отколкото на отсъстващата, загадъчна жена.

„Аз не съм Ксинтия, но ти действително си непобедим — дочу де Мол някъде в главата си глас, който се отличаваше от гласа на собствената му душа и за кой ли път пак се стъписа. — Аз съм част от развитата душа на твоята любима и не се учудвай, когато някой път получиш съвет, я от мен, я от моята мила компаньонка в теб“ — поясни говорещата субстанция.

„Добре, добре…! Край на изненадите и учудванията. Приемам ви като част от мен и да му мисли този, който не вярва, нали?“ — каза графът, но въпреки всичко се позамисли.

В писмото Ксинтия казваше, че трябва да я чака тази вечер, за да го вземе със себе си, но защо? Къде щеше да го води? При стадото ли? При Арон ли? Такива въпроси идваха от само себе си в главата му и вместо да им дава отговори, той така извика, че разтърси замъка:

— Какво да правя…?

„Довери й се и я чакай.“ — дочу се ехото, прозвъняло в главата му.

Всички прилепоподобни същества бяха свързали вече змиевидните си тела в едно огромно, напомнящо на прилеп със сребърни криле, създание. То пък бе обгърнато от свилени нишки. Всяка една от тях водеше до мястото, където преди това се бяха захванали тези изчадия. Оставената от тях люспеста кожа висеше захваната за свода с твърди, костеливи нокти.

Ксинтия виждаше всичко това. Позна своята сребърна нишка и попита душата си.

„Какво предстои, какво е обяснението на всичко това?“

„Това е същността на живота, това е развитието на нас чрез вашите земни тела. От вас ние извличаме емоции. Вие сте средството, с помощта на което ние правим история, както на вас, така и на нас. Ние сме взаимно обединени. Когато сребърната нишка, която ни свързва се прекъсне, тогава ние отлитаме нагоре в Големия дом, а вие умирате. Всъщност умира само тялото, защото то е химична структура, в която ако някой жизненоважен орган е повреден, то цялата химична съвкупност се разпада. Всички спомени и емоции обаче остават в нас и ние ги носим със себе си вечно, от превъплъщение до превъплъщение, от век на век — даде частичен отговор на въпроса душевната субстанция и продължи. — Сега ти преставаш да съществуваш, аз ще бъда твоето съзнание и ролите ще се сменят. Както аз, допреди да станеш «летящ прилеп», бях винаги в теб, така сега ти ще бъдеш в мен, докато трае престоят ни горе в Големия дом.“

Ксинтия се почувства съвсем лека. Тя не усещаше нито тяло, нито форми. Преходът от прилеп към душевна субстанция бе определено приятен за нея. Обзе я някаква неимоверна огромна радост и сякаш светлина нахлу в нея. Светлина, която не идваше от лъчението на слънцето, ами от космоса.

„Прилепът-майка“, която бе съставена от стотиците получовеци-полуприлепи, напусна високата църква и полетя нагоре в дълбините на вселената със скорост, която не можеше да се измери. Невидимите за човешкото око сребърни нишки обаче останаха. Това бяха нишките на живота, които свързваха духовните субстанции със земните биохимични тела.

* * *

Когато се опомни, Ксинтия усети слънчева светлина, от която я заболяха очите, но пък бе приятна за тялото. Огледа се и за свое учудване видя стотици хора в Хохландската висока църква, които също като нея се оглеждаха и опипваха.

Мнозина от тях, които имаха повече души в запас, си спомняха за преживелиците в Големия дом, но такива, като Ксинтия, току-що заразени, почти нищо не проумяваха.

— Ксинтия, още много трябва да убиваш, докато събереш достатъчно души, за да изживееш изцяло опиянението, което бе горе — с добре изглеждащ вид сподели Арон ван Шхри, градоначалникът.

От чудовищното му тяло на прилеп и помен нямаше. Със спретнати дрехи, полагащи се на човек с такъв пост, Арон одобрително повдигна мустак и добави:

— Тази вечер ще бъдеш на лов с граф Винсент, той е опитен и ще ти бъде от полза. Аз ще съм също наблизо, с Габриеле, но после ще се видим в замъка на Борсбом и заедно ще долетим при стадото.

— А Габриеле? — промълви едва чуто красавицата и добави. — Аз се страхувам от нея, а може би и… ти?

Подразбрала разговора на двамата, Габриеле се приближи измежду вече напълно преобразените, както преди, жители на стария Лайден.

— Как е с новата, скъпи Аро? Като че ли наистина имаш добър вкус — звукът излезе от повдигащите се, изваяни гърди на Габриеле, но в лицето й имаше още черти, запазени от змийското превъплъщение. — О-хо, та това е Ксинтия, красавицата на нашия Лайден! — почти долепи тя лицето си до това на обърканата млада жена и продължи. — Внимавай, съкровище, да не пострадаш.

— Приятно ми е да го чуя от жрицата на стадото, Габриеле, но аз ще съм далеч от вашето щастие с господин градоначалника — каза прелестната Ксинтия, гледайки с видимо доволство към Арон и добави. — Има и за мен доста графове…, може и Дионисий, той тъкмо идва.

— Накъде ще се понесе компанията на високите особи?! — с преливащ от смях глас се намеси идващият, с тяло на боец, грамадан Дионисий. — Нали нямате нищо против ако ви придружа? — не отделяше той поглед от Ксинтия. — В „Стария лъв“!? Там има прекрасно филе от акула и вино от испанския крал.

— Съжалявам, но аз имам важни дела днес, а и трябва нещо да подготвя за довечера. Ще се видим нощес в стадото! — почти заповеднически се изпъчи Арон и помъкна Габриеле към обградената с охрана градоначалническа къща на Лайден.

Възвърнала предишната, омайна форма на тялото си, Ксинтия направи недвусмислен жест на Дионисий да я последва и двамата напуснаха църквата.

* * *

До вечерта оставаха няколко часа и граф де Мол, вече възстановен напълно от обреда, се спусна по пустите каменни стълби на изоставения и полуразрушен замък на Борсбом. Долу го чакаше послушно черният жребец, който бе подарък от Делфтския градоначалник. Животното изпръхтя, като видя своя собственик и жадно зачака да бъде милвано.

Накъде можеше да поеме графът и самият той не знаеше. Имаха уговорка с Якоб Камбир в реномираната странноприемница „Стария лъв“. Времето бе напреднало, но Якоб може би бе останал да го чака. За по-нататъшни разкрития Уилям можеше да се довери само на него. Разликата бе сега, че той вече бе полуприлеп, който тази вечер трябваше да лети със стадото. Как да разкаже всичко това на неговия Якоб?

Граф де Мол влезе с твърда крачка в странноприемницата и захлопна силно вратата след себе си. Той не очакваше такъв удар, но изглежда субстанцията на Ксинтия вече бе в пълнен ход. Якоб, който пиеше вино с неколцина местни художници, веднага реагира на тежкото затваряне и се спусна към своя приятел.

— Графе, много време мина и съм обезпокоен. Научих страховити неща от управителя на „Голямата мелница“. Дано да свърши всичко добре за твоята любима.

— Какво е станало, Якоб?

— Първо да седнем някъде! В другата зала, защото Ксинтия е тук. Аз мислех…, че е с теб, но изглежда се потвърждават моите предположения.

— Какво? Ксинтия? Тук…?

— Да, тук е с Дионисий Бургот. И са много влюбени, поне така изглеждат.

— Бургот, този кучи син! Той ще си плати!

— По-бързо, да отидем в тайника и оттам можем да чуем всичко.

Графът не опираше в земята, енергията го бе обзела и той едва се сдържаше да не експлодира. Якоб подтичваше със ситни крачки след него, влачейки меча си. Тайникът бе празен. Само с ключ от съдържателя можеше да се проникне там и да се шпионира. Де Мол имаше този ключ. Влезли вече вътре, те се насочиха към отвора, от който се виждаха всички посетители и всички затънтени места в добре подредената странноприемница. Ксинтия наистина бе с Дионисий в една ложа. Масата, отрупана с филета от акула и два глинени съда с вино, едва се крепеше от тежестта на ястията. Грамаданът бе преполовил вече единия съд и опиянен се опитваше да говори на сътрапезницата си, но се получаваше само едно неясно фъфлене.

Двамата наблюдаващи се бяха ококорили от изненада.

— Яко, разкажи ми какво си чул, какво е станало? — загрижен попита граф де Мол своя довереник.

— Графе, това не е за вярване. Ти не ще повярваш! — каза този, който въобще и не предполагаше, че е в компанията на току-що заразен „летящ прилеп“. — Кор и Юрум са видели как този същият Бургот е убил един слуга. Но как? Питаш ли се как? Изгризал му шията. Вместо, както подобава на благородник да го съди или поне честно да се бият, то…! Той е вампир, Уилям! Или може би „летящ прилеп“. И сега Ксинтия е в ръцете му.

— Якоб, млъкни с бръщолевенията си, виждам, че е в ръцете му. По-добре продължи нататък!

— Ами те казват, че се е случило миналата нощ, когато ти си бил с Ксинтия в замъка. Отвличайки с коня си слугата, той се отправил към тресавището до Вармонт и там се развило ужасно пиршество. Да, пиршество. И са сигурни в това, защото видели всичко от толкова близо, че замръзнали от страх. Не помръдвали, за не издадат присъствието си.

— Е и, какво по-нататък е станало със слугата и този мерзавец?

— Кор казва, че като стоварил жертвата си от коня, то бедният човечец бил вече полумъртъв от страх. Коленичил и започнал да се моли, но Дионисий само му казал да чака и така изфучал с гърлен глас нагоре, та тресавището потреперило. След малко огромна птица, приличаща на гущер с крила, долетяла и заговорила с човешки глас. Кор и Юрум се шашнали и загубили и ума, и дума. Само се хванали за главите и не знаели какво да правят. Да бягат било вече късно, та продължили да гледат.

— И това изчадие как се казвало? — попита Уилям, без да усети, че задава несвойствен въпрос.

Якоб го погледна, но продължи:

— Да, наистина това изчадие си имало име. И знаеш ли как се казвало? Арон! Арон ван Шхри! Името на градоначалника.

— Арон? — спомни си графът за полумумията, която седеше на отвора-прозорец в замъка на Борсбом и напътстваше Ксинтия как да върши обреда.

— Но да продължа по-нататък. Та този Арон бил целият в ципи и крила. Устата му мелела постоянно заплахи и от нея се стичали лиги и парцали от меса. Слугата извикал с все сила: „Боже, та това е дяволът!“, но Дионисий не се засегнал много, само се усмихнал под мустак. След това никой не предполагал, че този същият Дионисий ще захапе слугата за шията и от пастта му ще се оголят такива ужасни, кухи зъби. Слугата заревал и понечил да се отскубне, и успял дори да побегне из тресавището, но Арон със силното си змийско тяло се притекъл на помощ. Така вдигнал с мощните си крила жертвата във въздуха, че тя едва не паднала на главите на Кор и Юрум. За щастие крилатата змия не ги забелязала, ами просто пуснала пак слугата в краката на Бургот, за да го довърши. Последвали какви ли не проклятия и същият този „летящ прилеп“ продължил полета си в посока към Борсбомския замък.

— Яко, истина ли е всичко това…? Знаеш ли, че тези двамата, Кор и Юрум, са в смъртна опасност — замислено и тихо промълви де Мол. — Все пак, давай докрай!

— Аз знаех, че ти си с Ксинтия и днес много се притесних, че те няма, а тя е с него тук. Но да продължа. Та те видели по-нататъшната гощавка на Бургот. След гаврата със слугата, му изпил кръвчицата и започнал да се превръща в същото изчадие, като Арон, но много по-едро и силно. Заровил трупа за броени секунди. Пръстите му били като от желязо и така ровели земята, все едно че копаел с лопата. След това политнал с големите си прилепови крила нагоре и в посока към Хохландската църква.

Уилям слушаше и съпоставяше снощната случка с новите доказателства за „летящия прилеп“. Той нямаше избор. Трябваше да разкаже всичко на Якоб, иначе борбата му срещу изчадията никога не би имала пълен успех. Но първо искаше да види сцената с Ксинтия, дори имаше желание да говори с нея, но същевременно трябваше и да се пази от Дионисий.

— Виж какъв е напорист, този дебелак — забележи Якоб, зяпайки през отвора. — Но той ще я изнасили! Виж…, виж, Уилям!

Графът погледна и не можа да изтърпи това, което правеше Дионисий. Стана и повлече довереника след себе си.

Ксинтия бе твърдо и недвусмислено поставена от силния и масивен сътрапезник на масата. Полупиян и от виното, и от красотата й, Дионисий разкопчаваше ненужните копчета по панталона си и притискаше със свободната си ръка изваяното тяло на красавицата. Тя бе изпаднала в ужас и отвращение от него, но знаеше, че си го заслужава. Такава двойствена игра винаги се заплаща скъпо. Понечи да извика, но кой ли би посмял да й помогне. Може би само Уилям, но той сигурно лежеше с разпрана шия в замъка или бе умрял.

— Дионисий, недей тук! Ще ни видят хората и ще говорят после. А пък и Арон ще бъде огорчен, ако научи. Спри! Моля те, животно такова… — вече полуразголена, тя се мъчеше да го възпре, но без особен резултат. — О-ох, недей!

Тогава прелъстителката докопа една делва пълна с маслини и с всичката си сила, която притежаваше, я стовари върху главата на сладострастника. Той отначало погледна нагоре към нея, но после загуби съзнание и се строполи на стола.

Объркана, Ксинтия се засуети около него, но схвана, че би било по-добре да напусне странноприемницата. С бързи стъпки тя излезе от ложата и тъкмо затваряше вратата, когато се сблъска с графа. Неочакваната поява на любимия така я шокира, че тя припадна в ръцете му и той трябваше да я завлече в тайника.

Там те я положиха на един дървен нар и Якоб изтича за вода. През това време някакъв воин се мярна на вратата и без да почука влезе. Явно бе от подчинените на градската управа и по-точно на Арон, градоначалника. При гледката, която се откриваше пред него, признатата от всички красавица на Лайден, просната в безсъзнание на нара, той объркано се хвана за меча.

— Не се плаши, момко, аз съм граф де Мол, от кралската гвардия и нищо лошо не се е случило. Ксинтия била нападната от Дионисий Бургот и той се е опитал да я изнасили, но явно тя се е отскубнала и… — не успя да довърши обяснението си Уилям, защото на война му бе достатъчно да чуе името на братовчед си Дионисий, за да извади меча от ножницата.

— Мръсен самозванец, дори и да си граф, ти ще умреш! Няма да позволя да опетниш името на братовчед ми!

— Спри войниче, нека той да си плати…!

— Графе, пази се, това е Роб Бургот, или по-скоро бягай, той ще те убие! — извика току-що появилият се на вратата Якоб. Пръстената кана с вода се пръсна от удара на меча на Роб и така запази шията на влизащия.

Изненадващо дори за самия себе си, граф де Мол така отскокна от мястото си, че едва не докосна триметровия таван. Енергията, която притежаваше, но все още не умееше да управлява добре, явно бе в ход. Той направи двойно салто и със завидно приземяване се намери зад нападналия го воин. За секунда мечът на графа бе опрян о мястото, където шията на Роб не бе защитена.

— Ти си от тях, проклето създание… — излезе някакъв звук от притиснатата шия. — Ти си „летящ прил…“…

Не можа да изхърка думата, защото пак с неуправляемо движение на ръката си, графът преряза гърлото му. От разпраната артерия шурна кръв, която оплиска лицето на Уилям. Миризмата на червената течност, като че ли извади от равновесие графа и той с шеметна бързина отвори уста. Позволи струята да се насочи в гърлото му и жадно запреглъща.

Якоб гледаше и не вярваше на очите си, че неговият приятел и дългогодишен идол си позволява такива неестествени неща. Стоеше онемял и цялото му тяло бе парализирано. Дори да искаше, не можеше и крачка да направи.

„Трябва — мислеше си той — трябва колкото се може по-скоро да напусна това място.“

Графът, забравил за присъствието и на Ксинтия, и на Якоб, лакомо гълташе кръвта. Опиянен, той бе хванал почти умиращия воин така силно, че доспехите му се бяха превърнали в купчина нагънато желязо. Хватката, с която бе притиснал нещастника, дори не позволяваше тялото му да конвулсира. Очите на жертвата бяха изскочили от орбитите си и изцъклено гледаха в неопределена посока.

Якоб, осъзнал ситуацията, с последно волево усилие, успя да се измъкне от тайника, затръшвайки тежката врата. Навън бе започнало да се смрачава. Там той отвърза коня си и го пришпори към „Голямата мелница“. Може би там трябваше да се търси спасение.

— Уилям, по-спокойно, иначе ще умреш от голямото количество кръв. Успокой се, скъпи! — уморено прошепна все още лежащата млада жена, свестявайки се от припадъка.

— Ксинтия, скъпа моя, какво направихте от мен? Какво съм сега аз? Прилеп или човек, или изчадие? — бутна графът смачкания доспех на Роб и продължи. — Ами сега какво да правя, като така ме привлича мирисът на кръв. Не успявам да устоя.

Понечи пак да захапе кървавата шия, но Ксинтия така го блъсна, че той политна в ъгъла и я погледна учудено:

— Но, защо?

— Защото е много рано за обред. До нощес има много време, а и дотогава много работа ни чака — отговори черната красавица и добави. — Остави го да умре. Жалко за душата му, която сама ще си пътува за Големия дом и ще разкаже на другите за нас. Но вече е късно.

— Ксинтия, разкажи ми какво стана с теб? Какво е всичко това?

— Първо трябва да повърнеш тази кръв, защото ще умреш! — почти заповяда тя.

— Да, наистина започна да ми прилошава. Силата ми намаля и като че ли ще падна.

— Ти се превръщаш в дневен блудник, а те умират бързо — уплашено забеляза Ксинтия, виждайки как по ръцете му израстват мехури, пълни с кървава течност. — Повърни, бързо!

— Не мога! По дяволите!

— Почакай, аз ще опитам да направя нещо.

Вече съвзелата се окончателно, прелестната жена долепи устни до превръщащия се в дневен блудник де Мол и засмука силно. Цялата течност от стомаха му премина в устата на спасителката. Тя я изплю и за втори път падна в безсъзнание.

Мехурите спаднаха веднага. Той взе Ксинтия на ръце и нежно я целуна. Неусетно, езикът му като че ли се раздвои и изтъни. Бързо като стрела едно от разклоненията се втурна към кухината на черепа й. Така и не разбра как може да вижда там чрез езика си и как е възможно да говори с душата на Ксинтия и една много добре развита субстанция, намираща се до нея. От разговора с тях, той доби представа как е станал „летящ прилеп“ и как трябва да продължава нататък.

След идването в съзнание на изпружилата се на пода жена, те се прегърнаха пълни с любов, както в добрите стари времена. Уморени, но щастливи започнаха да правят план за вечерта. Ксинтия му каза, че трябва да убие някой тази вечер и да вземе душата му и тогава да се съберат в замъка на Борсбом. Оттам можела да му покаже пътя за стадото, а след това и как да летят нагоре. Тя самата тази вечер щяла да ловува с някой си граф Винсент, приближен на градоначалника. След това имала среща с Арон в замъка и там мислела да довери на водача на стадото, че е направила още един „летящ прилеп“, въпреки строгата забрана. Разчитала на това, че Арон е луд по нея и ще й прости, но трябвало да плати с любовна оргия.

Графът слушаше внимателно, но в главата му имаше друг план.

— С Дионисий не се захващай, скъпи, той е много, много силен и ще те убие като нищо. Не се и опитвай. Аз ще го довърша, но по-късно — каза за раздяла Ксинтия и безшумно тръгна за срещата си с граф Винсент.

Беше време за лов.

След като се сбогуваха с нея, той долепи око до тайника и видя, че Дионисий отдавна беше дошъл в съзнание, но го бе пак загубил, този път от пиене. Няколко делви се търкаляха на земята, а той опипваше задните части на една проститутка и й шептеше:

— Ксинтия, Ксинтия, колко те обичам!

С гръм и трясък граф де Мол, пак не преценил силите си, така изненада проститутката, че тя се отскубна от обятията на великана, който доскоро се занимаваше с нея. Събаряйки няколко стола, нахлулият мускулест мъж, по-скоро се сгромоляса върху грамадана, отколкото както мислеше само да го изненада. Дионисий, който тежеше не по-малко от 200 килограма, като че ли бе очаквал подобно нападение. Виното бе замъглило съзнанието му, но стотиците души вътре в него го бяха алармирали инстинктивно. След кратко смущение графът го сграбчи за гушата, но това не бе Роб, а Дионисий Бургот, стар „летящ прилеп“, с не по-малко сила от тази на графа. С изкусно движение на ръката си, великанът успя да отблъсне нападателя и чак тогава го видя. За него граф де Мол бе познат от миналото. Преди две години бяха се срещали на Великото състезание, организирано от кралската свита. На него можеха да присъстват само отбрани особи, а участниците бяха най-храбрите рицари от близките страни и върха от Нидерландия. Тогава и двамата имаха най-многото победи, но финалът така и не се състоя помежду им. Кралят внезапно получи сърдечен пристъп и състезанията се отложиха. А когато трябваше да има нов финал, на Уилям бе поставена задача за изпълнение в Шотландия.

Дионисий го позна и лукаво се усмихна:

— Значи не си мъртъв, копеле мръсно!? Ксинтия те е направила „летящ прилеп“!? Долна фуста!

— Доста жалко, но ще трябва да умреш, дебелако! — извивайки ръката му, графът изплю съсиреци от думи и кръв, принадлежащи на Роб Бургот. — Това е финалът!

Двамата мъже подскокнаха едновременно на височина, която смъртен не би успял да достигне и се хванаха за гушите. С бърз заучен рефлекс Уилям удари противника между краката и той отпусна шията му. Това даде възможност на графа да отлети настрани и да нанесе силен удар с дланта по незащитената от шлема глава на Дионисий. След секунди и двамата се строполиха на масата. Великанът бе зашеметен от удара и неловко се изправи. Де Мол това и чакаше. Отскокна отново и с двойното си салто се намери зад дебелака, опипа ножницата, но мечът го нямаше там. Изглежда при тези вихрени скокове той бе излетял нанякъде. А без меч как би убил това чудовище.

Изведнъж той забеляза проститутката. Тя стискаше нещо като меч, но бе далече от мястото, където се водеше борбата. Дионисий схвана начаса ситуацията и се спусна към ухажваната от него професионалистка в любовта.

Изненадващо и за двамата, тя хвана меча обратното и го заби в гърлото си. Разяреният великан не устоя на зова на кръвта и засмука жадно от бликащата артерия. Забравил за битката, Уилям също се спусна и редом с доскорошния си враг, заблиза свежата течност. Времето за лов бе настъпило и двамата „мъже-прилепи“ просто трябваше да откликнат на повика за завоевание на души.

По принцип в обреда винаги трябваше да присъстват поне два прилепа, иначе душата на жертвата трудно се откъсваше от тялото.

Те бяха като омагьосани от мириса на червената течност и гълтаха до насита. Почувстваха пулса на самоубийцата да намаля и се спогледаха. Пръв Дионисий, като опитен в обреда, отблъсна графа и му заповяда:

— Сега и двамата имаме обща цел. Остави я да не умре веднага. Трябва да й вземем душата.

— Кой аз или ти? — попита графът.

— За да остане Ксинтия твоя, трябва да заплатиш. Затова сега сам ще си търсиш жертва и аз ще присъствам, както ти присъстваш сега. Аз съм осигурен за тази вечер. А ти…? Не знам! — ухили се дебелакът, на който почнаха да поникват кухи зъби и люспеста кожа.

Уилям не знаеше какво да предприеме. Осъзнаваше, че трябва някой да го научи какво да прави, иначе бе погубен. Затова той каза с престорен, смирен глас:

— Слушай Бургот, ти си тук учителят, аз съм само един ученик. Първо ме научи, докато не си се променил, както Ксинтия снощи, защото после трудно ще разбера как да направя обреда. А и има за теб готова жертва в тайника. Все още не е издъхнал, защото го чувствам. Един воин, който бе недобросъвестен да ми се изпречи на пътя и го заклах.

— Да, наистина и аз го чувствам. Чувствам душа наблизо, която е готова да излети всеки момент. Добре, ще те науча, но в замяна искам да оставиш Ксинтия на мен и само на мен. Ясно ли е? — заплашително изсъска Дионисий.

— Нека да е твоя, тази фуста! И без това тая вечер ще е с Арон в замъка на Борсбом. Курвата му с курва.

— Ти откъде знаеш, копеле? — не издържа и се впусна в нова битка великанът.

— Спри, чудовище, после ще ти разкажа всичко! Сега закъсняваме, душите отлитат и после ще ни съдят в стадото.

— Теб да, но мен може да ме съди само Арон, този подлец и сластолюбец.

— Слушай, май тя си отива. Дай ми шанс! После ще отидем в тайника и за теб. А най-накрая ще отлетим заедно в замъка. Ще вземем и Габриеле. Какво ще кажеш?

— Ти си умен, скъпи. Добре! Започвай!

— Но как?

— С върха на езика се вмъкни в артерията, след това трябва да докоснеш главния нерв, той се намира горе в кухината. Тя е там. Просто й кажи да не се страхува и я милвай — чу почти същите думи, които Арон бе казал на Ксинтия. — След това я вземи! — допълни Дионисий.

Графът не забеляза кога започна всичко в него да се изменя. Шията му се удължи и се покри със сребрист люспесто-мъхав слой. Главата му заприлича на красив, овален камък, издълбан от остри, човешки черти. Езикът му окончателно придоби змийска форма и той го задълба в разкъсаната от меча артерия. След това я видя. Беше наистина нежна и пухкава душа. Субстанцията можеше да се види и почувства, с помощта на новите сетивни органи на „прилепа“. От нея сияеше виолетова светлина, примесена с едно предизвикателно, любовно лъчение.

„На драго сърце ще отида при теб, графе. Тъкмо малко да почина от наситените преживелици на тази ненаситна жена — усети да му казва душата на страстната умираща. — О-хо, тук освен твоята душа има и още една субстанция, от моя тип. Та това е Леа или както вие я знаете под името Ксинтия“ — допълни тя, влизайки в новия дом, а именно черепа на де Мол.

Промяната продължаваше с високо темпо и от графа стана забележително, прилепоподобно същество. Яки криле, силна опашка, красива глава.

— Охо, графе, ти като че ли ще покориш всички горе! — почти в захлас изрече Дионисий. — Габриеле ще се побърка по теб, но Ксинтия…, да не си я докоснал!

Трупът на проститутката, вече безжизнен, бе хвърлен на масата. Чу се тъп звук, но те не обърнаха внимание. Трябваше да заровят някъде мъртвото тяло, без да ги видят.

Посетителите от другите ложи, които чуваха странните звуци в Дионисиевата ложа наостриха уши. Никой не смееше да надникне там, защото знаеше какво може да го сполети. А и последните разкази за Дионисий Бургот още повече засилваха страха в тях. Те го бяха видели да влиза с Ксинтия, после ненаситната Мери бе в неговата компания. Викове, крясъци, безподобни звуци. Всичко това бе така мистично за тях, но и знаеха, че там е 160 килограмовият, непобедим в битките Бургот. Келнер там влизаше само при повикване. Такива възклицания посетителите: художници, собственици на селски имоти, занаятчии, паралии от пиратски живот, не бяха чували досега.

— Трябва да я погребеш тук, иначе ще ни усетят. След това ще прокопаеш дупка до тайника, за да можеш да присъстваш на моя обред — със заповеднически тон нареди все още непромененият, но с израснали вече кухи зъби, Дионисий.

Графът задълба дървения под на ложата. Всички плъхове избягаха, само като помирисаха дъха на „прилепа“. Огромен процеп се откри в пода и там, с необикновената си сила, де Мол постави ненаситната Мери да се разлага. После заринаха пресния гроб, за да скрият следите на престъплението.

Новоизлюпилият се „граф-прилеп“ продължи да копае проход под стената, за да отиде в тайника, а Дионисий се запъти натам през вратата. Чуждите погледи веднага бяха отправени към него. С огромно усилие грамаданът едва скриваше кухите зъби и изцапаната с кръв дантелена риза. Бързайки, той мина и през последната ложа. Изби вратата от касата на тайника и що да види…?

Братовчед му Роб береше душа, лижейки останалата кръв по пода. Той си отиваше, но все пак не се предаваше, защото чувстваше, че Дионисий Бургот е наблизо.

В същото време графът, със силните си нокти, беше направил доста широк отвор в пода и тъкмо влизаше през него.

— Кучи сине, какво си направил от братовчед ми!? Ти ще си платиш, копеле! — изръмжа великанът и се спусна към вече напълно оформения „летящ прилеп“.

— Малко ще ти е трудно да се биеш с мен, нещастнико, а… — Уилям така удари с крилото си дебелака, че той отхвръкна до тавана и се сгромоляса на пода, точно до Роб. — Вземай му душата и да тръгваме, аз все пак ти обещах, нали?

Роб разбра накъде отиват нещата и едва чуто прошепна:

— Направете ме и мен като вас, аз ще ви бъда от полза. Няма да ви разочаровам. Обещавам! Само не ме убивайте! Дионисий, моля те!

— Не мога без разрешение, братко Роб. Ако разбере Арон, ще ме изпепелят в стадото. А пък и не знам как? — изломоти Дионисий и се долепи до разрязаното гърло на братовчед си.

— Можеш и аз знам как, защото чух и видях всичко, което Ксинтия направи от мен — учуди и двамата, с мекия си тон, кръвният им враг граф де Мол.

— Наистина ли, графе…? — прошепнаха в един глас братовчедите. — Ще ти бъдем вечно задължени.

— Но при едно условие! Дионисий, искам да взема от теб тези души, които искат да дойдат при мен, в моя череп. Аз ще ти дам и субстанция от Ксинтия, и душата на проститутката, ако те искат, разбира се.

— Умен си, графе! Но ти знаеш ли колко убийства съм направил, за да се сдобия с тях. О, не това, никога!

— Тогава аз заминавам за замъка на Борсбом, а ти му мисли, също и за Роб. Той не е лошо момче. Предано е.

— Стой, да помисля малко. Добре, но само тези души, които искат да отидат, нали? Знай, че те няма да са много, защото са свикнали с мен.

— Аз ще поканя само тези, които са били добри и честни в земния си живот. Уговорено! — завърши пазарлъка с Дионисий начетеният граф и продължи: — Вземи частица от развитата половинка на душата му, но не цялата и дай от твоята малко. Ще те заболи, но се търпи. Нали ти е братовчед!? Заслужава си! След това вземи част от кожата на корема си, а ти имаш в изобилие и го напълни с кръв от собствената си вена. Добави част от душата си в образувалия се мехур и остави пашкула до него. Утре, като се събуди, трябва да го погълне и той ще може да е един от нас. Това е, Бургот! А сега всеки със своите обещания. Първо направи обреда с Роб! Аз ще съм тук.

Дионисий извърши всичко точно така, както трябваше, за да стане братовчед му един от „безсмъртните прилепи“. След обреда те поставиха Роб на нара. Момъкът бе почти мъртъв, но тихите конвулсивни движения на гърдите му издаваха, че е жив, и че може би ще премине трудния момент. Те написаха на един лист какво трябва да направи на другия ден след съвземането.

Дионисий, със скрита радост, се надяваше всичко да завърши добре, защото планът вече се бе зародил в главата му. Подъл план, както подобаваше и на неговата природа. Той знаеше силата на братовчед си, също и силата на графа. Примесени с неговата се образуваше една тройка, която спокойно можеше да обърне властта в стадото.

Понякога на Бургот много му пречеха някои душевни субстанции, намиращи се в черепа му. Те се пишеха за хрисими и невинни, а когато излитаха нагоре, искаха да се отърват от сребърните нишки, свързващи ги с кухината на черепа му. Но никога не успяваха. Законът на стадото бе изграден така, че никоя душа не можеше да напусне или скъса нишка с владетеля. Напускане можеше единствено да стане по желание на притежателя, придружени с огромни енергийни сътресения. Преминаването на душа от една в друга черепна кутия не бе просто и лесно. Сиянието, което се образуваше при прехода, се виждаше надалеч и те трябваше да внимават, защото то не бе разрешено от водача Арон ван Шхри. Наказанията се свеждаха веднага до изпълнение и по начало това го правеше самият Дионисий. Той трябваше да убие изменника и да разпредели завоеванията на жертвата помежду водача и високите особи.

Ксинтия и Дионисий бяха станали изменници, бяха направили скъпи за тях смъртни „летящи прилепи“. Арон все още не знаеше, но ако научеше за това, той несъмнено щеше да използва Усмирителя. Усмирителят бе негово притежание и му бе даден от създателя на стадото. Това бе една субстанция на стар дух, която владееше всички възможни техники за парализа и разруха на сребърни нишки. С прекъсната нишка, „летящ прилеп“ се превръщаше в труп, който бавно се разлагаше биологически и ставаше на земя.

Дионисий съзнаваше какво прави, но силната обич към братовчед му и жаждата му за власт надделя над парализиращия страх. Прехвърлянето на души също се наказваше строго, но той мислеше, че всичко е пресметнал много добре. А и видя силата и ума на графа. Щеше да ги използва, докато постигне целта си, а именно да стане водач на стадото. Дотогава трябваше да бъде приятел с графа и да се наричат тим.

В тайника на странноприемницата „Стария лъв“ блеснаха електрически лъчи и сияния, които заслепиха и двамата участници в нелегалното прехвърляне на душевни субстанции. Отначало мислеха, че всичко ще се взриви и лъченията ще излязат навън, но после се успокоиха, като видяха как всичко се стопяваше при допира със стените. Тайникът бе солидно изпълнение на строители, събрани преди години от цяла Нидерландия.

В черепа на Дионисий имаше най-малко осемдесет душевни субстанции на преди това убити смъртни, жители на страната лежаща под морското равнище.

След обреда грамадният мъж, получил необходимата развита част от братовчед си Роб, започна видимо да се превръща в „прилеп“. Силното му тяло се трансформира в още по-мощно туловище на змиеподобно летящо влечуго. Той наистина бе най-внушителното същество от сорта на тези нови, земни изчадия.

Тогава те, графът и огромният Дионисий, сплетоха телата си. С поразително точно движение вдянаха острите върхове на техните опашки във вените на сребърните си змийски шии. От тях шурна кръв, но това не ги притесни ни най-малко, защото те имаха доста в запас. Когато и двамата едновременно достигнаха черепните кухини, острите опашни върхове се превърнаха в проводник за прехвърляне на душевните субстанции. Ярки светкавици продължиха да блестят и снопове светлина се сееше из ограниченото пространство на тайника. Мост, изграден от сребърни нишки, образуваше тунел от мъхеста материя.

Тогава граф де Мол, с помощта на жилото на опашката си, поведе разговор с душите, вътре в черепната кухина на Дионисий.

„Аз нямам много какво да кажа, само това, че тези, които са за доброто и честното в този живот, могат спокойно да изберат другия «затвор», поместен в моя череп. Освобождението е скоро и аз ви го обещавам.“

Като в едно се надигнаха спотаените в ъгъла на Дионисиевата кухина души. Графът не предполагаше, че такова огромно количество ще иска да напусне тиранина. Повечето субстанции бяха на слуги и жени, които не бяха видели кой знае какво добро в този труден живот. Радвайки се и надявайки се, че скоро ще се отърват от сребърните нишки, те със задоволство започнаха придвижването по мъхестия тунел. Онези, които останаха, бяха субстанции на лукави мошеници и дребни нехранимайковци, занимаващи се с черни дела. Те не бързаха да се освободят от този затвор, защото чувстваха потребност от още зареждане с отрицателна енергия. Вместо след освобождението им от сребърната нишка да кръжат в близкото пространство, те предпочитаха да слизат долу и то с удоволствие.

Дионисий също бе доволен, че се е освободил от някои противни женски наставнички и съветнички. Разбира се, духовната му сила намаля, но той разчиташе на физическата. Просто не знаеше, че си копаеше гроба с тези предварително направени сметки и подценяваше силата на духа.

За граф Уилям де Мол този прием на толкова изтерзани души бе отначало особено потискащ, но впоследствие разбра, колко много нещастие има на този свят. Радваше се все пак, че неговата субстанция може да е в тяхното обкръжение. Обещанието за освобождение бе истинско и той знаеше, че ще удържи на него, но не точно сега. Ако в този момент освободеше всички, то трябваше да умре. А те му бяха нужни за борба. За борба със злото.

— Графе, трябва да побързаме! — настойчиво каза, извръщайки змиеподобната си шия, грамадният „летящ прилеп“, с име Бургот.

— Още две души на твоите съседи по чифлик, които си убил преди три дни и съм готов.

— Тези скотове, добре че се отървах от тях.

— Да тръгваме!

След като разплетоха змийските си опашки, те усетиха промяната. Светкавиците намалиха силата си, а сиянията почти замряха. Отвориха прозореца и шум от разтварящи се мощни крила изпълни тайника. Двете променени същества отправиха поглед един към друг и отлетяха в настъпващата нощ. Целта бе Габриеле. Първата по важност женска особа в стадото. Арон й бе посветил тайните на Усмирителя и самата тя дори ги бе прилагала на някои от нейните любовници.

— Къде ще я открием, Дионисий? — с плавен полет се доближи „графът-прилеп“ до якото змиеподобно летящо животно. — Къде ли ловува?

— По принцип, тя първо се люби по цял ден с жертвата си и чак тогава я изпива до капка кръв, заравя я дълбоко и след това пътува за стадото. Разбира се, това е публична тайна, а пък нищо неподозиращият Арон я приема като светица. И само със смъртни го прави. В стадото не смее, защото знае, колко е ревнив водачът — изповяда се Дионисий, с цел да спечели доверието на графа. — А пък снощи дочух, от нейна приятелка-убийца, че е възможно да са в ателието на видния художник Ян ван Даюн. Той се славел с големи любовни похождения сред жените и тя го искала в колекцията си.

— Тогава да побързаме към този бъдещ мъртвец — излязоха думите от красивата змийска уста на графа.

* * *

Както и предполагаха ателието на Ян бе опръскано с преобладаващ червен цвят, цвета на кръвта. Двете приятелки Габриеле и Саскя, току-що превърнали се в „летящи прилепи“, се облизваха доволни от преди това извършеното прелюбодеяние и от поетата животворна за тях течност. Приятелят на Ян, Марко, бе проснат на канапето с разпрана вена, а мъртвите му очи гледаха в неизменна посока.

Шумоленето на крила първа чу Саскя и онемя, като видя толкова красиво мъжко прилепоподобно. На Дионисий тя не обърна голямо внимание, защото всички го знаеха, грубиян, дори и в леглото. Но тялото и видът на графа я подлудиха.

— Габриеле, виж! Вече си имаме компания. И то каква! — помърка Саскя с разнежена и любвеобилна страст, бликаща от елипсовидните й очи.

— Дионисий, как смееш! — изстреля с вече раздвоения си език Габриеле, но като забеляза грациозния граф, продължи с по-мек тон. — Но това, ако не се лъжа е нещо ново!? Нов „прилеп“!?

— Да, Габриеле, това е граф де Мол. Историята е дълга. Направил го е не друг, а Ксинтия, снощи, когато са били заедно с твоя Арон в замъка — запелтечи грамадният, летящ получовек.

— Без мое знание? А и вчера той нищо не ми каза! — натърти важната в стадото особа, вече озверена, триеща кръвта от люспестата си кожа. — Тук се крие нещо!

— Арон не знае за това — с плътен, но мек глас проговори де Мол — Ксинтия ме направи такъв. Но аз не съжалявам, защото сега срещам такова изящно същество като теб, Габриеле.

Той се приближи към нея и с крилото си понечи да я обгърне, но тя светкавично се отдръпна и обви с опашката си шията му.

— Такива не ми минават — изрева Габриеле, стягайки примката. — Въпреки че направо съм влюбена в теб, графе!

— Габи, престани, ще го удушиш! — вмеси се Дионисий, виждащ, че планът му отива към провал. — Ксинтия го иска за себе си, но цената е любовна оргия с Арон. Тази вечер те ще се любят в замъка на Борсбом.

Габриеле отпусна желязната хватка и помръкна:

— Значи те двамата!? Ще ги убия!

— Аз ще те придружа, скъпа — уви се графът около тялото на страстната, но ревнива полужена-полуприлеп.

— Искам те, графе, и то така, както никога досега не съм искала някого. Но след това. Първо да умъртвим тези двамата сластолюбци и тогава стадото ще е наше. Аз знам много и ще го управляваме заедно! — каза разнежващата се и любвеобилна жена, след което дари графа със силна прегръдка, като вля езика си в неговата уста и жадно засмука.

Змийската целувка бе нарушена от шум, идващ от канапето, върху което пък се бяха тръшнали другите две прилепообразни същества Саскя и Дионисий.

— Ей, ей, време е за действия, а не за удоволствия! — почти заповяда графът, изкопчвайки се от влажните устни на Габриеле.

— Да тръгваме!

Четирите същества заличиха следите на убийството бързо след себе си. Заровиха двата трупа на художниците в голяма дупка, изровена почти за секунди. Шумното потегляне направи особено впечатление на съседите, но те си помислиха, че това е идваща буря и се спотаиха още по-дълбоко в леглата си. Сенките на излитащите прилепи можеха да бъдат тълкувани и като бързо движещи се облаци.

С плавно летене, почти долепени един до друг, те се насочиха към замъка на Борсбом.

* * *

Само в една зала прозираше светлина в изоставения замък. Това бе кулата, където граф де Мол получи обреда. Четиримата заговорници се приземиха леко и започнаха да се катерят по нея. Прикрепвайки се със силните си нокти за стената, те се налепиха до отвора, приличащ на прозорец. Гледката вътре в залата бе поразителна.

Десетина кървящи трупа лежаха в различни краища на огромната, бивша гостна. Удавеният преди години граф Борсбом често я бе използвал за пиршества от най-висш ранг. Дори кралят идваше понякога със свитата си, мъкнейки тежки вина от Юга. След смъртта на Борсбом замъкът просто бе изоставен, защото се носеха мълви, че там било средище на вампири и нечисти сили. Никой не искаше да го купи или дори да го посети. Само Ксинтия и Уилям имаха дързостта да го навестяват, за да избегнат хорските клюки.

Труповете бяха облечени с прости селски дрехи, издаващи произхода им. Лесна плячка, която Арон бе предоставил за пиршество, на него и на желаната красавица Ксинтия.

Четирите същества, които със затаен дъх наблюдаваха какво става вътре, почувстваха притегателната сила на клокочещата от гърлата на жертвите кръв. Тогава граф де Мол прошепна:

— Спокойно, ще изчакаме доказателства и после ще нахлуем. Има достатъчно и за нас, но първо търпение! Да чуем какво говорят.

Арон и Ксинтия бяха напълно променени. Както и предния ден пленителната Ксинтия сияеше с пълна сила, дори като че ли бе още по-изящна и красива. Едва устояващият на съблазънта да я обладае Арон, се бе подпрял на крилото си. От грозните му уста течаха кървави остатъци плът.

— Скъпа, стадото е наше. Аз не мога без теб и съм решил да ти направя предложение. Искам те! След това пиршество съм пълен с любовна сила — започна с искрящи очи Арон. — Повече не мога. Не устоявам на красотата ти. Дори с цената на всичко, което поискаш от мен.

— На всичко!? — обви се Ксинтия около изроденото му тяло и с прелъстително движение на ръката хвана Арон за бедрото. — Дори ако ти разкажа за едно мое невнимателно престъпление, за което съжалявам?

— Да, божество мое! И да не си го погребала този твой граф, то аз ще ти простя. Само ми кажи къде е трупът му и ще идем да го заровим — ухили се противно водачът на стадото.

— Той е жив! Аз го направих „летящ прилеп“ и днес го видях в „Стария лъв“. Сега ще ми простиш ли? — този път красавицата просто седна на люспестите му крака и впи двойния си език в разкривената му уста.

Отначало той искаше да я отблъсне, но страстта така заговори в него, че тялото му затрепери и я обгърна с крилете си. Тогава със затворени очи започна да я опипва по всички интимни части на тялото. Когато напипа една пухкава част от тяло, което бе чуждо, ококори очи.

— Габриеле…!? Какво става по дяволите тук? — изненадан изрева с пълно гърло Арон и като опарен се отдръпна, запокитвайки и двете „жени-прилепи“ надалече от себе си. — Заговор? Предателство!? О-о…!

След търпеливо изчакване четворката бе нахлула в гостната и Габриеле, с тихи стъпки, бе изненадала Арон. Дионисий се нахвърли върху водача и с огромната си маса го повали на земята. Със силата, която притежава „летящ прилеп“, можеше трудно да се прецени кой ще е победител. Арон също бе мощен и неслучайно водач на стадото. Резкият му отскок залепи и двамата на тавана, който бе висок най-малко няколко метра. С двойно салто във въздуха граф де Мол също се намеси в борбата. Почти сплеснати от удара, вкопчените един в друг смъртни врагове се бореха за Усмирителя. Дионисий знаеше къде е и искаше да се докопа до него, преди Арон да може да го използва.

Част от ръката и езика на водача висяха откършени и това му причиняваше болка. Без тях той трудно можеше да стигне до целта си. Тогава граф де Мол, с точен и премерен скок, довърши борбата. Той откърши и другото крило и с бързо движение изпревари Дионисий, като впи острото жило на опашката си в артерията на Арон. От тук на там бе лесно да достигне Усмирителя.

Усмирителят или по-точно душа на почти съвършена субстанция, водеща началото си от старо време, бе самият Ахиле. Като дух от затворено шише, той бе готов да изпълнява нареждания на притежателя си. В случая граф де Мол бе новият господар.

— На вашите услуги, графе! — зачака заповед Ахиле.

— Как да парализирам другите?

— С езика си ме извади, а с крилото ме насочи към дадения обект и той ще бъде под твоя власт.

След минути всички бяха подчинени на графа. Притиснати един до друг те лежаха на каменния под и с пречупени крила и изтръгнати езици чакаха последните си мигове. Единствено Ксинтия бе в ръцете на Уилям и със сълзи на очи го зацелува с изваяните си устни.

За де Мол всичко бе решено и ясно. Той искаше да освободи душите, да скъса сребърните нишки и да пусне субстанциите сами нагоре.

— Скъпа, да вървим към стадото. Имаме много работа. Ние също трябва да умрем, но ще се видим в Отвъдното. Може би няма да си спомняш за съществуването си като Ксинтия от Нидерландия, нито пък за мен, но сигурно ще се вселим в други тела и навярно ще бъдем пак заедно — каза гордият граф с решителен тон.

С помощта на Ахиле той скъса сребърните нишки на летящите влечуги и замъкът засия като огрян от сто слънца.

* * *

— Умирам! Това е краят! Какво ли ме чака!? — изрече с трудност мъжът, намиращ се в сферата на Йоманда-Райдсма. — Или всичко е едно нищо? Напразни илюзии за продължаване в Отвъдното.

— Не го прекъсвай точно сега — прошепна докторката на Йоманда. — Остави го да излети! Ако това бъде записано, то ние ще видим какво е зад непроницаемото за нас Отвъдно.

Досега те можеха да видят графично на монитора преживелиците на пациента в минали съществувания отпреди три столетия. Това бе възможно, благодарение на новата, усъвършенствана, компютърна програма на Кейс де Граф „Мегахейст“. С успех те записаха превъплъщенията на доброволеца Петер и неговата половинка Александра, като обитатели на стария холандски град Лайден, под имената на Ксинтия и граф Уилям де Мол. Отличният старохоландски език нямаше нищо общо със сегашния им холандски, с източно-европейски акцент. Това доказваше хипотезата за преминаване на душевната субстанция от едно умиращо тяло, след престой в Отвъдното, в раждащо се друго тяло.

Задачата на изследователките бе, с помощта на новите програми на Кейс, да разберат и запишат всичко на лазерни дискети. За целта отлично пасващото семейство, доброволци от България, играеше не по-малка роля. Намерението им да разкрият до голота душата си, ги правеше дръзки и непоколебими в начинанието.

Опитите продължаваха вече няколко седмици и успехите на двете екстрасенси, Йоманда и Райдсма, се редяха един след друг. Вестниците бяха полудели и на всички първи страници бе поместена сферата, в която се редуваха, ту Петер, ту Александра.

С първата програма на Кейс де Граф се постигаха смътни образи на монитора, но пък придружени с ясни, отчетливи изречения на доброволците. С доказването на теорията, че те са обитавали древна Нидерландия, посредством отличния им холандски език, който използваха при разказите, бяха станали едва ли не герои.

Но опитите не бяха спрели дотук. Двете жени изследваха всичко, което можеше да доведе до оформянето на силна и доказуема теория. Досега с програмата „Хейст“, те можеха да надничат в скритите резерви на душата и да лекуват болести, като рака и спина. С разширената и многобайтова програма, плюс умението на такива таланти, като двете големи в хипнозата холандки, се проникваше в мозъка по-надълбоко. На монитора се виждаше образ от миналото на доброволците, макар и мътно графично изображение.

Създаването на най-новия софтуер, бе съпроводено от много тежки душевни разстройства на програмиста и трябваше да го изчакат, за кой ли път, да излезе от дома за душевноболни. Най-после програмата бе готова и вкарана в извънредно мощния компютър.

След гледането на материала за преживяванията на Петер и Александра, изследователките се натъкнаха и на факта, че всички сегашни човешки връзки се преплитат с минали такива и че времето с партньор, с когото живееш в момента, отговаря на предишно такова. Дали щеше да се потвърди това в следващи животи на двойката, беше въпрос на време.

— Готови за запис! Натисни ентъра, настройка на вълновата честота на сензорното поле. Старт! — изкомандва Йоманда и двете се залепиха за монитора.

Петер бе в сферата, окичен с всевъзможни кабели, свързващи слепоочието му с интерния вход на компютъра. Под хипнозата на докторката той бе насочен отново към стария град Лайден и към последния му миг преди раздялата с тялото си, и към края на живота му, като мъдър и всеотдаен граф, избавил тогавашна Нидерландия от напастта на „летящите прилепи“.

* * *

— Това ще е краят — каза графът и затвори очи. — Заповедта на краля трябва да се изпълни. Длъжен съм!

В Хохландската църква щеше да се разиграе истинското велико събитие.

Тялото на Уилям де Мол бе проснато в средата на църквата. До него лежаха безжизнени всички, които преди можеха да се нарекат „летящи прилепи“. След скъсването на сребърните нишки, актьорите от сцената в замъка на Борсбом бяха вече мъртви тела. Графът ги бе зарил всичките долу, в блатото и множество комари и жаби се опитваха да смучат от разлагащата се плът на най-важните особи в стадото. С напрегнат полет, той и Ксинтия, доближени един до друг, достигнаха високата църква. Там никой не подозираше, че идва краят. Захванати здраво за свода те очакваха поредното излитане на субстанциите нагоре, към Отвъдното.

Току-що пристигналите се извисиха на челното място, което по принцип бе на Арон.

Стадото притихна. Граф де Мол заговори тихо, но отчетливо и ясно:

— Арон е мъртъв, Дионисий също. Аз съм новият водач и новият палач. Всички вие ще трябва да се разделите със земния живот. Душите ви трябва да са свободни, за да протича естественият ход на живота. Всеки един от вас го очаква ново превъплъщение. Великият Ахиле го обещава. Той е вече в мен и желае промяна.

Тълпата „летящи прилепи“ замръзна. Някои от тях понечиха да се отделят, но парализиращата сила на Ахиле ги настигна начаса и тогава всички се ужасиха от първите екзекуции. Крилата им като заледени висулки се стопиха пред погледите на останалите, безформените змиеподобни тела конвулсираха и люспите им се лющеха. Голотата им се задълбочи дотам, че вените и артериите започнаха да се оголват. Пукаха се и от тях като фонтани заблика кръвта, събирана от умъртвените преди това жертви. „Убийците-прилепи“ постепенно придобиваха предишните си човешки форми, но това бяха само едни трупове. Изцъклени очи и недоразвити ръце, някъде с по един, някъде с по два окърнени пръста се търкаляха по мръсния под. Неистови, жални звуци, примесени с цвърчене се отделяха от разкривените, беззъби, човешки развалини. Ярка светлина се разля в Хохландската църква. Хиляди светкавици обвиха умиращите тела. От всяко едно излизаха душевни субстанции, по две-три или цели дузини. Те можеха да се видят под формата на леки сияния, движещи се плавно нагоре. Бяха навярно щастливи, защото липсваха вече свилените, сребърни нишки, които ги задържаха в изродените „прилепи“.

— Това бе наказанието за неразумните, които се осмелиха и дръзнаха да избягат! — поде новият водач Уилям де Мол. — Вашият и моят ред идва сега. Просто нишките на всички души, затворени във вас, трябва да бъдат освободени. Ахиле ще ни избави. Това не е смърт, това е освобождение!

При вида на останките от „бунтовниците-прилепи“ всеки зачака примирено своята участ. Ксинтия също бе потресена. Тя се бе свила в прегръдката на своя любим и чакаше освобождението. Не съжаляваше, защото знаеше, че това е в името на доброто.

— Ксинтия, приготви се! Обичам те! — зашепна графът и с последна трепетна прегръдка обви красивото и любимо, черно цвете.

— Смъртта не е краят! — даде отговор на прегръдката тя.

Ахиле впрегна всички „летящи прилепи“ в едно и сътвори от тях за последен път Майката. С нежен полет тя се понесе нагоре, като остави змийските люспести кожи и нокти вече без свилените свръзки със земните тела. Нишките бяха прекъснати от Ахиле и така мистерията на Лайден бе разрешена. Всички „прилепи“, включително графът и Ксинтия, повече не съществуваха…, може би само един, Роб Бургот, ако се съвземеше до сутринта, ако грейнеше слънцето и ако бе достатъчно интелигентен. Все въпроси, които тежаха в полза към гибелта на Роб. Бъдещето щеше да реши дали ново нашествие на „прилепи“ ще зароди този Роб Бургот или просто ще умре. Графът не бе помислил за него.

* * *

— Умирам! Това е краят! Какво ли ме чака!? — изрече с лека уплаха графът и продължи разсъжденията си. — Или всичко е едно нищо? Напразни илюзии за продължаване в Отвъдното.

След общото излитане на стадото, всички души бяха свободни. Майката бе само едно средство за по-лесно придвижване към прехода между реалния свят и неизвестното. Границата лесно и безболезнено се минаваше от много душевни субстанции, обединени и водени от стар дух-водач. Във войните, такова излитане на душите на многото убити и преминаване в Отвъдното, също бе съпровождано от стар дух. Когато ставаше поединично, разликата се състоеше в това, че субстанцията напуснала тялото, кръжеше в пространството над трупа и мъчно се отделяше от миналото на индивида и неговите близки. Имаше също и възможност да бъде притеглена в царството на „гойките“, ако бе бавно подвижна и водила покварен живот.

Границата бе близко и всички души я чувстваха с непознатите за тях нови органи.

След излитането Уилям де Мол, вече във формата на сияеща душевна субстанция, се почувства лек като перо. Летенето бе приятно, въпреки всички земни представи за невъзможността човек да лети. Той виждаше всичко: високия покрив на Хохландската църква, широката река Рейн, стария, великолепен Лайден, вятърните мелници. Той видя и Ксинтия, която бе наблизо, гледаше към него и му се усмихваше. Тя бе същата красавица, с дълга черна коса, дълги бедра, изящно лице. Но всичко бе така прозрачно, че Уилям се уплаши, когато реши да я погали и нищо не усети. Неговата ръка така и се стопи в ръката на Ксинтия. Той понечи да каже нещо, но от устата му не излезе никакъв звук, искаше да й каже, че е невероятно щастлив, че я вижда и че я обича с още по-голяма сила. Видя и разтварянето на устните й, нейното желание да каже нещо, но не се получаваше нищо. Това го обезпокои…, но не за дълго.

„Хей, графе, използвай развития си резерв. Помисли и насочи мисълта си към нея.“ — чу в главата си звучене, което преди можеше да окачестви като гласа на Ахиле.

„Добре, да опитам тогава — рече си Уилям и изстреля заряд от енергия към любимата си. — Ксинтия, моя обич, страхуваш ли се? Опитай да помислиш нещо и ми го прати.“

„Уилям, аз те чувам, без да ми говориш. Обичам те и съм щастлива, че пак сме заедно, дори и след смъртта. Не ме е страх.“ — чу той мислите й.

Границата. Никой земен не би могъл да си представи каква красота излъчваше и какво спокойствие те обземаше, само като я погледнеш.

Глава 3

Анакондата

Анакондата тихо се плъзна по жилавите листа на вековната джунгла. Целта бе, колкото се може по-бързо да се добере до плиткия залив на Широката река. Усетила идващото стадо рогати чифтокопитни, тя искаше да се зарови в тинята и да чака някоя жертва. В движенията й се чувстваше нетърпението, жаждата за кръв. Почти два месеца не бе вкусвала нищо и силите я бяха почти напуснали, но желанието бе все така неописуемо голямо. Огромното туловище, което тя влачеше, се плъзгаше все пак с лекота, защото плисналият дъжд насърчаваше вълнообразното й плъзгане. Предпазливостта също влизаше в сметките на змията, защото вечният й враг, Големият кайман, бе винаги там, където се очакваше я стадо, я отделен топлокръвен екземпляр да пие вода от плитките заливчета на реката. Красотата, която излъчваше тялото й, съвпадаше с обкръжаващата я среда. Вековната джунгла, вечно зелена, бе наситена с всевъзможни лиани и широколистни дървета. Растенията, жилави и яки, създаващи впечатление за един в друг оплетени врагове, бяха недвижимата част от децата на джунглата. Другата, движимата част вреше и кипеше. Животът тук бе жесток. Винаги някой дебнеше другия и обратното. Анакондата бе едно от децата на джунглата.

Едва достигнала плиткия залив, някакво предчувствие се промъкна в продълговатия й мозък, изпълнил целия скелет. Опасността висеше във въздуха и тя знаеше, че без борба няма да се размине. Разбира се, при успех, огромната змия си осигуряваше още седмици наред спокойно, дремливо състояние.

Вече заровила се достатъчно добре в сивата тиня, Анакондата се стремеше да не издава присъствието си. Можеше дори да се определи, че това не е змия, ами просто врасъл клон от близкия столетник. Идването на стадото бе въпрос на време и тя го знаеше много добре. Важното бе дотогава да не я забележи Големият кайман.

Последният двубой с него й нанесе много рани и трябваше да чака няколко месеца полужива полуумряла. Кайманът бе страшилището в плитките заливчета на Широката река. Той не прощаваше на никакво животно, което идваше да задоволи жаждата си в бистрата вода.

Със силно развитите си сетива, разположени на гърба, змията почувства раздвижване на водата над нея. Това бе той.

Големият кайман, крокодил с туловище, колкото голям дънер на столетно дърво, бе усетил също идването на стадото и също се готвеше да вземе своя пай. За Анакондата той и не помисляше, защото просто я смяташе за умряла. Затова и не обърна внимание на дъното, където се бе заровила тя. Отмина и продължи да плува към следващия залив.

Змията отклони вниманието си от отминаващата я вече опасност и го насочи към идващия дивеч.

С предпазливи стъпки водачът на стадото настъпи във водата. Разбира се, той бе проследил плуващия кайман, който се отдалечаваше от мястото на водопоя. Едрият мъжкар спокойно даде пример на останалите, като натопи муцуната си и изпръхтя. Анакондата изчакваше всички да навлязат и тогава щеше да избере подходящата за нея жертва.

Ягуарът, с когото змията няколко пъти се бе била и отървала с леки рани, също се готвеше за лов. Изкарал цяла нощ на Столетното дърво, спотайвайки се зад дебелите клони, той бе набелязал вече своята жертва. Това бе младо рогато сърне, с особена осанка. То пиеше с такава грация, че дори Ягуарът му завиждаше, но законът на джунглата си казваше думата и просто трябваше да се случи.

С пресметлив и точен скок Ягуарът се намери върху гърба на набелязаното сърне. Нищо неочакващото животинче се опита да подскокне, но ужасът, който го бе обсебил, бе парализирал всичките му мускули. Хищникът, със заучено движение, събори нещастното сърне във водата. Бликналата алена кръв го зашемети.

Анакондата, със светкавично движение, също се стрелна към първото животно, попаднало в обсега й. За нещастие, то бе същото, което и Ягуарът бе избрал.

По странно съвпадение и Анакондата, и Ягуарът се намериха един до друг. Един захапал сърнето за врата, а другият за задните крака. Змията, все още не осъзнала създалата се ситуация, започна да увлича жертвата в по-дълбокото. Хищникът почувства увличането и един силен обръч от туловището на влечугото да се увива около задницата му. Реакцията му бе незабавна. Той захапа студеното и жилаво месо на змията. Разбира се, това не му се отдаде лесно, но бе достатъчно, за да разбере Анакондата, че нещо не е наред.

За кратко време те се отказаха от сърнето и започна борба на живот и смърт между тях. Повече шансове имаше, разбира се змията, защото битката се водеше във водата. Обръчът се затягаше все по-силно и по-силно. На всяко издишване на Ягуара, Анакондата затягаше хватката си и с всяка секунда силата му намаляваше. Ако битката се водеше не във водата, а на сушата, хищникът знаеше как да постъпи. Неговата захапка бе също не по-малко смъртоносна, но тук в реката, той започна да гълта вода и това го обърка. Отпусна челюсти и помисли за отстъпление, но змията го бе завлякла вече доста в дълбокото. Под водата двете тела образуваха такъв водовъртеж, че пиещите животни стремглаво се разпръснаха и побягнаха във всички посоки. Само Големият кайман, усетил заплаха в царството си, се запъти към мястото на битката. Останал без въздух, Ягуарът се бе отпуснал и изпаднал в безсъзнание. Змията го бе вече така обвила, че хватката едва ли можеше да бъде разпусната скоро. Усетила победата, Анакондата повлече жертвата в плиткото, за да почне гощавката. Тъкмо когато излизаше на повърхността на водата, тя усети силен удар от шип на крокодил. Шипът на Големия кайман се заби дълбоко в жилавото тяло на змията. Тя започна да потъва в по-дълбокото, разпускайки вече конвулсиращата жертва, усещайки края, своя и този на Ягуара.

* * *

Смъртта на граф Уилям де Мол бе изпълнила екрана на монитора и наблюдаваното от двете екстрасенски, Йоманда и Райдсма, бе вълнуващо събитие за участниците в експеримента. Графичното изображение бе хвърлило във възторг наблюдателките. Откъсналата се от тялото на графа душевна субстанция, изглеждаше на екрана като прелестно сияние. Сребърна, полупрозрачна, с вплетени едни в други свилени нишки, тя бе приела формата на Уилямовото тяло. До него се виждаше и душата на Ксинтия. Те пътуваха нагоре към Отвъдното.

В лабораторията напрежението бе достигнало връхната си точка. Двете жени се надяваха, че някога ще видят Границата и тайно си пожелаваха да се случи точно сега. Програмистът бе предупредил, че за това трябва още по-мощна и по-усъвършенствана програма.

Наближаваха целта. На екрана лъчението се увеличи и цветовете добиха по-ярък оттенък. Сребърните субстанции се промениха видимо в златистомлечни сияния, а формата на телата започна да се разпада. Мъгла обзе целия екран. Границата бе достигната. Двете души бяха преминали в Отвъдното.

Мъжът в сферата потрепна. Лицето му придоби благи и меки черти. Явно, бе го обзело спокойствие. Доброволецът Петер понечи да отвори очи, но все още не му се отделяше от преживяното отвъд.

— Петер, какво усещаш? Какво? Кажи поне дума? — тих звук се отдели от устните на Райдсма и тя добави. — Чуваш ли ме?

Изведнъж лицето му се промени и доби свиреп вид. Тялото му започна да се извива като на змия. Някои от скенерните проводници се отлепиха. Настъпи суматоха в лабораторията. Експериментаторките извикаха по фона дежурния компютърен техник. Екранът сменяше различни неясни картини. Мрежести очертания на множество дървета, вода и зеленина.

— Той се намира на ужасно много време назад в миналото! — установи техникът, изчислявайки с модулната таблица времето. — Може би ще ви се стори невероятно, но това е 5000 години преди Христа. Трябва да настроя екрана, а вие, скъпи, започвайте да се врете в мозъка му, иначе ни е спукана работата.

На екрана се появи ясен образ. Плитък залив, с прозрачна вода, обграден от джунгла и множество животни. За изненада на всички се появи не човек, а змия…, Анакондата!

— Значи твърдолинейната, научна теория се сгромолясва. Така и предполагах, а ето и доказателството — прошепна повече на себе си Йоманда.

* * *

Научила за новите вести от „Дейли Телеграф“, намиращата се в Лондон Александра, бе взела незабавно първия влак и се бе отправила към Холандия. След прегледа на видеоматериала, на който Петер бе превъплътен като анаконда, тя се замисли и тръгна към лабораторията. Пред входа на зданието множество фотографи и журналисти искаха да изкопчат някоя дума за взетото й участие в научната конференция в Лондон и за състоянието на съпруга й. На тази конференция Александра бе лектор. Разбира се, тя искаше с удоволствие да отговори на въпросите, но просто нямаше време за тях. От новините бе научила, че съпругът й лежи в дълбока кома и дори и двете специалистки не можеха да го извадят от нея. Тя бе загрижена за него и със сълзи на очи влезе в компютърната зала. Отправи се към сферата и го погледна. Петер лежеше спокойно, без никакво трепване дори на мускул по лицето му.

— Доктор Райдсма, какво сте направили с него? Къде е сега? — запита тя и понечи да отвори капака на сферата.

— Спокойно, Александра, всичко ще се оправи, само ни трябва търпение. Много зависи от програмиста Кейс де Граф. Той работи по новата програма и обеща, че утре ще е готов. Ако не полудее пак.

— Как така ще полудее? Вие ще го оправите, нали, докторке!? — в гласа й се чувстваше молбата на давещ се човек.

— Не ни позволяват от „Филипс“!

— Все пак, обещайте ми! — настоятелно ридаеше отчаяната жена и бършеше сълзите си.

— Добре, обещавам! — каза Райдсма и прегърна треперещата Александра, продължавайки с по-весел тон. — Слушай, има нещо интересно и се иска само твоето разрешение. Екстрено отпуснаха средства от американска Оклахома и в момента монтират втора сфера, с която ще можем и двама ви да следим на екрана. Разбираш ли!?

— Да разбирам… и мен в кома значи!?

— Хей, на теб никога не ти липсва източно-европейският хумор, но не е така. Просто това не е кома, ами в този момент той е във вътрешна борба, а пък и дисковото устройство няма нужната бързина да преработи данните. Така поне обясни техникът.

— Искаш ли да опитаме във втората сфера с теб? — намеси се Йоманда. — Току-що съобщиха, че е готова за употреба.

— Ами да влизам — реши се набързо Александра и каза на ухото на докторката. — Да видим какъв звяр пък аз съм била?

— Какъвто и да си, то ти си най-милият звяр, когото досега познавам — прошепна, слагайки скенерите по тялото й, Райдсма.

* * *

Боата следеше неотлъчно, но винаги от разстояние Анакондата. Имаше респект от нея, но същевременно и чувството, че трябва да се пази. Преди време тя бе свидетелка на борбата с Големия кайман и в последния момент се бе намесила. Тогава бе отвлякла вниманието му от вече умиращата Анаконда и го подмами из дълбочините на залива. Само тя знаеше за пещерата и се бе насочила към нея. Бе се изплъзнала от острите му шипове. След това незабавно се бе върнала към мястото на битката. Анакондата бе полумъртва, просната в тинята. Тогава тя я обвърза със силна хватка и я повлече към пещерата.

Два месеца Боата лежеше до нея и поддържаше телесната температура, като всеки път се увиваше около й. Искаше да я спаси. Разбира се, Анакондата не трябваше да знае това, инак би се разиграла любов и не се знаеше как ще свърши. След любов Анакондата винаги убиваше. И това Боата го знаеше. Обичта й бе голяма, но трябваше и да се пази. Затова, когато Анакондата започна да потрепва в тайната й прегръдка, то Боата напусна ложето. От разстояние следеше как любимата й се съживява и как тръгва на лов.

Боата също усети идването на стадото и се шмугна в листата до залива. Тя почувства Ягуара, който бе на Столетника, скокът върху сърнето, битката с Анакондата, идването на Големия кайман. Бе в непосредствена близост и трябваше да се намеси. Искаше пак да спаси любимата, с която желаеше така страстно любов. Любов, която не можеше да се осъществи, но любов, която бе нейният живот.

Шипът на каймана, забил се в туловището на Анакондата, се прекърши под яката хватка на влязлата в борбата Боа. Бързата й намеса промени изхода на битката, но само временно. Анакондата бе зашеметена и с последни сили стискаше двете огромни челюсти на крокодила. Ако не ги бе улучила с примковата хватка, отдавна да бе разкъсана на парчета. Шипът й причиняваше болка, но след намесата на Боата, тази болка секна. Огромната змия усети намесата на друго същество и то намеса в нейна полза. Боата не можеше повече да се прикрива и явно се омота около корема на каймана, с риск да бъде разкъсана от острите му нокти. Анакондата разбра всичко и като че ли й се вляха нови сили. Любовта й към Боата отдавна се таеше в нея, но също и желанието да я изяде след това. Сега си казваше, че ако спечелят битката, то ще я остави жива. Само да победят.

Големият кайман не бе вчерашен, а и неслучайно името му бе Големият. С рязко движение той разпра, със свободния си крак, корема на Анакондата, след което започна да търси Боата. Но Боата бе хитра. Почувствала лигавия корен на Столетника, тя го обхвана с опашката си и го насочи към крака на крокодила. Той замахна силно и това, което искаше хитрата змия се получи. Кракът му се заклещи между корените на Столетника и дори силата, която притежаваше, нямаше да може да го спаси. Започна да се върти лудешки, за да се освободи, но това още по-силно затягаше заклещения му крак.

Змиите, усетили края му, отпуснаха смъртоносната хватка и се устремиха нагоре към повърхността. Анакондата, с разпран корем, имаше малки шансове да оживее и полужива се остави на Боата да я повлече из плитчините на залива.

* * *

На двата екрана, образите като че ли бяха едни и същи. Разликата се състоеше в това, че събитията се виждаха под различен ъгъл. Като че ли две камери снимаха един и същи филм. Случката и времето бяха едно. 5000 години преди Христа. Изводите, които направиха двете научни експертки, съвпадаха с предварителната теория, която те защитаваха от години. Доказателства досега никой не можеше да поднесе и затова скептичните научни среди се подсмиваха и казваха, че това са само фантасмагории. Те, както и всеки земен разбира се, вярваха само на очите си, а не на приказки и предположения. Но сега всичко се обръщаше с главата надолу. Доказателствата бяха налице и щяха да запушат устата на твърдо мислещите.

— Дори и преди толкова много години те са били пак заедно, въпреки разликата в сортовете — отбележи Йоманда, гледайки задълбочено в монитора. — Интересно нещо е любовта. Врагове в джунглата, а така да се обичат. Дали е било така винаги с тях?

— Сега идва интересното, може би… — не можа да се доизкаже докторката, защото това, което се виждаше на екраните, бе необикновено. — Петер е Анакондата и като че ли умира. Душевната му субстанция е над неговото тяло, а може би този път ще прескочим и зад Границата — надежда бликаше от очите на Райдсма.

* * *

С огромни усилия Боата завлече Анакондата на безопасното място в пещерата, там където два месеца се бе грижила за нея. Всеки допир с тялото на умиращата змия пораждаше в нея любовна тръпка. Както и преди, Боата се омота плътно о туловището й и започна да предава своите биотокове. Част от живителните й сили преминаха в Анакондата. От разпрания корем на тежко ранената змия се стичаше на талази слузесто вещество, примесено със синя, мръсна течност. Боата чувстваше, че настъпва краят на любимата, но все пак, с непоколебимо желание за любов, продължи процеса на всеотдаване.

За миг Анакондата потрепна и помръдна. Тя осъзна веднага любовната тръпка. Обвилата я Боа също усети, че дългоочакваният момент е настъпил. Двете змии се вляха една в друга, притиснаха още по-силно своите тела и предсмъртната любовна оргия започна с пълна сила. За Боата това бе най-великолепното преживяване, случвало се някога в нейното съществуване.

Анакондата се отпусна. Боата знаеше какво може да се случи след физическото удовлетворение. Решително влезе с опашката напред в разпрания корем на любовницата си. Тогава се получи все пак това, от което тя се страхуваше. Анакондата я погълна с широката си, изпълнена с остри зъби уста. Оттам нищо не излизаше живо. Гърчовете на доскоро любещите се змии се превърнаха в последни конвулсии. Смъртта настъпи едновременно и за двете…

* * *

— Пак умряха заедно! — със замислен поглед промълви Райдсма.

— Наблюдавай душите на змиите, пардон, на Александра и Петер! Докторке! — възторжено извика Йоманда. — Очертанията на субстанциите са във вид на влечуги.

И наистина, на екраните ясно се очертаваха сребърните души на две змии, във формата на полупрозрачна материя, които се бяха устремили нагоре към Границата.

Границата с Отвъдното този път се появи сравнително много бързо. Ясното сияние предвещаваше нейното приближаване. Екраните се изпълниха с ярка светлина и субстанциите на змиите се разпръсна в плътна мъгла. Компютърът се задъхваше. Екраните побеляха. И този път не успяха да видят Отвъдното. Явно трябваше да се изчака Кейс де Граф, с направата на новата програма.

Двамата съпрузи, поставени в сферите, отвориха очи едновременно и озадачено се погледнаха. Екстрасенските веднага се отправиха към тях. За по-плавното преминаване в действителността бяха необходими и техните способности.

Глава 4

Проститутката

Тогава тя се свести и потръпна. С много, много воля младата жена започна да дълбае с ръце в твърдата земя. Цената на това начинание бе спасяването на собствения й живот.

След като Фелисия бе пропаднала по невнимание в едно от пещерните образувания на Голямата Монтана, тя лежа в безсъзнание няколко часа ни жива, ни умряла. Кухините представляваха дълбоки дупки в земята и бяха разпръснати из цялата величествена планина. Долу в подножието се бе разпрострял златарският, новопостроен град Нова Монтана. Треската за жълтия метал, обзела по-будните новодошли пришълци на Америка, си казваше думата. Борбата за парче злато бе безмилостно жестока.

Току-що пристигналата от Стария континент Фелисия не знаеше много за жестокия живот на Нова Америка. Тя си спомни за двумесечния принудителен престой в меките сатенени завивки на Мадам Сошо от едноименния вертеп „Сошо“ в Париж. Изгрялата й звезда на най-търсената девица-проститутка, обаче едва не й струваше главата. Затова и избяга в Дивия Запад.

Изтънчени господа от най-отбраното тогавашно общество посещаваше „Сошо“. Цената за един ангел често надхвърляше и най-дръзките представи за платена работа, но качеството пък бе на висота. Самата Мадам бе работила години наред като проститутка в бранша и владееше до съвършенство тънкостите на професията. Знанията й се разпростираха много добре и в мръсната страна на занаята. Покварата и всички лукави методи също се числяха към аксесоарите й. Връзките й, както във висшето общество, така и в подземния свят на Париж бяха еднакво силни. Подборът на нейните ангелчета бе част от тъмната страна на високия залог в живота й. Мадам наемаше бивши клиенти на вертепа, убийци по призвание, за търсене на красиви и надарени момичета. Отвличанията бяха отличителна черта на доставките. Живата стока пристигаше в замъка й извън Париж и там момичетата биваха обработвани с жестоки пособи за предстоящата им работа като проститутки. Самата Мадам преди три-четири десетилетия бе изпитала тези пособи върху себе си и сега искаше да си върне на света. Затова тя бе безскрупулна и нагла.

Един от наемните убийци бе Маркизът. Прякорът му имаше нещо общо със самата титла, защото той бе издънка от известния благороднически род Дю Боа. Отхвърлен от фамилията, заради увлечението му по жени и побоища, той бе хванал лошия път на покварата. Физиката му напълно отговаряше на изискването за наемен убиец. Дори и четиридесетгодишен той имаше мускули, от които всеки противник потръпваше. Неслучайно бе страшилището на Париж.

Фелисия, израснала в обикновено, френско, селско семейство, безгрижно бе обикаляла полянките в околностите на Лил и безброй пъти се бе наслаждавала на залязващото слънце, заедно с приятелката си Жана. Красотата на Фелисия тревожеше родителите й. Девойката растеше и формите й подлудяваха всички в селото. Надарена с пищни гърди и високи бедра, грациозна в движенията си, тя наподобяваше лебед, излитащ в неизвестното.

Много момци от тази част на Франция жертваха несгодите по пътищата, само и само да зърнат омайната Фелисия. Предложенията за женитба бяха неизброими и всеки момък я искаше. Родителите й също желаеха по-скоро да се омъжи, за да мирне околността и да не се говори толкова за тях. Високият морал в семейството бе дал своя отпечатък в държанието на девойката. Тя излизаше само с нейната приятелка и се пазеше от прииждащите на талази кандидати.

Разбира се, приказките за цветето достигнаха и до Париж и Мадам веднага бе изпратила Маркиза да разузнае, що за слухове се носеха из Лилската околност?

На сутринта той бе впрегнал каляската с осемте коня и настанил се в мекото канапе, бе заповядал на кочияша да тръгва за Лил.

Валеше като из ведро. Близо седмица не спираше проклетият му дъжд и това задържаше придвижването му. Пиенето на кралското вино държеше скуката на разстояние от Маркиза. При пристигането в Лил той се настани в странноприемницата „Хубавата Франсоа“ и му трябваха няколко часа, за да изтрезнее.

На другата сутрин се бе преоблякъл като обикновен селянин, яхнал един от конете си, въоръжен до зъби под селската роба, бе потеглил сам. Пристигна сравнително бързо в селото на Фелисия и се ориентира в правилна посока към дома й.

Изчака я да се появи. Първата мисъл, която го обзе, след като я видя, бе:

„Невиждана красота! Тази девойка ще е моя завинаги!“

Фелисия, нищо неподозираща, се усмихна към него и задържа погледа си по-дълго, отколкото го правеше към другите момци. Маркизът изглеждаше наистина много добре, дори в селската роба. Въпреки леко посивелите дълги коси, чарът му се открояваше с пълна сила. Едрото му тяло бе така добре сложено, че красавицата неминуемо потрепери. Женското в нея заговори.

Бащата и майката наблюдаваха от прозорчето. Майчиното сърце се бе свило, предчувстващо лошото да идва. Бащата усети в Маркиза нещо неестествено, което му подсказваше, че в този великан се крият неимоверни сили и лоши помисли към неговото цветенце. Чарът на появилия се мъж бе само една маска, с която мръсникът често си служеше.

Така и стана. Маркизът веднага пристъпи към действие и с обаятелния си глас каза:

— Бонжур, мадмоазел! Радвам се да видя цветето на Северна Франция.

— Очарована съм от комплимента, но цветето е още малко — усмихна се Фелисия и продължи пътя си с разтуптяно сърце.

Тогава се случи нещо много бързо и изненадващо за всички присъстващи там. Маркизът пришпори коня си и с ловко движение се извиси над Фелисия. Грабна я като хищна птица и я запокити отпред на седлото. Няколко момъка, наблюдаващи отдавна силния мъж, веднага се спуснаха към него, като се надяваха бързо да освободят девойката и да спечелят сърцето й.

Бащата, видял да отвличат собствената му рожба, също се спусна към конюшнята за бързия си кон. Преследвачите бяха около дузина и в надпревара последваха похитителя, като надеждата се таеше у всеки пръв да настигне нежното цвете, отвлечено от хищния натрапник.

Досега се случваха чести побоища помежду момците, но никога не се стигаше до убийства. Счупените носове бяха редовните изходи от двубоите. Сега те се бяха обединили веднага срещу новия и непознат конкурент, въпреки че той превъзхождаше всеки един по сила и физика, но пък селската роба им говореше, че е като тях. Просто селянин.

Фелисия, здраво притисната, се чудеше какво да мисли. Дали е добре, че най-после се яви рицарят на нейния живот, дали е лошо, че така неестествено стана всичко?

Взел известна преднина пред групата преследвачи, Маркизът завърза здраво жертвата си за седлото и без да иска откри пред нея множеството оръжия под робата. Девойката усети чак сега измамата и изпищя неистово. Жестокият наемен убиец я удари не много силно, но достатъчно да я прати в безсъзнание и продължи вече без да чува писъците й.

Почти настигнат от младежите, той спря изненадващо и скочи с лекота на земята. Едно подсвирване бе достатъчно, за да разбере конят, че е необходимо да галопира с товара на гърба си към близката горичка и там да изчака господаря си.

Момците обградиха в кръг смеещия се подигравателно чужденец. Битката започна така светкавично, че двама от младежите паднаха веднага, покосени от забитите в гърлата им остри ками, излетели от робата на обградения. Точните движения на Маркиза не позволиха на останалите да направят нищо друго, освен да се стъписат и отдръпнат. Рукналата кръв от гърлата на двамата парализира дори мисълта на нападащите. С кръвожадна сеч, обученият до съвършенство наемник сееше смърт при всяко съприкосновение с противник. Няколко скока и салта разпердушиниха групичката и от нея останаха само трупове с разсечени вени. Отвсякъде шуртеше кръв. Никой не се избави от смъртта.

Второ подсвирване на Маркиза бе достатъчно, за да разбере послушният му кон, че всичко е приключило, както обикновено, в полза на господаря.

При видяната гледка Фелисия, току-що съвзела се, отново изпадна в безсъзнание. Това, разбира се, улесни Маркиза, а също и галопа на коня. По пътя за Лил те продължиха вече необезпокоявани от никой.

Бащата на красавицата пришпори коня си и последва групата, но когато пристигна на мястото на сечта, то той просто не повярва на очите си и съзнанието му се помрачи. Падна мъртъв.

Маркизът стовари полуживата девойка по тъмно в странноприемницата и веднага впрегна каретата. Кочияшът, предан до смърт на Мадам, разбрал спешността на операцията, скочи на мястото си и потеглиха със скъпия товар. Бързината трябваше да заличи следите на убийствата. Париж бе спасителният пристан.

* * *

Замъкът на Мадам Сошо. Това бе един стар замък, с високи кули, обграден отвсякъде с вода. След като забогатя достатъчно, Мадам Сошо де ла Морз, видя в него единственото място за изпълнението на пъкления си план, а именно да отвлича цвета на красотата на Франция и да печели много, много пари. Тук щяха да бъдат обучавани жертвите от закоравели и изкусни любовници, доскорошни нейни клиенти. Така бе правено с нея, така трябваше и тя да прави. Против човешката воля. Тогавашната съдържателка на вертепа, Мадам, на име Франсис, бе използвала един силен арабин, за да я изнасили и я бе поставила в ролята на най-красивата и търсена проститутка.

Възмущаваше се, но нямаше начин, трябваше да търпи и чака своя час. И той дойде. Сошо издебна една нощ Мадам Франсис и хладнокръвно я закла. Прехвърлила вината на арабина-изнасилвач, тя се бе освободила и от двамата. След това пое публичния дом и реши да си отмъсти на света.

Чула звука от тракащата карета Мадам Сошо с любопитство излезе навън, за да я посрещне. Това, което се появи пред очите й, надхвърли всички очаквания. Никога досега не бе виждала такава красота, такова изящество. Младата Фелисия, овързана със здрави въжета, бе хвърлена грубо от кочияша върху каменната настилка. Ужас се четеше в очите й след всичко преживяно досега. Отвличането и особено зверското избиване на младежите от Лилската област се оказа пагубно за нея.

Разбира се, Мадам Сошо знаеше как да постъпва в такива деликатни случаи и се сопна със злобен тон към кочияша:

— Ей, говедо, как си позволяваш такава грубост с това нежно девойче!? Веднага я развържете!

— Но, Мадам…? — заоправдава се кочияшът, но тя го заудря с бича, който носеше винаги със себе си.

— Не искам да чуя и дума от теб, Гритфилт! Вие сте зверове! — продължи тя, намигвайки на Маркиза.

Изглежда Фелисия се довери на жената и я прегърна треперейки, но чувайки обръщението „Мадам“, се досети къде се намира и попита:

— Добра жено, къде съм и какво означава всичко това?

— Скъпо дете, ти си в Париж и отсега нататък животът ти ще се промени. Ще станеш много богата, само ако ме слушаш добре, разбира се — отпусна прегръдката тя и продължи сухо към Гритфилт. — Сега я заведи в стаята на Лучия и тази стая ще стане временно нейна.

Близо месец Мадам й обясняваше неизбежността на положението, в което се намира. Къде със заплахи, къде с психически тормоз, властната собственичка на замъка й показа, че връщане назад няма.

* * *

След няколко дни Фелисия трябваше да бъде преместена в публичния дом на централната парижка улица. От разговорите Мадам разбра, че момичето още е девствено и това, разбира се вдигаше стократно цената. Първият, който щеше да е с нея, трябваше да плати цяло състояние за това си удоволствие. А ако бяха няколко…, тогава? Пъклен план се зароди веднага в главата на Мадам. Цената можеха да платят само четирима властници, които посещаваха скрито нейния бордей. Това бяха градоначалникът, племенникът на испанския крал и още двама маркизи, които владееха пазарите на Франция. От предварителната уговорка стана ясно, че и четиримата я искаха едновременно, независимо от цената. След тайния оглед в замъка те се бяха побъркали по нея. Дори кралският племенник бе заявил, че ако прелестната девойка е от благородно потекло, то той би я направил негова жена.

Денят, в който трябваше да се премести, Фелисия запомни много добре. Никога нямаше да забрави този злокобен ден.

След настаняването й в най-просторната или така наречената Оранжева стая, тя се чувстваше доста напрегната. Тогава Мадам я представи и на четиримата сластолюбци. Всеки един от тях бе платил по куп пари, достатъчни Мадам да си купи още по-голям замък.

Условието бе Фелисия да бъде едновременно и на четиримата. Маркизът бе научил от Мадам, че само лисото градоначалниче ще бъде тази нощ с девственицата и че той ще трябва да охранява дома от случайни любопитни посетители, но за подготвената от сводницата зверска оргия, никой нищо не бе му казал. Учуди го много и решението на Мадам да затвори дома и дори самият той да не се качва нагоре към Оранжевата стая. Защо?

Четворката пристигна и понеже бяха платили много, ги посрещна лично Мадам откъм уговорения заден вход. Само градоначалникът мина за заблуда през централната врата, охранявана от Маркиза.

Като глутница вълци те връхлетяха в Оранжевата стая, където Фелисия, треперейки, се бе сгушила на леглото. Четиримата разхвърляха скъпите си пелерини и започнаха да се събличат. Останали и без долни дрехи, те заразмахваха вдървените си членове и настървено налетяха върху нежното момиче. Започнаха да късат леката пижама и така я разголиха, че по тялото й не остана никакво бельо. Тогава те се стъписаха от пищността на това изящно създание. Гърдите й бяха вирнати нагоре. Тънкият й кръст, като че ли щеше да се прекърши, задните й части, така издадени и заоблени, бяха облети от мека, кадифена кожа. Загарът получен от многото излизане на слънце и къпане в бистрата рекичка, намираща се до бащините й ниви, я правеше така желана. Светло сините й очи обаче бяха изпълнени със страх. Русата й коса, увила се около талията, се заплете в ръцете на едновременно опипващите я мъже.

Всичко бе така необикновено за нея, че тя нямаше дори въздух в гърдите си, поне да извика или да простене.

Метнаха я на голямата спалня и пръв градоначалникът се намъкна между краката й. Остра болка я сряза и тя изпищя, като че ли някой я бе разрязал с остър нож. Тогава струйна кръвта. Тя се уплаши и изпадна в безсъзнание. Когато се свести, един от изнасилвачите бе пъхнал члена си в устата й. Едновременно с това той облизваше кръвта, която се бе спекла по топките на градоначалника. Останалите я лижеха навсякъде и помъркваха от наслада. Всеки един от тях бе минал по два пъти между краката й. Тя не усещаше нищо, само й бе страшно лошо и й се гадеше. Започна да повръща и пак загуби съзнание.

Маркизът обхождаше около вертепа и погледът му бе само нагоре към Оранжевата стая. След отвличането нещо се промени в него. Той бе болен от любов по Фелисия. Мадам не му позволяваше да се доближи до нея, защото го познаваше и знаеше, че може да провали всичко замислено.

Сега се чудеше дали да не нахлуе в стаята и да я грабне, преди този зъл и властен градоначалник да я опетни. Той мислеше да я отвлече повторно и да забегнат накрая на света. Но не смееше. Знаеше силата на Мадам. Една стъпка срещу нея и го чакаше бесилото. Затова трябваше да изтърпи само тая нощ. Надяваше се малкото лисо човече да не може да си свърши работата. След тази нощ, Мадам му бе обещала красавицата да бъде негова.

Когато дойде на себе си Фелисия се огледа и с уплаха видя как един от изнасилвачите бе извадил от една торба остър кол и го бе насочил между краката й. Другите трима я държаха здраво и се смееха истерично. Тогава тя изпищя толкова силно, че звукът раздра стаята и Маркизът го чу.

С бързината на светкавица той се спусна нагоре към Оранжевата стая. Вратата бе залостена, но за силата, която притежаваше, това не бе препятствие. Разцепил я на трески, той нахлу вътре. Неочакващ четирима изнасилвачи, Маркизът замръзна на място.

Колът насочен към Фелисия промени веднага посоката си към влезлия нахалник. Стъписването на Маркиза обаче не трая дълго. Трениран от какви ли не китайци и майстори на бойни изкуства, той хвана летящия към него кол и с изкусно движение го заби в стомаха на градоначалника. Кръв обля ръцете на стискащия кола дребосък. От гърба му се показваше острието, заедно с няколко пласта откъсната кожа.

Другите трима се спуснаха срещу нападателя, усещайки, че без бой няма да се размине. Налетяха на един път и това бе тяхната грешка, защото с висок и мощен отскок Маркизът нанесе саблени удари в гушите на двамата, а третия, със силен удар на крака, го накара да се превие от счупване на гръбнака. Такова светкавично развитие дори и той самият не очакваше, защото и четиримата бяха добре тренирани мъже. Но не всичко бе приключено така изведнъж.

С двойно салто племенникът на испанския крал го върна в действителността. Жилав и силен бе този застаряващ момък. С удар в гърдите, той накара Маркиза да отстъпи. Движенията на ръцете му наподобяваха въртяща се вятърна мелница.

Маркизът едва смогваше да се отбранява. Отскок отляво и силен удар го повали до тялото на полуживата Фелисия, която наблюдаваше с невярващи очи. Зашеметен, той изпусна координацията на движенията си. Плътна мъгла, като пелена, се спусна пред очите му.

Ловкият противник осъзнал, че великанът е в безсъзнание, се приближи да го умъртви окончателно. Спусна се, вземайки нож от запокитена ножница и тъкмо да нанесе последния убийствен удар, почувства режещ предмет да пронизва гърба му.

Фелисия, с последни сили, бе изтръгнала кола от убития вече градоначалник и с яростта на ранена тигрица го заби в гърба на испанеца. Той простена и се свлече до Маркиза.

Очите на девойката с ужас гледаха четирите кървави трупа на изнасилвачите. След миг тя се свлече и тупна до тялото на спасителя си.

* * *

И двата екрана помътняха едновременно, но този на Александра, за изненада на докторката, бе с няколко минути по-рано замрежен.

— Това значи, Йоманда, че Александра е Маркизът. Не мога да повярвам — с лека усмивка каза Райдсма. — Сегашната жена е била в миналия си живот мъж.

— Невероятно!

— Но да видим по-нататък! Кейс програмистът все още не е готов с новата програма, а дотогава поне да видим още нещо от превъплъщенията на тази чудесна двойка.

Екраните започнаха отново да се пълнят с бистри образи. Явно Маркизът и Фелисия идваха в съзнание.

* * *

Изнемощели, двамата отвориха почти едновременно очи. Силният Маркиз, осъзнал какво е направила Фелисия за него, я взе в обятията си и я целуна нежно по окървавената буза. Тя заплака.

— Да се махаме, скъпа, от този вертеп. Ако научи Мадам и двамата ще ни прати на бесилото — прошепна Маркизът в ухото й и продължи. — Тази нощ заминава един платноход за Новия континент, за Америка. Каза ми го Жорж, моя довереник. С него ще бягат и няколко обявени за издирване и за бесило.

— С теб ще замина и на края на света, погубителю и спасителю, мой! Само не знам, дали ще имам сили за това?

Маркизът заобиколи дома, носейки на ръце красавицата. Тъмнината ги обзе изцяло и те се изгубиха на път за реката Сена.

* * *

Фелисия се сепна. Спомените, които бяха нахлули в главата й бързо направиха място на действителността. Ровейки пръстта, тя напипа някаква огромна, хлъзгава и влажна опашка. Да, опашка на животно. Но какво животно може да има под земята с такава огромна опашка? Девойката се ужаси от мисълта, че това сигурно е „гойка“.

От местните индианци бе чувала, че тук в Голямата Монтана се появявали такива същества и трудно би могъл някой да се изплъзне, без да бъде разкъсан. Легендата казвала, че „гойките“ били слугите на Лошия дух на индианско племе. Носеха се също слухове, че те били нощем духове, а през деня се заравяли дълбоко в земята и там пирували. Но как? Никой не знаел.

Земята потрепери от изправянето на съществото. Пещерата, в която бе пропаднала Фелисия, не бе много голяма и животното почти я изпълни. Младата жена се сви в един от ъглите и зачака последния си час. Изправило се вече в цял ръст, тя можеше добре да го разгледа. Високо два човешки ръста, с люспеста кожа. Осем крайници, като на крокодил, завършваха с пет човешки пръста и много твърди остри нокти. Туловището бе на алигатор, но с мускули като на жребец. Опашката бе хлъзгава и с остър шип. Главата с два рога, излизащи от големи слонски уши. Сплъстената коса падаше над огненочервени очи. Изненадващо бе, че лицето му имаше човешки черти, които й напомняха за някой. Но за кой?

Мислеше, че сънува, когато чу „гойката“ да говори с човешки глас:

— Доста те следвах и под земята и във въздуха, моя любов, но те намерих най-после!

Тогава тя позна гласа и лицето на звяра. Това бе градоначалникът на Париж, когото Маркизът уби, за да я спаси.

— Да, точно така, аз съм самият градоначалник. След като умрях от кола, който ми заби проклетият наемник, аз дълго бродих над тялото си и над пищния Париж като дух. Разбира се, долните ми страсти не ми позволиха да премина Границата на Отвъдното. Пътувах дълго над океана и те следвах. Тук в Америка ме хванаха „гойките“. Нощем те са духове, а денем са това, което ме виждаш сега. Това е наказание. За да преживяваме като зверове, то ние трябва да убиваме и да носим душите на „майката-гойка“. Тук разбрах, че има място за съществуване и то близо до теб. Много съм щастлив, че най-после те намерих.

— Това е сън! Това не е възможно! — разтърка очи Фелисия, но действителността остана непроменена.

— Сега, скъпо същество, не знаеш колко съжалявам, че така постъпих с теб. Все пак аз съм този, който ти отне девствеността. Просто не трябваше да те деля с другите трима, които също са тук, под земята, но в момента спят при Майката.

— Тогава ме измъкни оттук, за да го докажеш — промълви Фелисия, с надежда, че ще й се размине.

— Добре, но знай, че ти си първата земна, която се е разминала със смъртта. Ако научи „Майката“, ще ме зарови за половин век още по-надолу, в магмата — каза тъжно „гойката“ и с рогата си направи такова завихряне, че за броени секунди се образува тунел под скалите и по този начин излезе на повърхността.

Девойката се бе хванала за опашката на животното-получовек и се намери, заедно с него, навън. Слънцето грееше с неотслабваща сила. Зеленината вдъхна нов живот на Фелисия. Но така и не видя кога и накъде изчезна „гойката“. Светлината убиваше този род същества, затова звярът бе се постарал начаса да се потопи в дълбините на земята.

Младата жена стана, олюлявайки се. До нея лежеше голяма буца. Така и щеше да си замине, ако не се бе спънала от нея. Метал! Това е метал, защото бе прекалено тежък, за да е пръст. Разгледа го и го почисти. Злато? Да, чисто злато! Това бе дело само на „гойката“. Но защо?

Красавицата се огледа. Никъде не се виждаше жива душа. Зарови огромната буца злато с помощта на един остър кол и постави кръст на няколко крачки разстояние. До мястото, където копаеше Маркизът имаше доста път, а буцата злато бе прекалено тежка, за да я носи, затова и постъпи така.

Тръгна си бързо, за да разкаже на любимия си невероятната случка. Надяваше се да го свари там.

* * *

Маркизът се просна на пепелявия под и от устата му рукна кръв. Ударът на Сивия Бен наистина бе професионален, но не и достатъчно силен, за да срази великана-французин, носещ името Маркиза. Поваленият, широкоплещест боец се изправи и подскокна с присъщата за него пъргавост. Скокът, който бе тренирал много години, бе почти перфектен. Използваше го за нанасяне на саблени, смъртоносни удари. С грациозен пирует Маркизът се намери зад не по-малко физически силния Бен. Темето му бе оголено и французинът само чакаше да се обърне, за да нанесе специалитета си, сабления удар. Бен не се забави. Инстинктивното му обръщане бе нормална реакция на стар боец, но той не бе очаквал чак толкова висок отскок и такъв сложен пирует от противника си. Вече бе късно за някаква друга реакция. Ударът бе смъртоносен. Гръклянът на Сивия Бен се прекърши и главата му увисна на плещите. Строполи се и умря без дори да гъкне.

Залаганията продължиха с още по-голяма настървеност. Забогателите златотърсачи намираха удоволствието в тези залагания, наречени „Спартанската смърт“. Наистина входната такса бе соленичка, защото всичко това бе незаконно. Не всеки можеше да си позволи да наблюдава двубоите. Повечето схватки завършваха със смърт или доживотно осакатяване. Бойците на терена бяха или закоравели професионални побойници, или наемни убийци, затънали в дългове, на които не оставаше нищо друго, освен да опитат или да победят и да станат веднага богати, или да умрат.

Маркизът не бе намерил този ден и следа от злато в дупката, която му бе отредена. Отчаянието го бе притиснало. С Фелисия се бяха разбрали, той да копае, а тя да пообиколи околността, за да търси някоя жила по планината. Бе я предупредил да внимава с пещерните кухини на Голямата Монтана. Също така й бе обещал, че няма да участва в „Спартанската смърт“, но явно безизходицата бе надделяла, а и мислеше, че до залез-слънце ще се прибере.

Публиката го аплодираше и го зовеше да продължи. Разбира се, ако знаеше кой противник ще му се падне, би продължил. Правилата бяха обаче такива, че противниците се представяха едва на тепиха и то с жребий.

Всеки от залагащите знаеше за руския богатир Миша и всеки знаеше, че досега той бе издържал вече месеци наред на безпощадната борба. Забогатял предостатъчно от тези победи, богатирът идваше все по-рядко, но не се знаеше кога и това държеше в напрежение и публиката, и участниците-спартанци. Само при мисълта, че ще се изправиш пред него, пред сигурната смърт, ти се смразяваха мускулите и двубоят бе предрешен.

Маркизът го бе виждал само веднъж, в първия ден на пристигането си, в бара на Дулфин Спинкс и тогава наистина бе потръпнал. Богатирът също го бе изгледал, защото може би с него бе и Фелисия. Неминуемо щеше да се стигне до схватка, но къде и кога, това все още бе въпрос на време.

Маркизът реши да продължи, съблазнен от леката победа над Сивия Бен, а и се надяваше да му се падне някой лесен противник. Беше му повече от ясно, че с копаене няма да забогатее скоро и оповести с ясно красноречив жест на ръката си, че ще продължи.

Овациите и свирканията се засилиха до такава степен, че той започна да се смущава. Никой друг не бе в състояние да взриви така публиката, освен само един. И това бе руската мечка Миша. И наистина той се появи на тепиха.

Истинска мечка в човешки образ. С две глави по-висок от Маркиза и два пъти по-широк, с огромен обрасъл корем, яки зверски крака, които здраво държаха двестакилограмовото туловище.

Започнаха да се дебнат. Богатирът, сигурен в победата си, бе дошъл като че ли само за развлечение. Маркизът разчиташе на огромния си опит и на отличното си обучение в китайските бойни изкуства.

Богатирът нападна пръв, отправяйки силен смъртоносен удар в главата на противника. Разбира се, Маркизът със светкавичен отскок избегна нападението и се претърколи по окървавения мръсен под. Усети тромавостта на руснака и си помисли за ранно решаване на битката. Пируетът със сабления удар би свършил отлична работа. Така и направи. Подскочи с все сила, за да достигне нужната височина и тялото му се завъртя в бесния китайски пирует. Намери се зад човека-мечка и зачака той да се обърне. Богатирът не се разтревожи ни най-малко и дори като че ли се обърна прекалено самонадеяно. Сабленият удар на Маркиза бе силен и точен. Той улучи гърлото на Миша. Какво обаче стана с ръката му, така и не можа да осъзнае веднага. Остра болка парализира дланта му. От гърлото на богатира се отлепи твърда кожа и падна дрънчейки на тепиха. Това бе предпазна, оцветена в розово, яка стоманена ламарина. Руснакът го погледна и се засмя кисело:

— Не е като при Сивия Бен, а французино…!? Приготви се да умреш!

За изненада на Маркиза, който мислеше, че само той владее пируета със сабления удар, богатирът вече беше във въздуха и със свистене премина покрай главата му. Ако в този момент се обърнеше, гръклянът му щеше да бъде пречупен. И той се обърна, но с разтворен шпагат на краката. Тежката ръка на руснака само премина като стрела покрай гърлото му. Шпагатът бе спасил живота му.

Дебненето продължи. Публиката изпадна в истерия. Такава борба на високо ниво скоро не бе показвана тук. След няколко удари и парирания, противниците чакаха за грешка. Напрежение бе избило по лицата им. Грешката като че ли бе двойна. И двамата нападнаха с глави. Ударът бе страхотно силен. Звукът бе неистов. Тишина запълни пространството в залата.

Мозък от темето на богатира Миша излетя и се смеси с кръв и прах. Туловището му потрепери и се свлече на тепиха. С конвулсиращи крайници Маркизът също се строполи върху руснака. След това ги взеха и двамата за мъртви и ги изхвърлиха в мазето, откъдето по-късно трябваше да ги извозят за новото гробище.

* * *

Току-що пристигнала, Фелисия надникна в дупката. Нямаше и помен от любимия й.

„Излъга ме проклетникът му с проклетник!“ — каза си тя и веднага пое надолу към градчето.

Не бе минала и седмица, откакто бяха пристигнали в Нова Монтана и всички говореха за нея. Слухове за красотата й бяха вече обиколили всички барове и странноприемници в града и околията. Имаха я за порядъчна жена, защото искаше с честен труд да се сдобие със злато. Седмица копаене в дупката, купена с последните средства, изкарани от побоищата на Маркиза по панаирите, бе достатъчна да убедят жителите на Монтана в непоквареността им.

Едва пристигнала в градчето, уморена от последните преживявания с „гойката“ и находката буца злато, тя погледна кървясалите си крака и изпокъсаната си дреха.

Знаеше къде да търси своя спасител. Това място можеше да бъде само „Спартанската смърт“. Разбира се, там нямаше да я пуснат така лесно, затова тя заобиколи входа и се промъкна между бодливата ограда. Задната врата бе неохранявана и мислеше да се добере някак си оттам. Негрите-роби, които обслужваха „Спартанската смърт“ забелязаха младата жена и я загледаха с любопитство. Няколко китайци излязоха навън, влачейки два трупа. Натовариха ги на двуколка и тръгнаха веднага по посока на новото гробище. От темето на по-грамадния труп капеше пресен мозък.

Сърцето на Фелисия се сви, когато двуколката мина покрай нея. Тогава тя го позна. Лицето на богатира, бе го запомнила много добре от бара. Другото бе похлупено и не можеше да се види, но дрехите…, дрехите бяха на нейния Маркиз. Було от мъгла покри очите й и за кой ли път тя припадна в прахта. Един от негрите се спусна към нея и забръщолеви нещо на африкански. Вдигна я от земята. Друг негър се притече на помощ, като запита на английски свестяващата се Фелисия:

— Какво търсиш по дяволите тук, млада госпожице?

— Моят любим е в двуколката, мъртъв! — изхриптя тя. — Накъде ли ще го закарат?

— Обикновено ги хвърлят в общ гроб, в новите гробища накрай гората. Побързай! Поне да го изровиш и да си го погребеш в отделен гроб. Господ да го прости — добави негърът и се затича обратно към задния вход.

С последни сили Фелисия се запъти към гората. Тя вървеше по следите на двуколката и тихо плачеше. Не след дълго зърна връщащите се от гробищата китайци. Изглежда си бяха свършили работата бързо.

Напълно обезверена, младата жена седна на един пън и продължи да плаче. Нощта бе настъпила неусетно. Сребърно сияние се извиси над нея. Тя се сепна уплашено.

„Дух! «Гойката»!“ — помисли си веднага и погледна към сиянието.

Някакъв звук нахлу в главата й. Това бе човешка реч.

„Фелисия, той е жив и само ти можеш да го спасиш! Отвори гроба и го измъкни — и гласът добави. — Той ми трябва жив!“

Луната бе изгряла и светеше не по-малко от залязващо слънце. Фелисия се запъти към края на гората. Почти бе стигнала последните дървета, когато нещо зави и много чифта червени очи се насочиха към нея. Това бяха вълци. С лигави муцуни и оголени зъби те се приближаваха. Тя понечи да се покатери по най-близкото дърво и почти успя, когато един от тях я захапа кръвожадно за крака. Ужасът я скова на място и девойката се строполи отново на земята. Вълците я заобиколиха, усещайки свежата кръв.

Тогава се случи нещо, което този път не изненада толкова жертвата. Сребърното сияние се бе превърнало половината в жива „гойка“, с остри рога и зъби, половината в сребърно сияние, което продължаваше да се вие във формата на опашка с остър шип. Завихрянето бе толкова силно, че всички вълци се разхвърчаха настрани, кой с разпран корем, кой с откъсната глава. Глутницата бе пометена от „духа-гойка“.

„Благодари се на луната, Фелисия. Тя те спаси.“ — дочу безжизнено лежащата на земята девойка.

След известно време тя продължи, влачейки се към гробищата. Надяваше се това, което говореше „гойката“ да е истина, но защо каза, че трябва да е жив? Какво ли иска от него това изчадие?

Гората свършваше и според описанието на негъра, тук някъде трябваше да се намират новите гробища. Фелисия се взря в земята и откри следи от двуколката. Значи бе на правилен път и след като последва тази диря, тя се озова до неголяма яма, току-що заровена с прясна пръст. Нещо мърдаше в горния слой на стъкмения гроб. Чуваше се тих стон и Фелисия не се поколеба да започне разравянето на рохката пръст с голи ръце. Съсирена кръв, смесена с пепелява пръст се налепи по риещите ръце на красавицата. Тогава напипа част от гол, студен крак. Не се уплаши и продължи да рови още по-настървено, защото стонът затихваше и това би било фатално за все още, може би, живия Маркиз. Призля й, когато в сместа от съсирената кръв се прибави и лигавия мозък на богатира Миша. Започна да повръща.

Изведнъж тя напипа топла ръка, която едва потрепваше. Отри изцяло живия труп и се просна до него, изтощена до крайност. Маркизът бе в безсъзнание, но бе жив, защото дишаше. Силното му тяло, голо и изпръскано с кръвта от избитите от него двама противника, бе издържало и това изпитание.

Фелисия откърши два клона от близкото дърво и ги оплете с тънки клонки. Получи се не толкова лош влек. С него трябваше да се опита да завлече любимия до дупката, която бе спасителният стан. Там можеше, с няколкото мехове пълни с вода, да го измие и лекува с отвари от горски билки. С огромно, нечовешко усилие тя претърколи във влека полуживия Маркиз. Пътят до дупката бе тежък за нежната девойка. На няколко пъти изгубва съзнание, но силната воля, мисълта, че може да го спаси, надделя.

Слънцето проправяше път на своите лъчи, които достигнаха вече почти влачещата се Фелисия и тежкия, проснал се на влека, скъп товар. Достигнала мястото, тя се спусна вътре, дърпайки Маркиза за краката. Под дървения полусрутен покрив бе хладно, но уютно. Кожите, които бяха нахвърляни в един ъгъл и им служеха за постеля, воняха ужасно. Топлината обаче бе живителна. Фелисия се строполи върху тях, заедно с тежкия си товар. Веднага заспа.

Когато се събуди бе полунощ. Маркизът я гледаше под слабата светлина на газената лампа и се усмихваше:

— Скъпа моя, на небето ли сме или… Вони на ад.

— Звяр такъв…, нали ми обеща, че няма да ходиш там!? — започна да го налага с малките си юмручета Фелисия. — Ти си непоправим…! — продължи тя вече с по-нежен тон. — Но въпреки всичко, те обичам!

Обсипа го с целувки и се хвърлиха в любовна прегръдка. След това заспаха веднага.

На другия ден тя му разказа всичко преживяно, за „гойката“, за него, погребания преждевременно в края на гората и за буцата със златото. Той не знаеше как да й се отблагодари и постоянно я заливаше с милувки:

— За кой ли път ме спасяваш, Фелисия!?

Приготвиха се за път. Трябваше да открият златото, което би могло да им промени живота завинаги. Преходът до мястото бе въпрос на време, но бе нужно и да се внимава за преследвачи. Съседът им по дупка, Късият Флетчер, бе видял трудната сцена с влаченето на Маркиза, но пък от градчето се чуваха истории за взаимно убилите се спартанци-борци, французина и богатира. Флетчер нещо недоумяваше. Умрял и погребан, как би могъл Маркизът да поеме с омайната жена нанякъде? Значи зад всичко това се криеше нещо, я злато, я необикновена загадка. Той ги изчака да се отдалечат зад склона и предпазливо тръгна подир тях.

Фелисия веднага позна мястото, където бе паднала в пещерата. Посочи на спътника си тунела, който бе така фино оформен, като че ли някой го бе шлифовал. Стопената земя наподобяваше на застинала магма, изтекла от вулканично изригване. Маркизът никога досега не бе виждал подобно природно явление и започна да вярва на брътвежите на красавицата до него.

— Значи това е тунелът, направен от „гойката“? — каза той, попипвайки страхливо загадъчния отвор.

Тунелът, идващ от дълбините на Голямата Монтана, изведнъж потрепна и купчинка спечена пръст се понесе надолу.

— Тук, в тази кухина бях паднала и съществото ме спаси, правейки този отвор. Как ли го е направило? Дали е заровено още долу или е някъде другаде? — задаваше си сама въпроси Фелисия.

— Би било интересно да го видя и аз — прошепна й Маркизът и продължи. — Но ти казваш, че това е градоначалникът на Париж, на когото забих кола в гърба, нали?

— Да, той е! Само да му бе видял гадното лице!

— Е да, но той ти е спасил живота в тази пещера. Искал е да бъде с теб квит…, може би!?

— Може би!?

В дъното на тунела се дочу слаб шум, на който само мъжът обърна внимание.

— Тук някъде трябва да е буцата със златото — радостно викна Фелисия, намирайки кръста, който бе направила за знак.

— Малко по-наляво, скъпа. Там има следи от заравяне.

— Дай ми тогава лопатката и се приготви за изненадата! — каза тя и понечи да вземе късата лопатка от кръста на Маркиза, но той нежно й обясни, че това е мъжка работа и започна да разравя сам нетърпеливо рохката земя.

Тогава мъжът дочу пак същия тъп звук, идващ от тунела, но не му обърна достатъчно внимание и продължи да копае. На третата копка понечи да хване предмета, който се беше появил. Двамата ахнаха едновременно, след като видяха на мястото на златната буца, не нещо друго, ами кървавия остър кол, с който бе убит в Париж градоначалникът.

— Каква е тази лоша шега, Фелисия? Ти явно… — изрече Маркизът, но не можа да довърши, защото над него се бе извисила в цял ръст „гойката“.

Забила острия си шип в мръсния кървав кол, тя го развъртя над главата на Маркиза и понечи да го забие в гърлото му.

— Маркиз Дю Боа, ти се хвана на лъжата на моята красавица — язвително излетя странен, гърлен звук от пришкавата уста на изчадието.

— Моята красавица!? — изрече Маркизът и със заучено движение отби с лопатката насочения към него кол.

Колът се плъзна и заседна в острия край на лопатката. Това приближи двамата противници и Маркизът едва не падна от вонята, излизаща от гърлото на странното и ужасно същество. В лицето му той наистина позна градоначалника на Париж. Очите на полузвяра-получовек блестяха и издаваха жажда за кръв.

Преследващият ги Флетчер се появи тъкмо, когато „гойката“ бе повдигнала противника си във въздуха, заедно с кола. Късият Флетчер усети, че ще припадне при тази необикновена гледка. Той също бе слушал за „гойки“ и знаеше, че тук прошка няма да има. Искаше да се обърне и да побегне с все сила, но краката му не се подчиняваха. Ужасът го бе вцепенил и той падна подкосен на земята.

Битката бе, разбира се, неравностойна и Маркизът я усещаше. Колът този път го достигна и разпра кожения панталон. Кръв рукна от крака му и „гойката“ се приготви за нанасяне на решаващия удар.

Тогава Фелисия се хвърли върху грозното същество. Осемте ръце, с човешки пръсти, запокитиха кола, който полетя във въздуха и със страшна сила се заби не къде да е, ами в корема на вцепенения от ужас Флетчер. Изцъклените му очи привлякоха вниманието на чудовището. „Гойката“ не очакваше така да завърши летежа на кола и се спусна към умиращия Флетчер, носейки на гърба си Фелисия. Издърпа кола от корема му и се огледа за Маркиза.

С бързината на светкавица, французинът се стрелна към тунела. Само там виждаше единственото спасение и се плъзна по полираната повърхност. Намерил се на дъното, в просторната пещера, той се огледа и забеляза още няколко такива тунела. Случайността го отърва от идващия върху него кол, хвърлен от „гойката“. Острието се заби на педя от крака му и влезе дълбоко в твърдата скала.

Здраво хваната от звяра, Фелисия се мъчеше да се освободи. Всеки неин опит завършваше с остра болка, причинена от триенето с шиповете, врасли в люспестата му кожа.

Заедно с лепнатата за гърба му красавица, чудовището се спусна по тунела. Тупнаха до забития кол. От Маркиза и следа нямаше. Той бе поел в едно от разклоненията, водещи надолу, а може би и към ада. Всичко около него се въртеше и мракът се настани в цялото му същество.

След време, което не можеше да се определи, Маркизът бе тупнал в нещо като течност, но по-гъста от вода. Започна да потъва в кашата без да вижда нищо. Усещаше, че тя залива и главата му и че се отправяше към дъното, ако въобще тук имаше дъно. Въздухът му свършваше. Лепкавата помия нахлу в дробовете му. Мислеше, че вече умира.

Изненадата бе голяма, когато Маркизът понечи да диша в течността. В дробовете му нахлу рядката тиня, но той бе още жив и започна да вдишва и издишва като някаква амфибия.

Отвори очи и гледката, която се откри не бе за вярване. Прозрачно синьо пространство, със зеленикави светлинки и бавно движещи се същества, от рода на „гойките“, се насъбраха около него. Те плуваха така грациозно, че движенията им наподобяваха танц. Лицата им обаче бяха по-открити и в тях се виждаше човешка красота. Женските „гойки“ бяха обвили телата си с полутечна материя и изглеждаха смайващо добре.

— Аз съм Мадам Франсис — прозвуча доста странно казаното от проправящата си път към него ослепителна красавица. Ти не ме помниш, Маркизе, нали? Коварната Сошо ме уби и наследи бордея в Париж. Ти беше току-що навлизащ в професията хубавец. Да…, да? Точно така беше, Маркизе, нали?

Той понечи да каже нещо, но звукът бе изкривен от водната среда и излезе само нещо като бълбукане. Опита се да се движи и успя, но с едно такова движение само озадачи съществата в неговото обкръжение. Салтото, което направи бе грациозно, но според присъстващите бе може би смешно, защото всички се закикотиха.

След като овладя координацията на движенията на тялото си, Маркизът забеляза силна мъжка „гойка“ да се спуска към него:

— О-о, я виж, човекът, който трябва да умре от кола!

— Да…, да, и колът е тук — добави, размахвайки кървавото остро дърво, пристигналият вече градоначалник.

Фелисия падна меко от гърба му и се притисна в обятията на Маркиза. Погледнаха се. Това, което прочетоха в очите си бе безгранична, неизмерима за човешките представи обич. Той разбра, че не тя го е излъгала, ами това долно, изродено изчадие бе скроило коварния план.

— Остава малко до залеза на слънцето, побързай, инак няма да можеш дори и кола да повдигнеш! Ще станеш блуждаещ дух и ти го знаеш това много добре — изкикоти се Жестокият Слет.

Колът бе хвърлен с неземна сила от градоначалника и прониза гърдите и на двамата влюбени. Субстанциите им се отделиха почти веднага от телата и те се огледаха неспокойно. Почувствали опасност, че ще бъдат хванати от ниските души и след това хвърлени в черепната кухина на техния върховен повелител, Великия Шогун, те веднага се насочиха нагоре към Границата.

Движението на душевните субстанции бе удивително лесно. За тях нямаше прегради. Само ако не бяха хванати от „гойките“, изродите, които се превръщаха след залез-слънце в блуждаещи души и обитаваха пространството под Границата.

Дали щяха двамата влюбени да се доберат до Отвъдното, зависеше от много фактори.

Ловенето на току-що излитащи души бе трудно, но пък цената за уловена такава, бе невероятно голяма. Вземайки от добрия потенциал на заловената душа, „гойката“ се доближаваше с едно стъпало нагоре в йерархията на това долно общество.

* * *

— По-бързо, Петер — извика напрегната Йоманда, гледайки развитието на събитията на екрана.

— Спокойно, полетата са положителни! — техникът също бе напрегнат, защото и двете „опитни зайчета“ в сферите бяха с изпънати до крайност шии.

— Но те ги настигат! — изплашено се намеси докторката.

— Да спрем програмата! Вече ще е опасно, ако ги хванат. Могат да изменят хода на историята им за векове — предположи Йоманда.

— Това е невъзможно! Това не е машина на времето. Просто те никога не са били хващани от ниските души.

Предположенията на Райдсма наистина се потвърдиха, защото светещите субстанции на двамата влюбени се носеха така шеметно нагоре, към Границата, че на екрана експериментаторите едва следяха техния летеж. Подире им също се видя как цялата потеря от вече превърнали се в блуждаещи духове „гойки“, летеше с не по-малка бързина.

Изведнъж цялото стадо от преследвачи промени посоката на движение. Успоредно с душите на Маркиза и Фелисия, летеше и Късият Флетчер, но летенето явно не му спореше. Той имаше много грехове, които забавяха придвижването му нагоре. Тези грехове тежаха като воденични камъни на шията му. Ясно защо „гойките“ изоставиха двете субстанции на влюбените и се насочиха към по-лесната плячка, а именно душата на греховния Флетчер. Настигнали го, „гойките“ веднага го премелиха и първият, който бе откъснал свилената нишка от душата му, бе градоначалникът. Явно той се обособяваше като водеща фигура в подземното царство на ниските души.

— Успяха! — подскокна от радост докторката.

— Идва Границата — оповести техникът и добави скептично — пак няма да можем да погледнем зад нея.

Границата с Отвъдното изпълни екраните на мониторите.

— Все пак направи виртуален запис! — обърна се Йоманда към техника с повелителен тон.

Силна, сребърна светлина обхвана субстанциите на Фелисия и Маркиза. Там ги чакаше някой. Размазано лице се мерна за кратко на екрана и появилите се усмивки на двамата в сферите доказваше, че те са приети от някого. Значи зад Границата има някой? По-нататък всичко изчезна и се стопи в свилена светлина.

Глава 5

Главният лекар на Фюрера

Сводът на тунела беше изпръскан с малки капчици вода, оцветени и придобили кървавочервен оттенък. Под него с бързи крачки се движеше личният лекар на Адолф. След няколко завои, той се озова пред Главната квартира. Двама войници, които бяха от личната охрана на Фюрера, отдадоха чест, вдигайки високо напред и нагоре изправена ръка. Изпънаха яките си тела до скъсване. Въпреки че познаваха благия характер на професора-медик, те не искаха да си имат разправия с едноокия офицер Фриц Пупе, техния пряк началник, затова правеха всичко, престараващо се перфектно. Удариха железните токове на обувките си и отвориха вратата на внезапния посетител.

— Добро утро, професоре — изрече сухо началникът на охраната и с мазен тон продължи. — Как е младата Ви асистентка? Говори се, че тя е една от чародейките на Райха. Истинска арийка, с големи форми, а…?

— Фриц, я не се занасяй, ами веднага съобщи на първата секретарка, че трябва спешно да прегледам Фюрера. Някой си е направил лоша шега с последните му хапчета. Но това не е твоя работа, действай бързо, иначе и двамата ще загазим — докторът бе напрегнат и изля тези няколко изречения не с привичния си закачлив тон.

Офицерът, разбрал сериозността на ситуацията, звънна веднага на секретарката. От отговора личеше, че суматоха цари в покоите на Фюрера. Търсели и без това професора. Адолф бил на легло и треперел целият.

Шлюзовете веднага се отвориха и професорът, тичайки, се втурна към приемната. Забързан, той не забелязваше изопнатите тела на огромната Адолфова охрана. Въоръжени до зъби, те приличаха повече на новогодишни елхи, отколкото на войници. Проникването до покоите на Фюрера от външен човек бе абсолютно изключено.

Вторият шлюз се отвори със скриптене под носа на професор Шулц. Лекарската чанта бе, както винаги, неизменно в ръцете му. Той влезе в асансьорното съоръжение и натисна втория етаж. Чистотата, която се бе разпростряла навсякъде в Главната квартира или бункера, който се намираше под земята, не даваше основание на Шулц да подозира бактериално заразяване. Тази суматоха около Фюрера бе свързана само с хапчетата, получени от неговата асистентка, хубавата Грета. Въпреки че се доверяваше изключително много на баща й, стар приятел и съученик, той имаше винаги и малко резерви към нея. Тя бе прекалено красива за негова асистентка и то на такова отговорно място.

Любовта бе неразделна част от нея и ако не се любеше, просто загиваше. Природата я бе надарила с пищни форми и винаги незадоволено и извратено сексуално влечение. Последната й жертва бе един много интересен изследовател в областта на биологията. Тя се бе изпуснала пред професора, че с този си любовник почти била достигала оргазма. Биологът й слагал нещо в чашата, хапче или нещо такова. Това, обаче не било като обикновените хапчета, ами било като живо. От време навреме само се поклащало и се чувало леко скърцане. Той й обяснил, че това е най-новото му изобретение на биологична основа, което би подлудило дори и дявола. Опитала го и била на върха на щастието си.

Минавайки покрай последната врата, на професора му хрумна мисълта.

„Дали същата тази чародейка не бе разменила, по невнимание, нейните живи стимулатори с хапчетата, предназначени за Фюрера. Дано не се оправдае всичко това, защото го чакаше разстрел.“

Последните формалности по неговото екстрено посещение бяха минали бързо и той бе допуснат в работния кабинет. На канапето, поставено до огромно бюро, лежеше самият Фюрер Адолф. Конвулсиите, преминаващи по тялото му, издаваха, че тук има нещо нередно и объркващо. Личният прислужващ персонал се отдръпна веднага настрани, след пристигането на лекаря.

— Любими Шулц, аз се чувствам изключително добре. Кой те извика така спешно? — каза Адолф, подавайки ръка.

— Ами…, аз самият. Исках да си изясня нещо по отношение на непрестанните Ви стомашни газове. А и последните хапчета ми се ще да ги изследвам.

— Но аз съм си добре и с тези твои последни хапчета. Дори се чувствам повече от отлично.

— А защо сте полегнали така, Ваше величество? И това потрепване по тялото Ви. Нещо не ми харесва.

— Хей, Шулци, я не се възнасяй чак толкова — с неочаквано приятелско звучене изрече Фюрерът. — Казвай ми просто Адолф.

— Ами… добре, Адолф. Просто искам леко да си вдигнеш дрехите нагоре, за да видя корема и се махам веднага — лека усмивка се провря между зъбите на Шулц.

С треперещи ръце Фюрерът заразкопчава стегнатата куртка. По лицето му бяха избили капки пот. Късите му мустачки се вдигаха при всяко по-остро движение.

Лекарят заопипва косматия корем и с леки почуквания продължаваше към гърдите и надолу. Той констатира веднага отклонението. Черният дроб бе станал така твърд, че при нормален човек би довело неминуемо до внезапна смърт. А той живееше и си правеше дори шегички с него. Професорът бе изцяло объркан. Опипа още веднъж областта, където се намираше черният дроб и тогава съвсем се стъписа. Нещо се движеше вътре. Какво бе това!? Сдържайки се да не припадне, лекарят погледна кутийката с хапчетата, която лежеше на шкафчето. Вътре те се движеха. Просто се поклащаха и като че ли играеха някакъв танц.

„Танцът на смъртта?“ — помисли си професорът.

— Шулци, какво се чудиш толкова? Какво има? — изрече Адолф и се надигна от канапето.

— Нищо…, нищо, Ваше Величество. Ще взема хапчетата за изследване в моята лаборатория.

— Слушай, аз се чувствам като новороден и не се притеснявай ни най-малко за мен. Всички да напуснат кабинета ми и да извикат Ева. Имам нужда от нея! — с по-строг глас се разпореди Фюрерът и се обърна пак към професора. — А ти, Шулци, можеш да изследваш тези великолепни хапчета!

Треперенето му бе преминало и той скокна като младо момче от канапето. Запъти се към покоите си в очакване на Ева, голямата му любов.

* * *

Заповедите на Фюрера не търпяха нито чакане, нито възражение. Професорът бе поел пътя към Главната лаборатория и бързаше да се срещне с изобретателя на тези живи хапчета, разбира се, чрез Грета. Но накъде ли беше запрашила тази влюбена двойка, това само баща й можеше да знае.

Професорът не бе и усетил, кога се намери пред вратата на своя съученик и приятел фон Бах. Последва проточено звънене и вратата се отвори.

— О, Шулци, какво те носи насам, стари ми приятелю!? — излезе мъж с красива осанка, среден на ръст и с приятни черти.

— Тук ли е Грета!? — припряно попита неочакваният гост и добави с болка в гласа. — Ох…, приятелю, не знаеш какво е забъркала тя!?

— Влизай, влизай вътре — едва не го понесе на гръб съученикът му. — И разказвай!

— Ами то не е за разправяне, мили ми приятелю. Току-що идвам от квартирата на Фюрера и положението е повече от сериозно. Само Грета може да ми помогне — с неспокоен глас започна Шулц и разказа цялата история около тези живи хапчета.

Загрижен и уплашен, домакинът веднага позвъни на Грета в лабораторията, но оттам казаха, че ни кост, ни вест от нея има. След това двамата приятели опитаха да се свържат с главния биолог Майер, техен добър познат, за да научат повече подробности за този чудовищен експеримент с живи хапчета.

— Ами, какво да ти кажа, Шулци — дрезгав глас се промъкна от слушалката на телефона и продължи. — Всичко това е една голяма тайна. Тази работа не е за телефон. Аз също съм замесен в проекта и ако имаш действително предположения, че Адолф ги е поел, то и двамата ви искам незабавно при мен. Знаете къде да ме намерите, нали? И побързайте! — след това нехайно отбеляза. — А Грета е запрашила нанякъде с Людовик, изобретателя на хапчетата, и никой не знае накъде. Чакам ви!

— Идваме, Майер! — треперейки, професор Шулц сложи телефонната слушалка и погледна приятеля си в очите. Там видя страх, обзел единствения човек, на който можеше да се довери.

Бах се облече набързо и те излязоха навън. Времето, както обикновено, бе облачно и валеше ситен дъжд. Качиха се в черния мерцедес на Шулц и потеглиха към Главната биологична лаборатория на Овермахта.

Охраната бързо пропусна двамата учени, след като видяха пропуските им и отдадоха чест, вдигайки високо ръка. Майер ги очакваше.

— Бързо с мен, тъкмо се извършва последният опит — хвана той двамата мъже под ръка, дори без да поздрави, и ги повлече към шлюза на едно секретно здание. Там се движеха учени с бели престилки, като всеки изпълняваше определена функция.

Влизайки в зала със специален вход, тройката се намери пред нещо, което едва ли земен човек бе приел за нормално. Стъклени тръби, оцветени в лилаво, вследствие на минаващата слузеста течност, опасваха метална сфера и се вливаха в тялото на лежащ вътре мъж на средна възраст. Лицето му се менеше изненадващо бързо. Брада, дълга няколко сантиметра израстваше от едната страна, а от другата страна оплешивяваше почти начаса. Видимо бе, че тук ставаха процеси, на които само Майер би могъл да даде отговор.

— Елате с мен в кабинета ми, за да ви обясня всичко, скъпи ми приятели — с весел, но загрижен тон каза той и тръгнаха към натруфен, с всевъзможни природни картини и животински скици, кабинет. Там те седнаха удобно в кресла от скъпа кожа и зачакаха нетърпеливо сюрприза.

Домакинът наля кафе в чашите им и се извини, че трябва да довърши опита. След това излезе и се запъти към операционната. Двамата приятели заоглеждаха чудноватите картини по стените.

Мина почти час и Майер все още го нямаше.

Изведнъж професор Шулц забеляза на бюрото хапчетата. Същите хапчета, като при Адолф, които бе взел за изследвания. Те мърдаха, поскърцваха, както и тези в джоба му. Обзелото го напрежение бе забелязано от фон Бах.

— Шулци, какво става с теб? Защо трепериш така? — попита той. — Виж какво лежи на бюрото!

— Ами обикновени хапчета, нищо друго…, само дето, като че ли се движат!? — занемя фон Бах.

— И виж какво има в ръката ми.

— Същите!

— Да изчакаме Майер и неговия разказ, пък тогава ще му кажа, че са в мен. Ти какво ще кажеш, приятелю?

— Умно! Тъкмо ще видим, що е забъркала моята Грета?

Майер най-после се върна с една медицинска количка на колелца, върху която лежеше не друго, ами същото това човешко същество от сферата, само че без тяло. На количката бе поставена неговата глава и то отрязана. От нея излизаха пластмасови тръбички и се вливаха в разтвор с прозрачна течност, намиращ се в стъклена вана под главата.

„Сатаната“ — помисли си веднага професорът и извърна глава от предложената гледка.

— Не се стряскайте, мои приятели. Това е един евреин, престъпил закона и наказан със смърт, но пък той ще остане вечен в историята. Тялото му е излишно, за да не се обременяват функциите на мозъка, а мозъкът му е най-добре работещият засега от всички тествани.

„Тествани — в Шулц се прокраднаха съмнения за честността и почтеността на Майер. — Значи и той е преминал към черната страна на Райха. Беззаконни убийства и изтребление на евреи и цигани.“

Като най-добър медик в Берлинския университет, професор Шулц бе представен на Фюрера и незабавно приет за личен лекар. За него Адолф бе винаги една добра и лирична душа, един великолепен архитект и художник. Незанимаващ се с политика, Шулц не обръщаше внимание какво става покрай него. Той бе единствено в обкръжението на медици и висшата човешка хуманност бе символ на почитание в него. Не знаеше много, много за функциите на Фюрера, като глава на Райха и винаги си мислеше, че той е един нормален, разбира се, с много болести човек. Познаваше го също и като властник, но спрямо него Адолф винаги се държеше приятелски. А сега, при тези нови обстоятелства и мисълта, че те с Майер могат да правят такива чудовищни, тайни експерименти с човечеството, той потръпна.

— Добър ден, гос… пода, — провлечено изрече отрязаната глава и тънките й устни се усмихнаха. — Как ме намирате?

— Той има и чувство за хумор — прошепна професорът в ухото на Бах.

— Добър ден — фон Бах стана прав и се изпъна като пружина — Какво сте Вие…, за бога?

— Ами, аз съм Ехнатон, фараон Ехнатон, а Вие сте доцент фон Бах, а до Вас е известният на всички професор Шулц — очите на Главата се извърнаха към двамата и тя продължи напевно да нарежда. — Аз не ви познавам, но общуването ми с Отвъдното ми казва всичко. Не е ли така? Аз просто мога да гледам в миналото.

Майер, навел се над своето „чедо“, гордо каза:

— А сега доказателства за казаното! Фараоне, разкажи по нещо на тези господа за тях и тяхното минало.

— Професоре, — обърна се все още кървящата Глава към вцепенения професор — виждам смътно фигура… Много важна фигура. Това е Адолф. Той лежи на канапето и до него сте Вие. Черният му дроб е твърд, нали? Нещо се движи вътре, потта на челото Ви става неудържима и капе по панталоните му…

— Майер, спри тази машин…! — извика Шулц. — Какво е това? Представление ли е или…!?

— Хапчетата са в десния Ви джоб, нали, професоре? — извърна кисело поглед Главата.

— За бога! — стана от креслото Шулц и припадна в ръцете на седящия до него фон Бах. От джоба му се търкулнаха живите хапчета и Майер веднага ги прибра без да се замисля върху случилото се.

— Той е в безсъзнание и то ще продължи точно седем минути — с равномерен тон продължи да нарежда отрязаната глава. — След това не виждам много ясно какво ще…

В разтвора започнаха да се образуват балончета, които видимо затормозяваха пророческата дейност на Главата. Цветовете се размътиха.

Майер остави хапчетата на бюрото и се втурна в съседното помещение за някакъв разтвор. Явно нещо не вървеше. Очите на Главата се въртяха така, че щяха да излетят от орбитите си, брада започна отново да расте с невиждани темпове.

Бах се чудеше какво да прави. Постави припадналия професор на пода и в суматохата се отправи към бюрото. Грабна хапчетата и се захвана да свестява приятеля си, като постоянно наблюдаваше часовника си. Бяха минали точно пет минути от припадъка.

Разтворът, който носеше главният биолог бе бистър и тъмно червен, можеше да се каже, че е и кръв. Той бързо го сипа във ваната под Главата и зачака. Тя реагира незабавно с думите:

— Ахиле, висшият дух ми говори, че професор Шулц е бил някакъв си граф де Мол, живеещ в Нидерландия…, също е бил и жена. Да, жена с името Фелисия…, охо…, та даже и змия…, Анаконда…!

— Хей, какви ги бръщолевиш? Ти побърка ли се…, какви са тези глупости? Змия!? Явно не ти достига калций на втора степен — избълва Майер и се затича да търси необходимия химикал.

— Постой! Нищо ми няма, всичко това е истина. Виж, седмата минута изтича и професорът идва в съзнание! — записка Главата.

Наистина Шулц дойде в съзнание точно на седмата минута и уплашено се заоглежда:

— Какво става тук? Къде съм?

— Спокойно, приятели, всичко ще ви обясня! — Майер искаше да намали създалото се напрежение.

Професорът се настани пак до приятеля си и двамата заслушаха разказа на биолога.

— Всичко започна от находката на Людовик. Всъщност, урната с пепелта на Фараона, бе донесена от негов приятел, бивш офицер. След разграбването на Египет много офицери си донесоха това-онова оттам. Легендата за безсмъртието била особено добре изследвана от приятеля на Людовик, явно решен да се увековечи. С маса убийства и жестоки пособи, той се добрал до урната на Фараона и опитал прахта върху себе си, но нищо особено не се случило, само дето от време на време посещавал лудницата на Райхщрасе 13. След време, обаче започнал да се състарява видимо и потърсил помощ при нашия Людовик — поемайки дъх, Майер продължи. — След като го изслушал, той се заинтересувал много от пепелта, но не го показал външно, защото приятелят му не бил от лесните. Насрочил му среща и го помолил да донесе част от пепелта за изследване. Разбира се, приятелят отказал, но след седмица се явил пак, защото получил ненормално бърз косопад. Уплашен, пациентът му донесъл част от пепелта и го помолил да побърза с изследванията.

— Урната с пепелта на Фараона е тук — изненадващо се намеси фон Бах. — За бога, в какво сте се забъркали, хора! Та това е неприкосновената пепел на Водителя на човечеството и ако легендата…

— Да, но този офицер, чието име засега ще спестя, без да си иска направил добър подарък на Людовик. След основно изследване на пепелта под микроскоп, нашият биолог установил, че това не е обикновена човешка пепел, ами вещество, което постоянно меняло структурата си. След това установил, че промяната на материала зависи, най-вече, от чувствата на изследващия. Веднага му хрумнало, че тази пепел не е нищо друго, освен живо същество. Опитите продължили с неотслабващ темп, докато самият Людовик не влязъл в контакт с „живата“ пепел. Разговорът първоначално се провел под микроскопа. Езикът бил език на цифрите. След това дошъл и психоконтактът. Размяна на мисли — главният биолог прекъсна разказа си, за да отпие глътка от кафето, погледна Главата, която дремеше, двамата учени, които бяха отворили уста от учудване и вече малко уморен заговори пак. — Людовик не очаквал чак такова развитие на нещата, но все пак продължил с подходящото му научно увлечение. Ще попитате, какъв бил разговорът му с живата пепел? — Майер отиде до една картина, отмести я и оттам се появи сейф. Набра набързо кода и вратата се отвори. Взе един от многото ръкописи и зачете:

„Дълго стоях затворен в тази урна. Най-после да се намери човешко същество, което да ме разбере.“ — казала пепелта на Людовик, а той отговорил с въпрос.

„А ти какво си? Разкажи ми нещо за себе си.“ — и започнал да записва следния текст, предаден му от необикновената пепел.

„Наричат ме пепелта на Фараона и аз всъщност, разбира се, имам общо с изгореното тяло на наистина могъщия тогава фараон Ехнатон. Просто съвпадение или по-точно преплитане на обстоятелства, с нереална за вас действителност.“

След физическата смърт на Фараона, душата му се отправила към Отвъдното. Безпрепятствено минала Границата и там Ахиле я поел. Престояването й в далечната реалност дало своя отпечатък и тя започнала да привиква към новото си съществуване, но както знаете Великият Фараон бил най-обичаният човек някога на земята и съответно много хора принасяли жертви за умилостивяване на духа му, но те не знаели, че такива грандиозни, групови мисли и влечения на масата, неминуемо довеждат до нещо, което много рядко се случва в Отвъдното, а именно натежаване на душата и извикването й на земята. Тъкмо свикнала с новата действителност и научила много от далечната реалност, където времето престава да съществува, душата на Фараона се отправила пак обратно. До ден днешен само двама били изпитали същата участ, Ахиле и по-късно Сапиен. В далечната действителност, където били престояли, те научили как да се появяват визуално пред хората. Така се явили на тълпата и знаеш от Библията как ставало това. Но да продължа за душата на Фараона. След минаването на Границата, тя била хваната от така наречените „гойки“, полудуши-полуматериални изчадия. Престоят й в тяхното царство дал негативен отпечатък върху нейните чисти и непорочни деяния. Това може да се сравни с пребиваването на човек в затвора и там неминуемо научаваш лоши неща. Така и „гойката-Фараон“ принудително трябвало да убива и да води съществуването си на полужива материя. Вечността, която й предлагали подземните изчадия, трябвало да се заплаща с непосилни и отвратителни за чиста душа деяния. А неговата била точно такава. Ехнатон намислил пак да бяга нагоре, но било почти невъзможно. Това, би могло да се осъществи, само с помощта на някоя сродна висша душа, вече връщала се по повик на хората. Такава била тази, на Ахиле. Една нощ, когато „гойките“ ловували душевни субстанции, той се явил и чувствайки дълбочината на чистотата във Фараоновата душа, я повлякъл нагоре със сила и бързина, която ловците на души не притежавали. Скрил я отвъд океана в Голямата пирамида, където бил погребан Ехнатон и я затворил в черепа му. Така тя била върната в тялото.

На сутринта слугите, затворени заедно с мумифицираното му тяло, с уплаха забелязали, че очите на мумията потрепнали и се отворили. Настанала паника. Макар и безжизнено, то инстинктивно понечило да върши функциите си. Разбира се, органите на Фараона били сковани от балсама и трудно му се отдало да се отдели от каменната ниша, но все пак той успял да го направи и пристъпил няколко крачки. Уплашените слуги заудряли по входната врата и вдигнали цялата охрана на крак. Пирамидата била отворена.

Хиляди поклонници на Ехнатон били призвани да го видят пак жив. Тогава той бил признат за божество. Такова чудо не се случвало всеки ден. Тълпите прииждали на талази от цялата страна, само и само да видят чудото със собствените си очи. Видът на Фараона не бил от най-добрите, но все пак всички го разпознали. Това бил добрият им стар водител и любимец. При пребиваването в Отвъдното той придобил дарбата да гледа в миналото и в бъдещето. За часовете прекарани между хората, чудотворецът разказвал такива пророчества, които по-късно се сбъдвали, а пък дарбата му да лекува само с докосване на болния, предизвикала възторжени изригвания. Кьорав проглеждал, кьопав хуквал да бяга, тежко болни ставали от носилките и започвали да му целуват краката. За тези часове той успял да ръководи тялото си, защото като „гойка“, винаги на разсъмване се превръщал в материално изчадие, така заблудата била истинска. С тази си поява отново между живите, чудотворецът се увековечил като Ехнатон Безсмъртния. Оттогава датира и легендата за него.

След разотиването на тълпата, заразен от „гойковата“ болест, в тялото му започнали видими промени. Мумията се разкъсала и крокодилското му тяло, с осемте човешки ръце, с люспесто покритие, започнало да си пробива място за излизане.

В покоите му била цялата династия, най-близките приятели и висши пълководци. Виждайки промяната, те се стъписали. По този начин дали възможност на вече превърналата се „гойка“ да умъртви няколко от тях и да прибере душите им. Животното, с неподозираща сила, за много кратко време, успяло да изрови каменния под и да изчезне дълбоко под земята в очакване на нощта.

Вече превърнат в материално изчадие, Фараонът не бил в състояние да контролира животинския нагон и чистотата на душата му била накърнена от заразата. Бил просто едно животно, без много мисъл и разсъждение.

След като видели всичко това, изплашените присъстващи решили, в името на династията, да запазят случилото се в тайна. Не искали да разбият мита за Великия Ехнатон и така си осигурявали управлението на недоволната тълпа. След смъртта на Фараона и неговото балсамиране били тръгнали отряди негодуващи въстаници. Възкръсването на любимеца на народа било добре дошло за династията и върхушката. Имало и двойник на Великия, негов извънбрачен брат-близнак. Оставало само да се избавят от изчадието и митът за безсмъртния Ехнатон се запазвал. Така и станало, защото на другата сутрин „гойката“ се появила в каменната пирамида, където в засада била обляна с балсамови лепила и подпалена, а прахта от останките, събрана и поставена в урната. Душата се смесила с пепелта и така затворена, тя останала в дълбока тайна за човечеството.

„Пепелта, това съм аз. Вече много хилядолетия седя в тази урна и чакам часа, в който най-после мога да говоря с душа, пък макар и затворена в човешко тяло, като твоето Людовик.“ — ръкописът тук свършва, но в другата папка е изследователската дейност на нашия биолог.

— Майер, и да не кажете досега всичко това на нас? — засегнато се изпъчи фон Бах.

— Ами, искахме да видим, докъде ще стигне крайният резултат — заекна главният биолог на Райха и продължи. — А той е пред вас, господа учени. Главата. Това е пепелта на Фараона и тя живее с неговата душа, като се подхранва от веществото в урната. Хапчетата бяха също направени от пепелта, само че с други пропорции.

— Значи имате цялата урна? — зададе въпрос професорът и стана на крака, полюшквайки се.

— Да.

— Но как се е съгласил висшият офицер да ви я даде?

— Ами първоначално той дал на Людовик лъжичка, която била достатъчна за цифрен контакт, после всичко било лесно, защото самата пепел искала да не бъде консумирана от налудничавия офицер и по този начин да го превърне в „гойка“. Просто казала на младия биолог къде се намира урната и с помощта на тайните служби я взехме за броени минути, разбира се, дори без жертва, въпреки поставените взривни установки, предпазни мерки и минирани пространства. Поставихме просто прах от изгоряла котка на мястото на пепелта и така, с един удар два заека. Мир с висшите офицери, шанс за нас.

— Това е наистина хитро направено, но… изследванията — поде фон Бах.

— Да, те са в другата папка — биологът понечи да ги вземе, но не успя, защото се случи нещо ужасяващо.

Главата, чието лице се бе състарило и променило в неприятно, грозно създание, се обърна към Майер и запелтечи:

— В мен започва нещо да бушува. Душата на евреина е прясна и объркана. Шокът й ще наруши функциите ми. Тя иска да управлява вече тялото си, но то го няма. В черепната кухина сме две души и ми е трудно да я усмиря…

Изведнъж Главата започна бясно да се тресе, а очите й така се завъртяха в орбитите си, че всеки момент можеха да изхвърчат оттам.

— Къде съм, за бога? Какво става с… мен? — като видя, че няма никаква опора и че под нея няма никакво тяло, Главата, този път, видимо управлявана от евреина-доброволец, с гърлен глас продължи. — В ада ли съм, боже, с какво съгреших!? Докторе, нали ми каза, че само инжекция ще ми сложите, за да опитате, а то какво стана? Но като ли че съм полудял, има още някой в мен, чувствам го. Чувам призрачни звуци, но този вътре ми казва да заспивам, така и ще направя.

Явно душата на Ехнатон бе успяла да заглуши поривите на евреина, защото Главата се успокои и заговори с друг, по-напевен глас:

— Доктор Майер, аз се връщам в разтвора при прахта ми, за да се обединя пак с нея, инак…

— Инак ще стане пак „гойка“! Шефе…, — изстреля тези думи Людовик, млад мъж около тридесет и пет, с разкопчан от бързането шлифер, бе влязъл с трясък в кабинета. — Как можеш без мен да се включиш в тази фаза на експеримента? Знаеш ли каква опасност ни грози? Тази Глава да се превърне в „гойка“ и да се народи напаст, застрашаваща нас и нашите земи. За Райха това е недопустимо. Това е безотговорно. Ти заслужаваш… — не успя да се доизкаже младежът, защото приятелката му, която влезе заедно с него го смъмри:

— Как можеш да говориш така на шефа, Люди!? — а след това се сопна и към баща си, фон Бах. — Татко, ти пък какво правиш тук?

— Ами заради теб съм тук, чедо. Всъщност какво си забъркала? — нахвърли се върху нея пребледнелият от възмущение Бах.

— Оставете я! Слушайте какво аз ще ви кажа. На път съм да се превърна в „гойка“ — обърна се Главата към Бах и останалите. — А това стане ли, жестоко ще съжалявате. И аз, и вие. Не искам да се повтаря всичко отпреди хиляди години, когато бях „гойка“.

Отрязаната Глава потрепна. От разтвора започнаха да се отделят пак мехури, но с яркочервен цвят.

— Пак изпадна в нестабилно състояние. Калиевите соли са влезли в реакция с бензола. Ами сега!? — обърна се Майер безпомощно към влезлия млад учен.

— Шефе, без разтворителя не трябваше да го правиш! — отговори му разтревожено Людовик.

— Почакай! Разбирам, че съм допуснал грешка, но все пак да решим създадения от мен проблем. Как да опазим Главата?

— Само с препарата-разтворител на солта…, но той не е тук.

— И от какви съставки е този препарат?

— Ох, не питай! Стъргал съм цялата урна за да го направя. Под микроскоп той е така силно подвижен, че има надежда да синтезира пепелната субстанция и да отдели душата от заразените съставки на „гойката“. Не се ли отделят двете, то има възможност… — не успя да довърши Людовик казаното, защото Главата започна своя танц.

— „Танцът на смъртта“ — прошепна Шулц, като си спомни четеното от него за легендата, в която се казвало, че след години прахта на Фараона щяла да играе танц на смъртта и да убие много хора, ако не се появял рицарят на бледите хора.

От мястото, където влизаха стъклените тръбички започна да излиза втвърдяваща се лигава течност, структурата на която се менеше постоянно. Синя, гъста мъгла обля Главата, а след това се отправи към разтвора.

Стъписаните мъже не смееха да помръднат от местата си и наблюдаваха с ужас променящата се отрязана Глава. Душата на Ехнатон, която се наблюдаваше от присъстващите, като на рентген, се провираше от черепа към разтвора. Там ясно се видя как тя от яркочервен оттенък премина в светлозелен плесенен цвят.

— Това са само частиците на „гойката“ — изхлипа Людовик. — Преди експеримента аз ги бях разделил и изолирал едни от други, така че да постигна медиум в живо тяло. Но защо прибърза, Майер!? Защо? Трябваше да добавя от разделителния разтвор и чак тогава бихме успели.

— Знаеш ли защо прибързах без теб, Людовик? — запита Майер.

— Да, за да обереш лаврите пред професора и доцента! Въпреки че не си такъв човек… Просто се чудя… — отговори повече на себе си младият мъж.

— Не е затова — заоправдава се главният биолог. — Фюрерът бил изпил няколко от твоите хапчета, които са от същата пепел или твоя преработка на същата основа.

— Какво каза!? — разтрепери се Людовик, стана бял като платно, но продължи. — Фюрерът…, Фюрерът е погълнал от хапчетата!? Това не може да бъде! Та знаеш ли какво ще стане, ако това е истина? Той ще се превърне в „гойка“. Само това не! Ние сме обречени на смърт, горко ни.

— Но нали и аз ги пих, скъпи, и тогава нищо не ми се случи, нищо освен… — не довърши ослепителната Грета, защото погледна баща си и я досрамя. До този миг тя само наблюдаваше, с ужас, развилите се събития и разпри между учените и й бе почти безразлично, но сега…

— Да, но ти си жена и твоите гени са отрицателни, така че може само да стимулира душата ти в благоприятни за теб желания — заобяснява й младият мъж, като постоянно наблюдаваше промяната на разтвора.

— Ами приятелят ти защо не е станал досега „гойка“, нали и той е погълнал от прахта и хапчетата? — продължи спора Грета.

— Той е просто един хомо и благодарение на това че не притежава мъжки хормони, не се е превърнал в чудовище, но пък състаряването му се дължеше на това, че има мъжки полов орган. Но това е дълга история, скъпа, и засяга само мъже с потентност. Фюрерът… е обречен. Неговото положително мъжко поле със сигурност ще влезе в съединение с частица от „гойка“. Колкото до тази Глава-фараон, то…

— Да я унищожим! — вече не издържа Майер и понечи да вземе някакъв предмет.

Младият биолог, видял намерението на шефа си, го хвана за ръцете и го стовари на канапето.

— Ако разлееш разтвора ще се пръкнат хиляди „гойчици“ и тогава не можем да ги спрем с нищо.

— Добре, добре! А какво да правим, да чакаме метаморфозата ли?

— Ще чакаме. И ще действаме според ситуацията, скъпи Майер.

Придобила плесенния цвят, душата се бе свързала отново със заразените частици и бе поела отново пътя към Главата. Едва навлязла в главната артерия, тя започна своето превъплъщение. Със свистене се пукаха мехури, образуващи се по бузата. От очите излизаше тежка слузеста суспензия и се втвърдяваше, като по този начин се образуваха някакви люспести органи. От Главата и помен нямаше. Така се бе разплула и многократно умножила, че съществото, което се раждаше пред очите на учените, започваше да прилича на огромен крокодил, с люспесто-мъхеста кожа.

— Това същество съм го виждал някъде… — уплашен професор Шулц се притисна у Людовик и продължи с треперещ тон. — Това или е било сън, или жестока истина. Но дали не полудявам!?

— Имаш поздрави от Градоначалника на Париж, скъпа Фелисия, пардон професоре, но ти си бил жена преди… и то хубава — каза парижанинът. — Ти си го убил и то с кол. Вярно нали? Той те чака, но този път, за да те убие и да вземе душата ти — заклокочи звук от огромната паст на новораждащото се животно.

След това то се отскубна от стъклените тръби и се насочи към професора. Хвана го с твърдите си вече, като стомана, изродени човешки пръсти на една от осемте си ръце и го повдигна от земята, като избълва още ухаещи на смърт изречения:

— Сега имам задача да те завлека при него и така ще станете квит. Той ме направи „гойка“, а сега и ти не ще се отървеш от него. Ха…, ха…, ха… Също трябва да открия и Маркиза или по-точно неговото сегашно превъплъщение. И знаеш ли какво е то? Ева! Твоята любов, която Фюрерът ти отмъкна и сега, виждам ги много добре, тя пристига при него в покоите му. Да се надяваме, че няма да забележи промяната му в „гойка“ и той… — не довърши монолога си изродът, защото част от устата му изчезна, изпари се като мъгла.

Мозъкът на Шулц бе изключил и той висеше във въздуха, като дрипа и от време на време от устата му задавено излизаха непонятни звуци.

Тогава Грета се престраши и побягна в съседното помещение. Извади от една лавица зеленикавата, водниста смес, от която започна да излиза облак, явно това беше киселина.

Когато се върна, видя нещо поразяващо и в следващия миг припадна на пода.

* * *

След като бяха изпроводили двете душевни субстанции, на Маркиза и на Фелисия, и не успяха да надникнат зад Границата, двете екстрасенски, доктор Райдсма и Йоманда, а също и техникът се бяха приготвили да проследят и следващото превъплъщение на двойката български холандци, Александра и Петер.

Техникът настрои сферата според компютърните данни на улавяната мозъчна честота. Докато той вършеше това, двата изследвани обекта бяха в сферите и техните лица не издаваха емоции или преживявания. На екрана, всичко бе също сиво и мъгливо.

— Включвам на следващ етап. Годината е 1945 — каза той и всички насочиха вниманието си към мониторите.

От екрана на Петер ясно се виждаха последователно картините на преживяванията на професор Шулц.

— Катакомбите на Фюрера!? — с изненада извика Йоманда и настрои още по-точно психоанализатора.

— Та ние присъстваме на велико събитие и то не сме на кино, ами всичко това е абсолютна истина — каза възторжено докторката. — Адолф! Колко писания има за него и все различни. За загадъчната му смърт има хиляди версии, а случилото се е едно и то е това, което виждаме сега. Неповторимо!

На екрана на сферата, в която бе поставена Александра, присъстващите разпознаха красивата Ева. Адолф я бе сграбчил така, че тя едва поемаше дъх.

— Любовница на Фюрера, но все пак е била жена на професор Шулц — заключи Райдсма, след надничане в спомените на Петер-Шулц.

— Да. Това ще рече, че те пак са били заедно.

— Макар и с изневери!?

— Но погледнете какво става!

Всички се сляха с картината от екрана.

* * *

Ева се бе настанила удобно в скъпото кресло от бяла еленова кожа, закупено с не много усилия от Фюрера. Обстановката, в която се намираше тя, бе изискана до съвършенство, точно по неин стил. От дълги години тя мечтаеше за разкош и уют. Професор Шулц, който бе неин съпруг, не можеше да й осигури това, за което тя жадуваше. Той винаги бе влюбен в своята наука и парите не го интересуваха. Като млади те бяха силно влюбена двойка, но впоследствие той се затвори в кабинета си и това, което тя искаше, не го получаваше. Нейното увлечение по разкош и красота в дома бе неизмеримо, дори превърнало се в мания. Не че той не получаваше достатъчно. Напротив! Неговата заплата и премиите, като известен учен, стигаха предостатъчно за едно охолно съществуване, но тя искаше от света най-красивото, най-изящното, най-скъпото. Откакто се запозна с Адолф на един прием, преди той да стане Фюрер, тя усети, че там и само при него може да осъществи мечтата си, а именно да има света в нозете си и всички първи дами да й завиждат. Но не само затова тя напусна професора. Любовта й към Адолф също растеше след дългите вечери, прекарани с него. Сближаваха ги еднаквите стремежи за охолство и победа над другите. Характерът на Ева обаче не бе лош. Винаги засмяна, винаги жизнерадостна, тя бе организатор на приемите, на веселбите, в които неизменно присъстваше той, Великият Адолф. След изборната му победа, те започнаха все по-често да се срещат. За компенсация Ева почти насили професора да приеме предложения му от Адолф примамлив пост на личен лекар. По този начин тя не допускаше хората от върхушката да говорят за нея. Разбира се, след време всичко между нея и професора се изясни и те продължиха общуването си, като приятели, но тя остана завинаги при Адолф.

Сега тя живееше в огромна бяла къща, оградена с ровове и тел, охранявана от войниците на Райха, приличаща повече на замък. Вече малко и отегчена от богатството и приемите, тя бе наблегнала в последно време на четене на класика. Камината разливаше своята топлина в огромния хол, където Ева се бе излегнала в креслото, четейки книга. Прислугата не се осмеляваше да я притеснява в такива моменти и изчакваше да излезе на разходка с коня и чак тогава можеше да влиза в големия хол, но сега млада прислужничка, с изрядно сресана коса, влезе и оповести, че Мерцедесът на Адолф я чака веднага да тръгне за Главната квартира. Последните месеци Фюрерът неизменно беше там и тя трябваше да ходи все по-често при него.

— Ей сега тръгвам — отговори тя — само да се облека. След час-два ще съм готова за път.

— Извинете ме, госпожо, но те казаха веднага, защото господарят незабавно се нуждае от Вас. Заповед номер едно, така казаха да Ви предам — треперене се чувстваше в гласа на прислужничката.

— О, тогава наистина е спешно! Тръгвам веднага. — Ева побягна, за да наметне скъпото палто от сребърни лисици и се намери вън при Мерцедеса.

— Скъпа Ева, Фюрерът те чака и ми нареди веднага да тръгнем — гласът на адютанта на Адолф бе мек и привлекателен. — Извинявай, че нямаш достатъчно време за подготовка, но и така си великолепна. Дори омайваща!

— Я не се занасяй, Франк. Само да му кажа и главата ти ще хвръкне. Ти също си омаен, но жалко, че си толкова млад. Грета повече ти приляга — с шега тя влезе в луксозната кола и потеглиха веднага.

Красотата, която притежаваше Ева бе неизмерима и само една жена можеше да се мери с нейната, а именно дъщерята на фон Бах, Грета. Всички мъже имаха респект от нея и затова навсякъде Ева бе обожавана и ласкана.

До катакомбата те пристигнаха за около час и веднага бяха пропуснати от охраната. Навсякъде се чуваше чукане на войнишки токове и вдигания на ръце в чест на първата дама на Райха.

Ева влезе в приемната. Там я чакаше цялата гвардия на Великия Фюрер от прислужници и лакеи. Всички изглеждаха разтревожени.

— Какво става тук? — попита младата жена, обръщайки се към главния секретар. — Какво се е случило?

— Може би ти ще разбереш по-добре, като влезеш при него — отговори той и допълни с пресъхнали устни. — Тук бе и професорът… Говореха за някакви хапчета и някакви грешки, но…

Ева не го доизчака да довърши, ами се хвърли към покоите на любимия Адолф. Там не можеше да влиза никой и затова тя винаги така хубаво се чувстваше в това кътче, което й бе станало в последно време любимо.

— Най-после ти си тук, скъпо мое цвете, — изрече Фюрерът, който се намираше с гръб към нея и добави. — Ела да те целуна.

Когато Ева наближи достатъчно близо до него, тя се овеси на врата му и както обикновено искаше да го целуне, но това, което видя, я накара да изпищи с все сила.

Главата на Фюрера бе уголемена, а челото покрито със зеленикави люспи. От устата му, излизаше раздвоен език, провиращ се между огромни, остри зъби, приличащи повече на слонски бивни. Малките му мустачки се бяха превърнали в дълги, увиснали образувания от червена лигава кожа. Лицето му наподобяваше разорана кървава нива със спечени съсиреци под очите. Наистина чертите му се бяха запазили, но всичко останало бе животинско и отвратително грозно.

Гласът на Ева прозвуча раздиращо в тишината, но добрата изолация не даде възможност на звука да проникне по-далече от вратите на покоите.

Фюрерът, все още не изгубил съвсем човешката си същност, каза със спокоен, гъргорещ глас:

— Ева, какво така те плаши, та пищиш? Ела насам! Аз съм си същият, само дето чувствам, че олеквам и нещо става с тялото ми.

Жената стъписано погледна метаморфозиращия и установи, че все пак това е той, нейният Адолф.

Той разтвори обятия и поиска да я сграбчи с ръцете си, които бяха вече издължени и осем на брой. Инстинктивно Ева се отскубна от прегръдката на все по-приличащото на демонско изчадие животно, с човешки лик и побягна към вратата. Фюрерът, превърнат в „гойка“, обаче леко я настигна, но преди да я сграбчи пак, забеляза огледалото. Едва тогава видя промяната. Това не бе неговата личност. За кратко време се замисли, но преминаването му в „гойка“ явно бе дало отражение в душата му. Тя също променяше същността си и започваше да мисли по животински. Вече не се колебаеше, просто трябваше да убие красивата Ева и да отнеме душата й.

Почувствала смъртната опасност, жената ускори тичането си, но минавайки покрай копринените завивки, тя се омота в тях и падна. Затворила очи, чакаше последните си мигове. Една сатенена възглавница се стовари върху нея и въпреки обзелия я ужас, отвори очи. Това, което видя сега, бе още по-невероятно.

От животното бе останало само долната половинка. Горната се бе изпарила и превърнала в сияеща мъгла. Синьото очертание имаше формата на Фюрера и започна да шепти нещо, но Ева така и не разбра какво искаше да каже. Крайниците му обаче бяха все още материални и той се опитваше да настъпи омотаната в завивките жена или да я ритне в главата. Ева се търкаляше наляво-надясно и всеки път успяваше да се отърве без да бъде докосната. Последният опит на „гойката“ да убие жертвата си бе, обаче, почти успешен, но материалният му крак се трансформира в последната секунда в синкава мъгла. Ева почувства само леко въздушно течение да се завихря около нея…

Слънцето бе, тъкмо навреме, залязло.

След като по чудо красивата жена се бе отървала от смъртта, тя се отправи, плачеща към вратата. Най-после можеше да си отдъхне. Едва отворила приемната, където всички я чакаха, тя се хвърли в прегръдките на адютанта Франк и захлипа:

— Франк, него го няма вече…, изпари се във въздуха!

— Как така изпари се? Кой…? Какво говорите, Ева? — адютантът повлече със себе си уплашената жена обратно, към спалните на Фюрера.

Там нямаше никой и младият мъж се хвана за кобура. Измъкна пистолета оттам и запретърсва всички стаи с надеждата, че ще види своя покровител. На едно от огледалата му се мярна някакъв силует. Загледа се по-настойчиво в призрачната, сияеща фигура. Тя мърдаше едва забележимо, но Франк позна в нея Адолф.

Ева, която следваше адютанта по петите, като видя мъгливия силует в рамките на огледалото, замръзна на място.

— Франк, ето го, това е той! Но ако знаеш какво страшилище бе преди да се изпари!? И…, и искаше да ме убие, но не успя.

И двамата гледаха към огледалото. Образът на Фюрера се стелеше като мъгла. Субстанцията, с непознат състав, трепваше от време на време и бе готова да напусне огледалното поле.

Изведнъж видението се насочи към жената и като че ли искаше да влезе в нея. Премина през тялото й и се стопи в черепната й кухина.

Ева падна, подкосена на пода и повече не помръдна. Бе изпаднала в дълбока, тежка кома. Франк повдигна безжизненото й тяло и влачейки я, с мъка тръгна за изхода. Почти стигнал вратата, той го видя пак, но този път сиянието бе по-ярко и удвоено. То се мъчеше да каже нещо, но явно не можеше да осъществи контакт с адютанта. След това всичко се стопи и изчезна през стената.

* * *

В Главната лаборатория на Райха, събитията се развиваха с не по-малко динамика. Майер вдигна падналата стъкленица с киселината, съдържанието на която не се бе напълно разляло на пода. Изгубила за миг съзнание, Грета се надигна и погледна „гойката“. В този момент вече и част от черепа липсваше на демоничното същество. Жива тъкан се смесваше със синкава мъгла.

— Залезът на слънцето ще ни спаси — прошепна Людовик, чел достатъчно от легендите за метаморфозите на тези изроди.

Професорът, който бе в ръцете на „гойката“, изведнъж се строполи на пода. Дяволското създание бе загубило материалната си същност и ръцете му ставаха просто мъглив, призрачен въздух. Звукът, който излизаше от разлагащата се уста на сиянието бе малко разбираем, но присъстващите ясно схванаха смисъла му.

— Този път…, не успях, но… утре ще те взема със себе си…, Фелисия.

От животното и помен нямаше. Само облак от субстанция, с неизвестен състав, се стелеше в пространството над присъстващите.

Майер, който държеше в ръката си шишето с преобразуваната киселина, не се стърпя и го запокити по летящия над тях синкав облак. Изненадващо синята мъгла се дръпна, като опарена, от киселината и още по-невероятно за учените, тя се вледени. Явно влязла в реакция с химикала, тя се втвърди и заприлича на порцеланова фигура, в която бушуваше страшна сила. Постепенно целият вледенен блок започна да придобива по-ясни очертания. След минута пред тях се оформи човешко, прозрачно тяло. Вътре се виждаха два облака или по-точно две души. Едната бе на Фараона, а другата на евреина.

— Грета, ти направи голямо откритие! — заекна от радост Людовик — Ти ни избави от страшна напаст!

— Може би това е временно, защото утре не знаем силата на слънчевото лъчение и въздействието му върху стъкления затвор на тези „гойки“.

— Ами ако я полеем с лепилата и смолите на древните египтяни и я подпалим? — попита фон Бах.

— Откъде да ги вземем, скъпи ми приятелю? — отчаяно се включи в разговора Шулц.

— Мисля, че моят пациент, висшият офицер е взел и лепила със себе си, но къде са, само той може би знае. Главата не ни каза, защото просто не сме я питали, а и надали би ни казала истината — заключи биологът.

Фигурата, изваяна като призрачна скулптура, се втвърди и полираната й повърхност отразяваше напрегнатите лица на учените.

— Та това е Ехнатон! Великият Фараон на Египет и света — фон Бах разпозна веднага изражението на стъкленото му лице, замръзнало в невинна усмивка.

— Какво разкошно тяло е имал този фараон — добави сладострастната Грета.

След като се начудиха достатъчно на перфектната фигура, доктор Шулц поде делово:

— Да я вкараме в херметичен контейнер, а Майер? Имате ли тук такъв?

— Имаме и то не един. Това не е лоша идея. Тъкмо да се опитаме да се доберем до смолите и лепилата до сутринта — отговори Майер и се разпореди да опразнят веднага контейнер с дебели стоманени стени и да се вкара фигурата на фараона. Обади се на някакъв генерал за двойна охрана от най-добрите войскови части.

На излизане от Главната лаборатория, учените ясно чуха остри звуци на сирени. От охраната на входа разбраха, че нещо се е случило в Главната квартира на Фюрера, но подробности не знаеха.

— Фюрерът е станал „гойка“, сигурен съм — предположи младият биолог и цялата компания учени, присъстващи на метаморфозата на фараона, се спусна към колата на Шулц. Направлението бе ясно. Бункера.

* * *

Останал съвсем без материални усещания, душевната субстанция на Адолф се понесе из спалните. През стените мина, като през отворена врата. Това го учуди. Търсеше избягалата Ева. Слънцето бе залязло и той можеше да ползва новите придобивки на сегашното си състояние. За душата му нямаше материални прегради.

Тогава видя Ева как се втурва през изхода на покоите, настигна я и понечи да я спре, да я заговори, но при всеки опит да я докосне, той просто преминаваше през нея. Виждаше дори вътрешностите й, когато се застоеше в тялото й, но тя не усещаше присъствието му.

На Адолф му ставаше все по-ясно, че нещо се бе случило с него, след поемането на тези живи хапчета. Спомни си за превъплъщението му като „гойка“. Мислеше, че сънува, че някой друг е в неговото тяло. Сега той се издигна към тавана и оттам разглеждаше уплашените лица на подчинените си. Видя също и как Ева падна в прегръдките на Франк. След това ги проследи, когато те се запътиха обратно към спалните. Пред огледалото той се стъписа. Нищо не се виждаше там. Само лека мъгла, с блед израз на лицето му. Настани се в него с надежда, че ще го видят. Така и стана. Те го видяха, разпознаха го, но се уплашиха от призрака му. Тогава той реши да вземе Ева със себе си. Влезе в нейното тяло и се отправи към черепната й кухина. Там бе душата й. Грабна я и я помъкна нагоре. Свилената нишка, обаче остана непокътната, закачена за тялото й. Той не можеше да я скъса. Изтънявайки се, нишката пое пътя, заедно с душите на Ева и Адолф нагоре, но имаше задължението да върне душата на Ева след принудителния сън, обратно на Земята.

Но това не бе сън. И Адолф го знаеше, това бе отвличане на душа, затова и Ева бе изпаднала в кома.

Той искаше тя да бъде с него завинаги, но не можеше да прекъсне нишката. Това щеше да му се отдаде, само ако бе материален и я бе убил, но сега бе в състояние само да я влачи, където си иска. Като душевна субстанция бе страшно силен и правеше с Евината душа, каквото си пожелаеше.

Понесоха се нагоре и все нагоре. Минаха през стоманения таван и бетонен покрив на бункера. Намериха се навън и увиснаха във въздуха, очаровани от гледката, открила се пред тях. Нощта бе започнала да разпростира пипалата си върху земята на Великия Райх. Извисиха се над дърветата и видяха целия град от птичи поглед. Навсякъде се чуваха звуците на сирени и вдигнатата тревога. На това те не отдадоха някакво особено значение, защото Адолф почувства, че нещо го тегли, като магнит, нанякъде. Той искаше да се любува още на града и на новото си състояние, но някой имаше по-мощно магнитно поле от неговото и просто го теглеше натам. Повличайки Евината душа със себе си, той полетя към мястото, където бе задължен да отиде.

* * *

— Грандиозна картина! — каза доктор Райдсма.

— Никога не бих предполагала, че този град е бил така красив преди края на войната — добави Йоманда и заопипва слепоочията на Александра.

Младата жена в сферата едва потрепваше от преживяното, а след намесата на екстрасенската, започна да прелива от спокойствие.

На екрана се виждаше ясно как двете субстанции продължиха полета си към голямо и добре охранявано здание.

Сесията бе прекъсната от телефонно звънене по червения телефон. Обаждаха се от гиганта „Филипс“ и то по спешност. Програмистът Кейс де Граф бе успял с третата програма, наречена сега „Суперхейст“.

— Вече бихме могли да погледнем зад Границата на смъртта! — ентусиазирано извика Райдсма и прегърна колежката си. — Значи, след това превъплъщение, ще можем да узнаем вековната истина.

— Чудесно! Кога ще вкараме новата програма в сферния компютър?

— Вече е на път към института и всеки момент ще пристигне. Остава само техникът да може да се справи с управлението й.

— Райдсма, виж какво става с мониторите. Като че ли са полудели. Наистина какво ли е това? Мониторът на Александра… — не успя да довърши Йоманда, защото мрежесто-синкаво сияние, появило се на екрана, се стрелна към огромно здание и като светла сребърна нишка се мерна и избледня.

* * *

Душевните субстанции на Адолф и влачената от него Ева, по нечия команда, се спуснаха отново надолу. Привличането бе по-силно дори и от магнит. Сградата бе биологичната лаборатория на Райха. Зовът за помощ бе така силен, че заглушаваше всеки почин за отклонение. Душите минаха през многото стени безпрепятствено и се намериха пред железен контейнер, пазен от силно въоръжена охрана. На Адолф му се прииска да изкомандва и да ги накаже, защото не му отдаваха чест. Те, разбира се, с нищо не показваха, че го забелязват и това бе естествено.

Минаха и през стоманения контейнер и се стъписаха при появилата се гледка вътре. Там заключена стоеше порцелановата фигура на Фараон Ехнатон. До него бяха двама войника, които пазеха душите затворени в прозрачното, изваяно тяло на Великия египетски вожд. Как мислеха да опазят тези невидими за тях същества, това също не им бе ясно, но заповедта поставена от Майер бе ясна: „Стреляте без предупреждение, дори и по призраци!“.

Силата на притегляне бе огромна и субстанциите на Адолф и Ева буквално се лепнаха за фигурата. Те не преминаха през нея, както очакваха. Явно това бе единствената материя, която задържаше души.

„Да, действително това е единственото място, където не можете да посетите така лесно, нали?“ — чуха залепените за прозрачното тяло субстанции.

В този момент Ева си помисли.

„Сега пък къде съм? Интересен сън!?“ — но получи моментален мисловен отговор от стелещата се вътре душа.

„Ти си Ева в този си живот, нали? Но не забравяй, че бе също и Маркизът от Франция преди години, също ти бе и Ксинтия от ниските страни и…“ — не довърши монолога си Ехнатон, защото бе прекъснат от Фюрера.

„Ами ти кой си?“

„Не се страхувайте от мен. Аз съм Великият Ехнатон, фараонът на древния Египет, но сега съм затворен от твоите учени в собствената си порцеланова фигура, Адолф!“

„Ей-ей, никой не е по-велик от мен на този свят. Какъв фараон си ти?“

„Това е легендарният Ехнатон, отпреди хиляди години“ — намеси се другата жителка на фигурата, душата на евреина, чиято глава бе отрязана за експеримента.

„Слушай какво ще ти кажа, Велики ми Фюрерю! — поде гневно фараона. — В момента и двамата сме вече нищо друго, освен едни «гойки». Има също и други такива като нас, но те са отвъд океана. Те са в Америка, под Голямата Монтана. Светът мисли, че се е отървал от тях, но не е така. Предводителят им, Шогунът е безмилостен напоследък и само той може да посещава старата Европа, но това е друг разказ. Другите «гойки», както винаги, се реят нощем в пространството под Границата, в очакване да хванат някоя душа на току-що умрял човечец. Те са в очакване и на твоята душа. Да, особено на твоята, Адолф. Шогунът знае за теб и много иска да му бъдеш дясната ръка. Казва, че ти заслужаваш много и затова дава на «гойката», която те хване, Вечната награда, живот до рамото на Шогуна, без да е необходимо да ходи повече на лов за души. Засега никой не знае, че си умрял, а само предполагат, че това ще стане тази нощ. Но те не знаят и това, че си станал «гойка». Само аз, защото съм в Европа и случайно при теб. Всички те чакат в близост до Границата.“.

„Е, и сега ти ще бъдеш този, който ще грабне Вечната награда, така ли? — обърна се Адолф към Ехнатон и продължи с уверен, заплашителен тон. — А аз, какво казваш ще стана, дясната ръка на Шогуна? Хахаха, това никога няма да се случи. Аз ще бъда Великият Шогун. Само трябва да убия завинаги този самозванец.“

„Това никак няма да е лесно, защото той почти няма уязвимо място. Само аз знам как. Но в замяна на това ще искам ти да ми помогнеш в нещо — откри намеренията си Фараонът и надявайки се да постигне споразумение, отправи пак мисловен сигнал. — Аз не искам повече да съм «гойка». Аз искам да отида в Отвъдното и да се преродя, както всички нормални и добри субстанции. Стига ми този вечен затвор, в който съм. Аз няма да те предам на Шогуна, но искам от теб да идеш до Границата, аз ще ти кажа как и да предадеш на Ахиле или Сапиен послание от мен.“

„Добре съгласен съм. Казвай какво да правя!?“

„Трябва да отидеш до Границата без да бъдеш заловен от «гойките». Това ще стане, като се вмъкнеш в душевната хралупа на Ева, защото тя е лека и ще те направи по-подвижен. Те ще мислят, че е обикновена, бързо отиваща си умряла душица и няма да им направи голямо впечатление, тя все пак не е убивала хора по земята, нали? А и най-важното, тя е още свързана със сребърната нишка на съня и никоя «гойка» не може да прекъсне такава връзка. Така ще стигнеш до Границата. Там са моите спасители. Това е всичко.“

„А после? Ако искам да не се връщам, ще ме приемат ли горе в Отвъдното?“

„Разбира се, че ще те приемат, но след време ще трябва пак да се преродиш на Земята, я в селянин, я в бедняк от някой квартал.“

„Немислимо! Аз ще стана Велик Шогун. Искам безсмъртие!“

„Всеки избира своята участ, Адолф. Но ние с теб имаме уговорка и аз ще ти кажа как да изпепелиш стария Велик Шогун.“ — завърши Ехнатон и остави душата на прилепения плътно до фигурата, да отдъхне.

Тогава чак Адолф почувства разхлабването. Притегателната сила бе изчезнала. Ева също усети, че е свободна и понечи да се върне назад, но не успя. Тя бе все още под властта на Фюрера.

Видял дърпащата се Ева, той се вмъкна в субстанцията й. Образува се еднородна, сияеща единица, която приличаше на всички останали пътуващи нагоре и изпълнили пространството под Границата, дребни душици. Това бяха душите на току-що умрели или на сънуващите милиони хора над Европа. Те бяха обаче свързани със свилените нишки на живота, които ги придържаха към земните им тела.

„Гойките“ също се бяха разпръснали в по-ниските слоеве на пространството и дебнеха за някоя душа без свързваща нишка. По-бавните, бивши убийци или мошеници, веднага ставаха лесна плячка за тях, но бързите и честни просто профучаваха покрай тях и ги оставаха разочаровани. Някои от бавните успяваха да прекрачат Границата и това бе успех за тях, инак трябваше да служат за храна на „гойките“. Това се случваше много рядко, защото сега всички ловци бяха изострили до краен предел вниманието си. Те очакваха Адолф.

Когато Евината душа наближи група „гойки“, те не се заинтересуваха много от нея. За тях тя бе просто сънуващ обект, със свилена нишка, нищо друго. Те не предполагаха, че Адолф ще се вмъкне в кухината на Ева и така умело ще се прикрие. По този находчив начин двете субстанции минаха през ловуващото стадо и се насочиха към Границата. Навлязоха в предварителната зона.

* * *

В този момент екраните на мониторите в залата придобиха мъгливо изображение.

— Пак не можем да видим Границата или поне зоната — с неудоволствие промълви доктор Райдсма.

— Не се тревожи, скъпа. Току-що е пристигнала новата програма — успокои я Йоманда и се обърна към техника. — Ще можеш ли да я усвоиш бързо?

— Зависи от сложността на файла и колко гигабайта е голяма. Но по принцип Кейс трябваше само да разшири паметта и обсега на диаметралното поле. Аз ги владея тези пособи и мисля, че можем да опитаме още днес! — отговори техникът и обнадеждаваща усмивка засия на устните му.

— Още днес? Та ти си прекрасен! — залепи целувка на бузата му Йоманда.

От портала се обадиха, че програмата идва заедно с цяла делегация от Филипс, влачещи със себе си дузина репортери от Телеграф и група журналисти с камери от всички канали на холандската телевизия. Самият Кейс де Граф, както обикновено, след такова изобретение, влезе в болницата за душевно болни в Дордрехт и не можеше да присъства на демонстрацията на своята програма.

Предаденият, лично от директора на корпорацията, лазерен диск бе поставен от техника в драйферното устройство на компютъра и всички зачакаха с нетърпение картина от мониторите.

Наистина, това което се появи на екраните бе вече супер качествено и няколко пъти по-ясно от предните излъчвания, мъглата се разсея и на нейно място се появиха душевните субстанции на Адолф и Ева. С по-прецизното изображение вече се виждаше добре същността на летящите и вмъкнати една в друга души. Бе така контрастно, че се виждаше дори лицето на скрития вътре в Евиното чело Фюрер. Те навлязоха в зоната или така нареченото преддверие на Отвъдното.

* * *

Сирената на Мерцедеса бе пусната с пълна сила и групичката учени на Райха бяха стегнали телата си до скъсване. Трафикът и задръстванията допълнително затрудняваха движението на колата.

Повечето хора се бяха скрили в къщите си и очакваха въздушно нападение, вследствие воя на сирените. Навсякъде гъмжеше от войници и офицери. Проверяваха всичко и всеки подозрителен.

Учените в колата бяха замислени и почти отчаяни. Всичко се развиваше в много лоша за тях посока. Те трябваше да стигнат колкото се може по-бързо до Главната квартира на Фюрера. На един завой колата така се поднесе, че излетя от калния път и се блъсна в насрещно дърво. Ударът не бе силен, но уплахата за сметка на това бе нахлула в купето на Мерцедеса. Майер и Людовик излязоха навън. Сипеше се силен дъжд и те се чудеха какво да предприемат. Останалите в колата бяха наистина уплашени до смърт.

— Живи ли сме още? — промълви професорът и се показа през прозореца.

— Я слизайте всички, за да повдигнем предните колелета. Не е толкова плачевно. Може и да продължим дори напред — нареди Майер, а Людовик допълни.

— Да побързаме, защото закъсняваме.

Избутаха колата отново на пътя. Защо ли не погледнаха нагоре в небето. Две сияния се стелеха над тях и нищо неподозиращите учени продължиха напред към катакомбата.

Там те бяха лесно пропуснати от охраната и посрещнати лично от адютанта на Фюрера с думите:

— Професоре, нашият Адолф изчезна! Просто го няма и като че ли се изпари във въздуха. Аз лично го видях…, но не тялото му, ами изображението му в огледалото…, нищо материално! Това бе нещо нереално! Разбираш ли!? Има някаква загадка или зъл дух си играе с нас. А и твоята бивша Ева е тук, но тя пък от няколко часа е изпаднала, като че ли в кома.

— Така и предполагахме, Франк, и затова сме долетели тук така спешно. Сега ще видим всичко — обясни професорът и всички се спуснаха към приемната.

Там беше и цялата гвардия от висши офицери. Отдавайки чест и с объркани погледи, те изпружиха тела напред. Изненадваща за Людовик бе появата на неговия приятел, донесъл живата пепел и забъркал цялата тази история. Той бе възстановен изцяло след приемането на някои прахове, синтезирани от младия биолог. Неподозиращ нищо, хомото се бе прилепил до негов колега по сексуална участ…, последното му завоевание. Тази му поява бе добре дошла за биолога, защото можеше да се добере до смолите и лепилата, които бяха необходими за избавлението от „гойковата“ напаст. Мислеше как да започне разговора, за да се добере до местонахождението на египетските смоли. Погледна го в лицето и забеляза немалка подутина, приличаща на израстък. Доближи се до него и го помоли да отидат в един от ъглите, за да поговорят. След като се установиха на достатъчно тихо място, Людовик поде със загрижен тон:

— Хирард, радвам се да те видя вече в по-нормален човешки вид, но това нещо на лицето ти ме тревожи и затова исках да поговорим насаме, за да не разбере началството.

— Ох, братко…, та то не е само тук! Имам още на няколко места по тялото. Търсих те през целия ден, но не можах да се добера до теб. И твоето появяване е радост за мен! — изля мъката си хомото.

— Слушай ме добре, приятелю! Много важно за теб е дали си се постарал да вземеш освен живата пепел и египетските смоли — заговорнически се долепи до него младият биолог.

— Ами ти как мислиш? Без тях накъде. Знаех си аз, че може би те ще ми помогнат. Нали, Люди!? — с треперещи ръце, офицерът хвана рамото на спасителя си.

— Да, точно те са разковничето на твоята трагедия! Хирард, състоянието ти е доста сериозно. Трябват ми спешно тези смоли, за да ги синтезирам и да отбера необходимия екстракт за теб, разбираш ли? И тогава, може би, тези образувания ще изчезнат.

— Само не ме заливай с лепилата, Люди! Моля те! Знаеш, че ти имам пълно доверие, но все пак пощади ме, ако наистина съм на път да стана нещо ужасно.

— Приятелю, не се страхувай. Няма нищо лошо да ти се случи, защото си хомо и тези лепила и смоли не действат на такива отклонения като теб.

— Слава богу, че съм си хомо!

— Сега трябва веднага да излезеш оттук и да ги донесеш.

— Ти луд ли си!? Веднага! Ами тази тревога? Не, не…, това ще ми коства главата.

— Ще измислим нещо. Не се бой. Ще те спася. Между другото изчезването на Фюрера също е свързано с тази пепел, така че ще взема разрешение от адютанта да напуснеш катакомбата, за да донесеш материалите в лабораторията на Райха.

— Добре, Люди. Ти само получи заповед за мен. До час време ще съм там.

След като получи необходимото разрешение, то висшият офицер се отправи към незнайни места, за да осигури тези толкава важни, за него и за Великия Райх, неща.

Ева лежеше на едно канапе в приемната и признаците й на живот бяха като на човек, изпаднал в дълбока кома. Косите й се бяха разпилели по скъпата кожа на облегалката и омайваха присъстващите с блясъка си.

Професор Шулц се наведе над нея и я целуна по бузата. Явно чувстваше все още голямата любов, която някога бе всичко за него.

Останалите се насочиха към мястото на изчезването на Адолф.

— Ето тук го видях за последно, Людовик — обърна се Франк към младия биолог.

— Да, но той няма да се върне пак тук. Кой знае къде ще ни изненада утре? „Гойката“ просто може да минава през всичко материално, Франки — отвърна му той.

— Значи Фюрерът е вече навън. Къде ли може да се намира сега? — попита професорът.

— Еднородни души се събират. „Гойка“ при „гойка“. Те са се събрали с Главата. Но тя пък е в стоманения контейнер — разсъждаваше на глас Майер.

— Мисля, че там ще се развият утрешните събития, господа — каза Людовик и продължи. — Трябва да отидем обратно там и да организираме всичко за унищожаването на тая напаст, а аз ще трябва да взема от Хирард смолите за обливането на „гойките“. Всъщност той ще пристигне при нас в лабораторията.

— Ами вие заминавайте, а аз ще изчакам Ева да дойде в съзнание — почти заповяда професорът и всички излязоха от катакомбата, за да поемат обратния път.

* * *

С притаен дъх, присъстващите в залата наблюдаваха навлизащите в зоната душевни субстанции на Адолф и Ева. Изведнъж ясната картина отстъпи място на стелеща се мъгла. Мрежести облаци се спуснаха и пак притъмня.

— Нещо става, докторке — изрече техникът и занатиска клавиатурата на компютъра.

— Какво може да е това!? — попита го все пак Райдсма.

— Цялата памет е запълнена и нямам достъп до разширяващите чипове. Превъплъщението е много назад във времето и може би заради това.

— Много назад!? Не…, не, та това е може би последното им прераждане преди да станат Петер и Александра.

— Но все пак компютърът се задъха с новата програма. Би било добре, ако в настоящето имаха някакви премеждия или смъртни опасности. Е, добре за апаратурата, не буквално казано, разбира се. Със сегашно приближаване до Границата бихме могли да докажем на репортерите, че тя съществува и дори бихме могли да навлезем и малко по-навътре. Пък като Кейс се стабилизира и излезе от лудницата, то той ще ми каже как да вляза в разширената памет на тази удивителна програма и тогава ще можем дори да видим как е свършил Фюрерът.

— Да, добре. Опитай, каквото можеш, за да не станем за смях пред телевизията.

Техникът пренастрои програмата, а двете екстрасенски се заеха с вкарване на аурата в главите на двамата, лежащи спокойно в сферите.

На екрана се мярна годината 1996.

— О, та това се е случило дори тук, в Холандия. Аз очаквах да е станало нещо лошо в дивата България. Интересно, какво ли е премеждието и то точно тук, в нашата сигурна страна — с блеснали, но загрижени очи сподели докторката.

* * *

— Добре, Петер, аз разбирам, че ти приемаш лесно нещата и привикваш бързо, но какво да правя аз? Толкова ми е трудно тук — каза със сълзи на очи Александра и се просна на леглото, ридаейки.

Току-що взели холандска националност, те бяха се преместели в най-богатото селце на Холандия, Васенар, може да се каже и луксозния квартал на Хага. Къщата, обаче, в която трябваше да се настанят бе занемарена от предишните обитатели и всичко трябваше основно да се поправя, от паркет до тапети и даже голямата градина. Луксозните вещи, които си бяха взели от старото жилище в Лайден, покриха с одеяла и вестници, докато трае ремонтът на жилището. Лошото бе и съвпадането на преместването с ужасно студените дни, сполетели Холандия по това време. Незапомнен студ, който забавяше ремонта и го правеше почти невъзможен. Това тормозеше Александра, свикнала с луксозното си и чисто апартаментче в Лайден. С всеки изминат ден съпругът й забелязваше промяната в нея. Тя едва се владееше. След тези несполуки я хвана тежък грип, с жестока и непоносима кашлица, продължила почти месец. Покрай майката, грипът се прехвърли и на десетгодишното им момиченце Нина. Това утежни още повече обстановката.

Непредвидено, по едно време, данъчните служби също изискваха от тях пари, които трябваше да връщат. Те бяха изчерпали резервите, заради преместването и нямаха нищо в касата, затова Александра, която бе директор на училище в България, тук, в далечна Холандия трябваше да хване някаква, каквато и да е работа, за да изплатят тези дългове. За чужденци тук бе изключително трудно да намерят подходяща за образованието им работа и повечето биваха оставяни да преживяват от нищожните социални пари.

На Александра й бе действително трудно в тази чужда страна. Вече пет години се влачеха по съдилища, само и само да могат да се доберат до желания холандски паспорт. Накрая го получиха и сега се сблъскаха със суровата действителност. Тези трудности хвърляха тридесет и седем годишната жена в отчаяние. Често тя си мислеше за починалите в България, по странни обстоятелства, родители. Нямаше си никого на този свят. Изключения правеха само съпругът й и дъщеричката й Нина. Имаше също и сестра в България, но напоследък връзките с нея бяха поохладнели и това още повече наливаше масло в огъня.

За да излязат от кризисното състояние, Александра трябваше да търси черна работа. Намери сравнително бързо, като чистачка при една богата французойка. Чистачка, това бе убийствено за нея. Тя, която ръководеше цяло училище в България, сега да се унизи толкова. Но нямаше какво да се прави.

Цялата съвкупност от тези обстоятелства я караше все по-често да мисли, че този живот няма смисъл, че защо ли още трябваше да се живее?

— Разбирам, че ти е трудно, скъпа, но нямаме избор. Трябва да се борим с този проклет живот — Петер понечи да вдигне съпругата си от леглото.

— Аз се боря, но не издържам повече. Не мога. Всичко ме дразни. Дори благородната ти помощ, която даваш на нашите познати. Не виждаш ли, че ти се подиграват? — каза му, с изпънали се до скъсване нерви Александра, имайки предвид вчерашното отсъствие на мъжа й, който бе помогнал на техни познати в инсталацията на току-що купен компютър.

Това бе едно нормално нещо, но ето тя дори от това се дразнеше. Мислеше, че му се подиграват, след като бяха казали, че прекалено много им бил обяснявал. След това тя поде пак:

— А и защо в последно време си спиш сам в стаята за гости…?

— Ами студено е, скъпа. А и тези грипове. Не си мисли, че не те обичам. Просто го правя, заради детето. То иска да е на топличко при теб. Разбираш ли? Не си мисли глупости! — заоправдава се мъжът й.

Александра бе започнало да изпада в истерия. Цялата тази съвкупност от трудности бе допълнена и от неразбирателството по въпроса със спането на Нина. Петер искаше детето да спи в тези мразовитите дни при нея, а той в стаята за гости. Александра мислеше погрешно.

— Ох, не знам, Петер. Повече не издържам. Искам да си сложа край на живота. Не виждам смисъл в него. А вие с Нина се оправяйте, както можете.

— Не говори глупости. Така ли лесно се умира? Ти само ме плашиш. Искаш да правя, каквото ти кажеш, нали!?

— Не, не те плаша ни най-малко! Само ми кажи къде са хапчетата и ще видиш. Вие с Нина нали заминавате сега с колата при обичните ти познати, за да им помагаш със знанията си.

— Ами да, ще ходим. И тъкмо ще видим дали ще го направиш — изрече Петер последните си думи и напусна разярен стаята.

Отиде да вземе Нина и излязоха от къщата, оставяйки ридаещата жена сама. Качиха се на Фолксвагена и отпрашиха по магистралата за Лайден. Той не предполагаше, че създалата се обстановка е така сериозна. Досега съпругата му на няколко пъти го бе плашила със самоубийство, но винаги той я утешаваше, с много, много целувки и извинения. Този път искаше да види дали наистина щеше да се случи нещо или това бяха само трикове за дребни победи на жена му над него.

Останала сама, Александра бе в много напрегнато състояние. Наистина животът нямаше смисъл за нея. Искаше да му сложи край, но не пред детето. Изправи се с мъка и затършува из шкафовете за хапчетата. Намери ги. Цяла опаковка с червени капсули. Едно бе достатъчно, за да я приспи, цялата опаковка неминуемо щеше да я прати в Отвъдното, в царството на умрелите.

Отиде до огледалото и се взря в него. Там тя видя една жена на средна възраст, с безизразни и студени очи. Наля цяла чаша с вода и без страх погълна всички хапчета наведнъж. Не съжаляваше за нищо. Само може би за детето, но Петер щеше да се грижи за него.

Почувства как й се доспива и изпусна чашата с водата. Изпадна в безсъзнание, строполявайки се на пода.

* * *

— Значи е имало действително доближаване до Границата — каза Райдсма, като проследи на екрана излитащата нагоре душевна субстанция на Александра.

Също много добре се виждаше как свилената нишка се скъса и прозрачната душа започна да кръжи над безжизненото тяло.

* * *

Беше й ужасно объркано. Внезапното решение за самоубийство, поемането на капсулите, смъртта. Осъзна, че може да се движи във въздуха без затруднения. Премина през стената и се намери в стаята на Нина. Със скръб и съжаление погледна пухкавите зайчета и другите играчки на детето.

„Ами сега! Защо го направих!? — помисли си тя. — Дали ще могат те двамата с Петер, сами, да се справят с този труден живот?“

Нещо я теглеше навън. Излетя през покрива и огромното въздушно пространство се ширна пред нея. За малко се стъписа, но се овладя. Политна, но не горе, ами в посока към магистралата, нещо я зовеше натам.

* * *

— Докторке, виж какво става с екрана на Петер!? Той също е в критична ситуация — извика Йоманда.

След като бащата и Нина напуснаха къщата, то те се отправиха с колата към магистралата за Лайден. Голяма тревога се бе настанила в душата на Петер. Шофираше предпазливо и си мислеше за Александра.

„Ами ако все пак го направи? Тогава какво ще правя без нея? Животът ми ще е опропастен.“

Включиха се в натоварената магистрала. Беше върхов час и всеки бързаше да се прибере я в къщи, я да иде на някое посещение при роднини или приятели. Петер имаше някакво странно предчувствие, което го теглеше назад към Васенар, но вече бе късно. Потокът от коли го притискаше и той трябваше да продължи.

Изведнъж почувства леко дърпане на лявото колело. Караше с около сто километра в час. Чу му се скърцане и стържене на метал в метал. Лявата щанга на колелото се бе изхлузила от гнездото и колата загуби управление. Започна лудешки танц по асфалтовото платно. Първо наляво, след това надясно. Детето изпищя и се хвърли на врата на баща си. Това допълнително затрудни овладяването на сложната ситуация. Голям и дълъг тир бе от лявата страна, а от дясната му страна току-що купен луксозен Шевролет, какъвто само васенарци можеха да си позволят да карат. Изпуснал вече волана, Петер видя как колата се насочи към тира и се завря под каросерията. От удара стъклото се счупи и детето изхвръкна със страшна сила навън. За голямо негово щастие то се приземи леко и падна в купчина крайпътен пясък. Нищо сериозно не му се случи.

Петер видя всичко това, като на забавена филмова лента. Излитането на детето, ударът с тира, сплескването на собственото му тяло. Кръв и мозък, слети с натрошена плът бяха омазали предната седалка на Фолксвагена. Въпреки страшната гледка, на него му бе интересно. Не чувстваше никаква болка. Душевната му субстанция излетя от тялото и пое нагоре. Обърна се назад и видя лежащо дете на голямата купчина пясък. То бе живо и здраво, но плачеше силно и бе изпаднало в шок. Искаше му се да му каже, да не се страхува за татко си, защото той е още „жив“ и съществува, макар и под друга форма, че я вижда. Но Нина не го чуваше. Само плачеше, сгушила се в пясъка. Петер се извиси още по-нависоко и започна да кръжи над катастрофата като огромен, невидим орел.

Тогава той видя друга субстанция, подобна на неговата и се учуди много, като разпозна в нея чертите на Александра. Сиянието се насочи към него.

„Петер, какво направи? Защо трябваше да се случи всичко това? Нина остава сама на тази чужда земя. Няма си никой тук!“ — чу той звук в съзнанието си, понечи да отговори, но нищо не излезе от устата му. Тогава си помисли. „Това са очертанията на Александра. Какво ли пък тя прави тук? Или и тя вече е умряла, като мен?“

„Да, скъпи, така е!“ — изпрати му тя мисловен сигнал и така и двамата разбраха, че могат да комуникират чрез мислене.

Движението на магистралата бе спряло и се бе образувала километрична опашка от коли. В момента на удара шофьорът на тира бе ударил спирачки веднага и заковал на място огромната машина. Останалите автомобили също спряха кой как можа. Някои се удариха леко, но до друг смъртен случай не се стигна. Най-близкостоящите излязоха и се притекоха на помощ. Едни отидоха да видят детето, а други се опитваха да измъкнат сплесканото тяло на Петер.

— Умрял е веднага — констатира мъж, който се представи за медик.

Душевните субстанции чуха казаното и се погледнаха.

„Жалко за Нина! — сподели Петер — Какво ли ще прави без нас?“

„Ами ще има същото чувство, което имам аз вече десет години — обърна се към него половинката му и добави. — Помниш как и двамата ми родители умряха в една година.“

„Да, но тя не го заслужава. При твоите родители бе друго. Просто Господ ги извика, а при нас, ние сами си го пожелахме.“ — изпратеният мисловен сигнал на Петер трогна душата-жена.

„Действително е така. И аз съжалявам за стореното. Чувствата ми надделяха над разума ми и го направих. Глупаво постъпих.“

След тези размишления те почувстваха, че стават още по-леки и че нещо ги тегли като магнит нагоре към ширналия се космос. Бе невъзможно повече да останат на мястото на произшествието. Полетяха със страшна скорост. Времето бе студено и те се запровираха през въздушните течения, като през ледени блокове, но пък не усещаха ни студ, ни топлина. Покрай тях зърнаха и други светещи летящи субстанции. Вероятно на току-що умрели, като тях хора. Някои се движеха по-бързо, някои едва кретаха. Времето напредваше и денят се бе сменил с вече навлизащата вечерна тъмнина. На голямо разстояние от тях се намираше групичка от някакви субстанции, които бяха по-различни от другите. Формата им бе половината на човек, половината на животно. Лъчението им също бе по-наситено и тъмно. Те дебнеха някой. По-бавно движещите се души попадаха в техния плен и те ги консумираха, поглъщайки ги в своите черепни кухини. Истински лов. Безпощаден и безмилостен.

Душите на Петер и Александра видимо бяха доста подвижни и когато стадото от ловуващите сияния се стрелна към тях, те просто със завидна лекота избегнаха първото нападение и се устремиха още по-нависоко в дълбините на космоса.

„Трябва да внимаваме, скъпа! Тези изчадия са опасни. Видя ли как претопиха няколкото сияния, летящи зад нас?“ — прати послание мъжът.

„Да, наистина сме опасни. Само да ни паднете и ще видите каква участ ви чака!“ — дочуха бягащите и засилиха полета си до краен предел.

* * *

— Дали ще се отърват, докторке? — попита загрижено Йоманда.

— Сигурно! — каза спокойно Райдсма, гледайки с притаен дъх в монитора.

— Но те наближават Границата!

— Да, най-после ще можем да я видим и да надникнем зад нея.

— Дано! Тъкмо и всички репортери са тук…, но да видим какво ще стане по-нататък?

Техникът също бе не по-малко напрегнат. Той настрои най-новата програма и зачака с разтуптяно сърце.

Екраните блеснаха с пълна сила. Границата наближаваше. Всичко се оцвети в приятна виолетова светлина.

* * *

Виолетова светлина обля и двете души и те се намериха в нещо като тунел. Стремглаво преминаха през него, като времето, за което минаха, не можаха да определят. То не съществуваше за тях. В края на тунела представата за всичко земно се изпари. Пред тях се стелеше лека мъгла, в която те забелязаха прозрачни фигури, различаващи се от току-що дошлите субстанции. Те бяха, като от стъкло, но с определени човешки черти. Стъклени маси със столове се мяркаха по-нататък и на тях бяха насядали прозрачните усмихнати сияния, с човешки форми.

Двете души на Петер и Александра се доближиха достатъчно, за да различат вече и лицата на насядалите по столовете хора.

На една маса ясно се видяха образите на Александрините родители. Те чакаха да наближи чедото им. Малко по-нататък бяха седнали дядо й и баба й, също починали преди няколко години. Всички бяха така щастливи.

Александра бе също много щастлива, че вижда роднините си и се отправи към тях.

„Пристигна значи, мило дете! Но защо така прибързано? Ние те чакахме, защото получихме известие от Ахиле и Сапиен, че сама си прекъснала свилената нишка на живота.“ — отправи мислен сигнал майка й Слава.

Стъклената й обвивка бе съставена от подобие на дрехи, които бяха полупрозрачни и даваха на тялото й особена осанка.

„Ние още сме тук, в Големия дом, зад Границата. Разбира се, живеем в нашите си парцели, но още нямаме послание от Сътворителя за превъплъщение в ново тяло на Земята, така че имаме късмет да те видим и да ти се полюбуваме.“ — обърна се бащата към детето си и понечи да стане от стола, за да направи място на идващата, малко особена субстанция, със стари гръцки одежди. Това бе Ахиле.

Лъченията, които го бяха обградили издаваха неописуема любов и чистота. Докоснала ги, Александра почувства как я облива нещо, което никога в земния свят не й се бе случвало и с нищо не можеше да се сравни. Ахиле седна на стола и се сля с него. Той заговори с нежен тон, отправен към Александра.

„Разбирам какво си направило, дете на Сътворителя, скъпа Леа, но това не бе правилното ти решение. Погледни надолу!“

Той извади стъклено огледало, на което се виждаха земните релефи. Като на филмова лента се въртяха последните събития, случили се на Земята.

Нина бе приседнала на някакво кресло и трепереше от вълнение и уплаха. До нея бе близката приятелка на майка й, леля й Ели. Плачеха тихо и детето не можеше да повярва, че всичко това е истина. Тежка депресия се бе настанила в нежната, чувствителна, детска душа.

„Дълбоко съжалявам! Само това мога да кажа. Ако имам възможност, то бих искала да върна историята на моя живот с един ден назад. Бих искала да поправя тази моя грешка.“ — сподели Александра и погледна Ахиле умолително.

„Ти не можеш нищо да нравиш, скъпа Леа, но аз мога! Ще ми струва скъпо, но си заслужава да опитам. Аз те познавам, откакто свят съществува, дори когато имаше живот като змията Боа. Ти си почти накрая на своето извисяване по стълбата на съвършенството. Тази ти грешка можем и трябва да я поправим!“ — Ахиле извади от подобието на голям гръцки халат една игла и сребърен конец. Спусна се по тунела, надолу към тялото на Александра, лежащо на пода в банята. Порови се из черепната й кухина, където имаше все още бледи останки на част от душа и ги свърза със сребърния конец. След това пое обратно нагоре.

Времето, за което бе извършено всичко това, Александра така и не можа да го измери. Като че ли бе за по-малко от част от секундата в ръка, Ахиле заговори.

„Това е свръзката, Леа, или Александра, както се казваш сега. Пак те свързвам с живота и когато ти дойде времето за умиране, то чак тогава ще те повикам. А сега се връщай при детето си! На нас не си ни нужна!“

Майка й и татко й също се усмихнаха и се отправиха навътре в синкавата мъгла, стигаща до Границата.

„Гледай си детето, дъще, то е твоята любов и утеха в тази чужда страна, в която сте избрали да живеете. Мъжът ти също те обожава и ти го знаеш много добре.“ — бяха техните прощални думи.

* * *

Когато се съвзе от припадането на пода в банята, Александра все още помнеше всичко така ясно. И Ахиле, и родителите си, и катастрофата с колата на Петер, и… си помисли.

„Ами сега какво ще правя без Петер?“

Повърна всички поети хапчета и така й поолекна. Чувстваше се като новородено бебе. Стана и побягна към вратата. Някой звънеше. Тя знаеше от съня си, че това сигурно е Ели с Нина и зловещата вест за починалия й съпруг.

Но каква бе изненада й, когато като отвори вратата, се появиха самите Петер и Нина.

— Ами, скъпа, то нещо на завоя прискърца и се отказах да пътувам с колата. Трябва да я поправя и чак тогава ще ходим на Лайден. Ти още ли си ми сърдита или…? — още не доизказал последните си думи, Александра се хвърли в прегръдките му.

Нина и тя се присъедини към тях, като се чудеше какво ли става с родителите й.

— Влизайте да ви разкажа какво ми се случи — проплака от радост жената, вече с по-друго настроение и то под погледите на любопитните съседи.

„Ами аз какво имам да разказвам, ако знаеш? — помисли си Петер и се усмихна, гледайки нагоре към небето, като леко си прошепна. — Благодаря ти, Създателю наш!“

* * *

— Значи Ахиле може да променя и съдбите на хората? — замислено каза Йоманда.

— Да, видимо! — потвърди докторката и добави с разочарован, но все пак оптимистичен глас. — Това го няма в нашата теория. Нещо случило се веднъж, то не може да се отмени, но как сега стана това връщане назад във времето?

— Има още да учим и експериментираме, скъпа. Та нали ние сме пионерите в тази област.

В залата, екстрасенските и техникът, се съвещаваха за по-нататъшните стъпки. Двамата съпрузи бяха извадени от сферите за кратка почивка.

— Александра, спомняш ли си този период от нашето пребиваване във Васенар? — попита Петер, след като вече бяха прегледали видеозаписа.

— Да, действително имаше нещо такова, но и досега все си мисля, че това бе само един сън и нищо повече — отговори му тя и се засмя.

— Заминавам при Кейс де Граф. Той все пак трябва да ми обясни как да вляза в разширената памет на компютъра. Въпреки че е в лудницата… — не довърши докрай изречението си техникът, защото Йоманда го хвана за ръката.

— Той е под много силна и въоръжена охрана. Не може, а и не трябва да излагаш живота си точно в тази фаза на изследванията — отсече строго тя.

— Въпреки всичко, без това разширение на паметта, то ние няма да можем да продължим напред! Трябва нещо да предприема, дори с риск на живата си — настойчиво продължи спора младият мъж зад апаратурата. — Всичко се развива така бързо. А и след това представление, шефовете на „Филипс“ ще искат те да оберат лаврите.

— Аз ще ти помогна, Ричард! — внезапно се намеси Петер. — Бил съм в специални войскови части в България и ги разбирам тези работи.

Техникът, наречен Ричард, погледна към Райдсма и попита:

— Какво ще кажеш, докторке?

— Ами, пробвайте, момчета, но много внимателно. Ако се получи злополука, то по-добре аз да умра. Всичкият ми успех е свързан с вас и без вас аз съм едно нищо — махна с ръка докторката и се отправи към Александра. — Ти, скъпа, какво ще кажеш?

— След като трябва. То Петер какви отговорни военни операции е изпълнявал и то в тоталитарно време в България. Той бе бодигард на шефа на тогавашната, така наречена Милиция и животът му не един път е висял на косъм. Сигурна съм, че и сега ще се справят отлично с Ричард!

— Дано до утре се върнете с тази така важна информация нужна на компютъра!

— Ще се върнат, докторке, имам предчувствие!

— Добре, момчета, тръгвайте с моя джип. Той е на паркинга и още един път повтарям. Внимавайте! — каза Райдсма и след тези напътствия се обърна към жените.

— А ние, скъпи, да отидем някъде да вечеряме. В гръцкия ресторант, както обикновено. Вкусът на Александра никога не ни е лъгал.

* * *

Джипът изръмжа и се спусна по улиците на Лайден. Петер, който бе зад кормилото, мислеше план за влизане в Дордрехтската лудница, където бе настанен Кейс. Той я бе посещавал веднъж, когато трябваше да настанят за пръв път програмиста и бе огледал, и запомнил всичко доста добре със силната си фото памет. Планът трябваше да е готов до пристигането им. Домът за душевно болни се намираше на около 70 километра от Лайден и имаха само половин час време за обмисляне.

Пристигнали вече в Дордрехт, те имаха вече плана в главите си. Оставаше само така безупречно да могат да го изпълнят.

Вечерният мрак се бе спуснал и потъналият в зеленина град започваше своя спокоен, сънлив живот. Жителите му, настанили се пред телевизорите, дремеха след обилните вечери, които само холандците можеха да си приготвят.

Двамата мъже спряха джипа пред телефонна кабина и Петер, който явно бе измислил плана, излезе от мощната кола и набра 06–11, телефонния номер на Бърза помощ.

След минути прозвуча сирена на линейка. Звукът режеше тишината над заспиващия град и се приближаваше към телефонната кабина, от която се бе обадил Петер със зов за помощ.

Вече пристигнала, от нея излезе дежурният лекар и се насочи към кабината. Там българинът симулираше, че е откачил. Ричард даваше знаци на мъжа с бялата престилка да побърза, като го осведоми:

— Този мъж нещо не е в ред, докторе. Виж го какво прави. Как се гърчи! Пяна излиза от устата му.

— Сега ще усмирим нещастника — отговори му дежурният лекар и извади инжекция с морфин или нещо подобно, което служеше за парализа на крайниците и предизвикваше дълбок сън.

Намерил се вече до хъркащия и издаващ същински звуци на луд, той насочи иглата на спринцовката към конвулсиращото тяло. Изненада се ширна в очите му, когато видя инсцениращият лудост мъж да казва с нормален тон:

— Тази инжекция е за теб, скъпи ми докторе!

Петер подскокна и с виртуозно движение обви с ръце шията на уплашения лекар. Взе стъклената спринцовка от ръцете на вече парализирания от страх мъж и насочи иглата към задните му части. След това го съблече и взе така необходимата бяла престилка със закачената на джоба пластмасова табелка. Пасваше му точно. Не забрави и медицинската чантичка. Постави лекаря в телефонната кабина да поспи, докато той се върнеше от лудницата.

Шофьорът на линейката не бе забелязал нищо. Мислеше си, че всичко е привършило. Като видя бялата престилка на идващия, припали колата.

Петер, с намъкната бяла престилка, не направи впечатление и се настани на предната седалка. Линейката бе готова за връщане в базата.

— Накъде, шефе…? — не успя да довърши шофьорът, защото инжекцията се вля и в неговото тяло.

За броени секунди бе упоен и се строполи на волана. Клаксонът жално изпищя. След това бе поставен от двамата похитители в носилката. Включиха сирената и потеглиха към лудницата.

На входа охраната ги попита какъв е проблемът и защо нищо не знаят за пристигането на редовна дежурна линейка. Ричард обясни, че случаят е спешен и трябва пациентът да бъде приет точно тук, Главният лекар знаел за това.

Въоръжената охрана на института за душевно болни се хвана на хитростта и ги пусна безпрепятствено да продължат към седмо отделение.

Двамата слязоха от колата и се насочиха към сектора на Кейс. Пред една врата имаше охрана от яки мъжаги на „Филипс“. По това те разбраха, че там е стаята на програмиста. Облечен с бялата престилка, Петер мина покрай тях и поздрави кратко. Ричард, малко зад него, буташе количката с все още упоения шофьор.

От килията на Кейс се чу тропане и блъскане по вратата. Един от пазачите отвори прозорчето и се ококори от учудване. Явно нещо се бе случило вътре.

— Какво става тук, нещо не е ли наред? — попита преоблеченият българин.

— Боже небесни, та това не е човек! Какво е това чудо!? Докторе, елате бързо!

Петер това и чакаше. Вмъкнаха се вътре с Ричард, като наредиха на пазачите да откарат приспаният пациент в спешното отделение. Те щели да се погрижат за Кейс.

Това, което видяха, влизайки вътре, ги стъписа. Тялото на програмиста се бе превърнало в изсушена мумия и оттам тъкмо излизаше сребърно сияние.

— Та това е Ахиле! — позна го веднага техникът, който не един път го бе виждал на екрана.

— Заключете вратата и ме слушайте много добре! — прозвуча тих глас, явно трансформиран.

Те изпълниха нареждането и се настаниха послушно до леглото. Ричард понечи да пипне субстанцията, но ръката му остана празна, след което попита меко:

— Ти си Ахиле, от монитора, нали! Но какво правиш в тялото на Кейс де Граф?

— Винаги съм бил познатият ти Кейс, но никога не си ме виждал след залез-слънце, и когато приема бариевата съставка, то ставам просто Ахиле. Така ми е по-лесно да оставам на Земята. Кейс бе само тялото, аз съм душата. Програмата е предназначена специално за вас, защото Създателят смята, че може би сте вече достатъчно зрели, за да разберете истината. Затова и аз съм приел образа на този програмист. Разбира се, от време на време откачам, защото не всичко е така лесно, но и общо взето досега се справям със зададеното ми отгоре, нали? — субстанцията се носеше из килията и обикаляше ту около Петер, ту около Ричард, като не спираше монолога си. — Програмата е вече готова, само дето, ти Ричард, трябва да можеш да се вмъкнеш в разширената памет. Ще ти кажа. Първо изчистваш деменсионалната памет и на нейно място вкарваш четирите файла за визия. След това разкриваш двадесет милиона гигабайта по вертикална посока и влизаш директно в разширената памет. Ясно!?

— Така си и мислех, но не смеех да го направя, защото ме бе страх от експлозия в твърдия диск, Кейс! Сега наистина ми е ясно! — с възторг подскокна Ричард, за да помилва субстанцията на Ахиле-Кейс.

На вратата се чу проточено тропне. Явно бяха открили измамата на Петер.

— Ами сега? Как ще се измъкнем? — потрепери техникът.

— Спокойно. Аз си се връщам в тялото на Кейс и казвате, че спя в несвяст. А видяното от охраната е вече забравено. Аз изтрих всичко от мозъците им — като тих вятър чуха те напевния глас на субстанцията и видяха как тя се стопи в черепа на Кейс.

Тялото му веднага прие червендалестия си вид и все едно че нищо не бе се и случвало.

Отвориха вратата и какво да видят…, цяла дузина пистолети, насочени към тях.

— Спокойно, момчета, всичко е наред, каква е тази паника? — каза Петер и продължи, сочейки с пръст Кейс. — Пациентът е тип-топ!

— Да, докторе, аз се чувствам прекрасно — отговори лудият, тропайки по леглото. — Затворете ми вратата, ако обичате! Ще спя.

Изненаданата охрана свали оръжията си и един от тях объркано запита:

— Ами защо онзи тип там се представя за шофьор на линейката и каза, че вие сте го отвлекли, с цел да се доберете до програмиста?

— Той явно е луд. Вземете мерки за него! — каза троснато Петер и повлече Ричард към докторската стая.

Постояха там, докато положението се успокои и след това се измъкнаха откъм задния вход на лудницата. Качиха се безпрепятствено в линейката и потеглиха.

Бързо намериха лекарят, който сладко спеше до телефонната кабина. Сложиха го в една носилка и звъннаха на централата да си го прибере. Взеха джипа на Райдсма и се понесоха из нощния Дордрехт на път за лабораторията в Лайден.

* * *

— Можете вече да заложите аурата в мозъците им. Аз съм готов за стартиране на програмата. — Техникът натискаше трескаво клавишите на компютъра. Мокър до кости, от потта избила по тялото му, той бе напрегнат, но и сигурен в себе си. Получените наставления от Кейс де Граф усилваха увереността в добрия изход на експеримента.

— Аурата им, като Ева и професор Шулц, нали? — посъветва се Йоманда с докторката.

— Да, да, разбира се! Ще ни се удаде ли да надникнем този път зад Границата? Може би ще видим и Създателя и живота в Отвъдното. Но преди това да запишем на диска каква е била смъртта им, а и много важно е от историческа гледна точка, да се сдобием с доказателство за кончината на Фюрера Адолф.

— Окей, старт на експеримента, Ричард! — даде заповед Райдсма.

Екраните блеснаха с особена мека светлина. Фигурите, показали се на екрана, бяха вплетени една в друга и с млечен полупрозрачен оттенък. Явно бяха душевната субстанция на Ева и потопилия се в черепната й кухина Адолф. Те наближаваха тунела. Спуснаха се и като вихър се завъртяха в него. Някъде по средата, обаче лудият им бяг спря за миг. Като с магнит някой ги залепи за стената на тунела. В кръгъл отвор се явиха сребърни, свилени сияния. Те имаха дълги и като от стъкло пипала. Уловиха душата на Ева и я настаниха в мъгливо помещение, с метално-сивкава светлина. Вътре то наподобяваше на огромна зала, в която плуваха сфери с кръгли отвори по средата.

* * *

„Тревога! Тук има нещо нередно! Има скрита мъртва душа, вътре в спяща жива, със свързваща нишка. Невиждано досега!“ — дочу се напрегнат мисловен сигнал.

„Стоп! Ти не си за тук, скъпо дете на Създателя, но това в теб…, о-хо, та това е «гойка». Как ли се е осмелила да дойде дотук? Трябва да е много хитра или научена от някой как…!? Слуга на Шогуна!“

„Аз не съм слуга на Шогуна! — измъкна се от кухината на Ева Фюрерът и изпъчи свилена снага. — Аз ще бъда новият Шогун! Хахаха…!“

„Благодари се, че не е изгряло слънцето, иначе как щеше да се строполиш на Земята… — непознатият глас се стелеше меко, но после нареди на някой. — Извикайте по спешност Ахиле или Сапиен!“

Дори не изказал и последните си думи, пред сиянието се яви Ахиле. Явно тук времето имаше други измерения или изобщо не съществуваше. Одеждите на Ахиле бяха в познатия гръцки стил, изпредени като от коприна, те се сливаха с прозрачността на тялото му.

„Адолф…, това си ти, Фюрерът Адолф!“ — не се излъга в идентификацията си гръцката легенда.

„Да, аз съм. За голямо твое учудване минах и половината тунел. Какво ще кажеш!?“

„Значи си избрал все пак да се преродиш? Това много ме радва, дори ласкае…, но в следващия ти живот ще трябва да се преродиш, като нещастен изрод, за да изкупиш греховете си, а те не са малко, а?“

„О, грешиш, Ахиле! Аз ще стана Шогуна на «гойките».“

„Нещо не разбирам. Ами защо си тогава тук, пък дори преминал такъв дълъг път по такъв хитър начин? Ако разбере Шогунът, че си бил тук, горко ти, но въобще как ще се добереш до него…?“

„Затова съм и тук. За да си изясня нещо и по-точно как да го убия?“

„Ти луд ли си!? Аз мога да те прибера при нас, но не и да те правя убиец на Шогуна.“

„Това не е твоя работа. Това е задължение на Ехнатон.“

„Ехнатон!? Та той отдавна е изпепелен!“

„Да, но онези долу не спят. Учените правят какви ли не открития. Намерили са пепелта му в урната и са го възстановили като «гойка». Замразен е в някакъв контейнер и се нуждае от твоята помощ да го освободиш и да си го приемеш тук. Той иска да се преражда, глупакът му с глупак. Ако не му помогнеш, то утре учените ще го залеят със смолите и лепила и ще го изпепелят отново, а той не иска в никакъв случай пак да чака още хиляди години за шанс.“

„Така значи! Да, той наистина ми е нужен тук! Трябва да му помогна! А ти какво решаваш? Тук ли ще оставаш или… какво решаваш? Остани, прероди се! Избави се! Това е единственият ти шанс да помогнеш на всички.“

„О, о…, слушай, аз ще те заведа до контейнера, а от тук на там, в какво ще се преродя, аз си знам! Да тръгваме!“

Адолф отново се вмъкна в черепната кухина на Ева и поеха обратно към Земята. Ахиле притежаваше необходимата бързина, за да ги повлече със скорост, която дебнещите „гойки“ така и не усетиха. Евината душа бе свързана с нишката на живота и те дори и не обърнаха внимание какво се крие в нея.

Когато стигнаха зданието на Главната лаборатория, слънцето прокарваше първите си лъчи. Още няколко минути и „гойките“ щяха да започнат своята метаморфоза, затова трябваше да побързат с Ехнатон.

Всички учени, с изключение на професор Шулц, който бе останал при тялото на Ева, чакаха пред вратата на контейнера, готови да залеят със смола „гойката“ на Ехнатон. Висшият офицер бе така добър да донесе необходимите материали, в знак на благодарност, защото пък Людовик му бе обещал пълно възстановяване.

Всичко това бе видяно от трите светещи субстанции, които преминаха през телата на присъстващите, а след това и през тежкия железен контейнер.

Ехнатон веднага влезе в мисловен контакт с Ахиле.

„Това е последният ми шанс, след минути те ще ме залеят с лепилата и ще е вече късно. Разбираш ли, Ахиле!? Помогни ми!“

„Този ваш саркофаг от каква ли материя е?“ — каза, питайки по-скоро себе си, облечената в гръцки одежди душа и се опита да премине през стъклената фигура, но не й се отдаде.

Слънцето бе почти наполовина изгряло и всички извън контейнера се приготвиха за изливане на убийственото вещество върху фигурата на Ехнатон. Людовик бе така напрегнат, че сърцето му щеше да изхвръкне.

— Майер, готови ли сме или да изчакаме окончателното изгряване на слънцето?

— Да, действително ще е по-умно да изчакаме, защото е възможно „гойката“ на Адолф също да е тук и тогава, с един удар, два заека — предположи Майер.

В контейнера нещата не вървяха според плана и Ахиле все по-силно се блъскаше в стъклената преграда на фигурата.

„Ахиле, слънцето вече изгрява с пълна сила! Да ми каже Ехнатон как да убия Шогуна. Сега сигурно учените ще го залеят със смолата, а покрай него и мен. Казвай проклети, фараоне! Аз си изпълних моето обещание!“ — гневно изпрати сигнал Адолф.

„Добре, ще ти кажа. Като станеш «гойка» в материално състояние, то изрови земята под себе си и се насочи на запад към Холандия. Почвата в тази област е рохка. Шогунът ходи там, та пие вода от дюните, близо до океана. Тя е животворна за «гойките» и само той, и аз знаем къде се намира точното място на извора. Там можеш да го убиеш и то само, като замърсиш извора с отровата на Прокажения паяк, висящ някъде, я по мазетата, я по таваните на замъка на Борсбом. Ти ще го намериш. След това вземи от отровния му шип люспа, но внимавай да не те докопа, защото ще умреш незабавно. Това е!“ — изпълни обещанието си Ехнатон, казвайки всичко, което знаеше, на Адолф.

Фюрерът така и направи. Полетя на запад към ниската земя и нямаше какво да го спре, за да не изпълни намеренията си.

След много борба с частиците на химичната съставка, свързваща в особена стъклена материя фигурата на Ехнатон, Ахиле най-после се добра до вътрешността. Слънцето вече бе нахлуло и „гойката“ на фараона бе започнала своята метаморфоза.

„Ами сега, като се превръщам вече в това изчадие, как ще излетя нагоре към Границата. Аз ставам материален и учените вече влизат в контейнера. Горко ми!“ — насочи последни надежди Фараонът към Ахиле, който междувременно бе влязъл вече във фигурата.

„Спокойно, това е моя грижа. Аз ще те пречистя. Важното е, че ти го искаш. Искаш да станеш пак чедо на Сътворителя!“

Ахиле грабна двете сгушили се души, на Ехнатон и евреина и със страшна сила ги измъкна навън от стъкленото тяло. Материалните прегради нямаха вече влияние на полета на свободните и пречистени сияния. Ехнатон бе спасен.

* * *

Душата на Ева спокойно се върна в тялото си и когато отвори очи, съгледа как загриженият и не спал цяла нощ Шулц се стъписа, като я видя жива и здрава, излязла вече от комата.

— Скъпа моя, та ти се завърна най-после! Бяхме те отписали от света.

— Сънувах особен сън, Шулци. Адолф е бил изверг и аз съм била така заблудена толкова дълго време, прости ми, скъпи. Но за щастие, това бе само един сън. Но къде е той!? О, да, спомням си…, но не…, това дали бе сън или истина? — объркано заобръща глава на всички страни Ева. — А и ти какво правиш тук? Какво става с мен?

— Това е дълга история, Ева. Всичко, което си преживяла не е сън, ами една действителност. Жестока действителност! — и той й заразказва за случилото се през последните часове.

— Значи, казваш, моят сън е действителност? Да знаеш само къде бях? Адолф има пъклен план и аз чух всичко, защото той бе в мен, в моята душа и… — не успя да довърши тя, тъй като Шулц я прекъсна с думите.

— Скъпа, да тръгваме към лабораторията. Там ще разкажеш всичко и на другите, нали? Просто трябва да побързаме, инак можем да изпуснем важни събития, от които може би зависи живота на милиони хора. Да тръгваме!

* * *

Слънцето бе изгряло напълно и всички негови лъчи обливаха прозорците на лабораторията. Бе време за превръщане на „гойките“ в материални същества.

В контейнера бяха влезли Майер, Грета, Людовик и адютантът. Грета бе стиснала съда с египетската смола и готова да го хвърли върху евентуално превръщащата се „гойка“. За жалост в стъклената фигура нямаше и помен от живот. Никакво потрепване или дихание. Въздухът вътре бе мъртъв.

Тогава Майер се престраши и докосна стъклото, казвайки учудено:

— Колко е гладка стената, дори без една грапавинка. Но виж тук има нещо като отвор! Оттук значи са избягали и то още нощес…, но как? И къде ли са сега?

— Не е възможно снощи да се е случило. Те бяха вътре доскоро — изяви становище адютантът, който действително контролираше състоянието на фигурата. — Това е станало скоро, много скоро!

— Значи сега, под носа ни!? — каза хубавата Грета и запокити съда със смолите, който едва не се счупи.

— Добре и сега да е, то ние сме безпомощни, защото можем да изпепелим материална „гойка“, но не и душевна субстанция. Явно някой им е помогнал да избягат.

— Да, така е, помогна им Ахиле — каза нахлулата вече в помещението с контейнера Ева, придружена от Шулц.

— Спокойно, господа! Нищо не е загубено. Ева, разкажи им за всичко, скъпа — изля професорът порой от думи, въпреки че бе задъхан от тичането дотук.

— Скъпа!? — ококори се Майер, но продължи. — Как така за всичко?

— Ами тя ми разказа за съня си. Всъщност това не е никакъв сън, а реалната действителност, която разбира се е трудно да повярваме. Подробностите съвпадат и с легендата, и с нашите предположения — заобяснява Шулц. — Душите ги няма сега тук, те са вече излетели от фигурата и са станали смъртни, но Адолф, който също е бил допреди малко в контейнера е пожелал да остане „гойка“. Но това е дълга история, която по-скоро самата Ева ще ви разкаже много по-подробно.

След едночасово детайлно излагане на всички случки в съня си, Ева обобщи накрая, че трябва да се предприеме нещо за осуетяването на пъкления план на Фюрера. За тях той вече не бе Великият Адолф, ами една съвсем друга личност, която трябваше да бъде спряна в името на човечеството. Но как биха могли да поднесат всичко това на висшите офицери, а и кой ли би им повярвал. Трябваше да измислят нещо.

— Ние сме без Фюрер и кой ли ще го замести? Как ли ще продължи тази вече загубена война? — поде адютантът. — Настъпва крахът на империята.

— Наша задача е да опазим народа ни от напастта на „гойките“. Адолф ще убие Шогуна и ще го замести. Това значи, че той ще се настани в подземното им царство. Носталгията по Райха неминуемо ще го върне в родните ни планини и това ще рече, че всички „гойки“ ще се преместят от Америка тук под нас. Ще настъпи кошмар за населението — продължи дискусията Шулц. — Тогава ще видим истинската сила на Адолф.

— Но как да го спрем? — намеси се Людовик. — Единственото нещо е да го изпепелим.

— Аз знам как! — изрече с пламнали за мъст очи Ева. — Ще отидем до Холандия и там ще го чакаме при дюните. Ще го изпепелим преди той да е убил Шогуна. Кой ще дойде с мен!?

Всички притихнаха и наведоха глави надолу. Само професорът се изпъчи и гордо каза:

— На този свят съм обичал само Ева и искам да бъда рамо до рамо с нея и до последния ни час. Искам да унищожа този, обичащ само себе си изверг. Искам да му отмъстя за всичко причинено ми от него.

— Добре, скъпи…, но все пак…, прости ми. Аз бях просто заблудена в този живот и пренебрегвах любовта ти към мен. На света съществуват и други ценности, освен удоволствията и богатството, нали? Ти си ми най-голямото съкровище, Шулци! — хвърли се в прегръдките му очарователната, макар и леко застаряваща пищна жена.

— Аз идвам с вас! — Людовик се приближи към омаяната от любов двойка.

— Чудесно, ти винаги си бил истински мъж. Ами аз…? — понечи да каже Грета.

— Ти, скъпа, засега ще трябва да чакаш тук. Моля те! Мисията ни ще е доста опасна и просто искам да отгледаш нашето дете, ако не се върна жив — погледна младият биолог към леко подутия й корем и я целуна.

— Тогава трябва да обмислим хубаво вашето пътуване и подробностите около него — каза делово Майер, учудвайки се на смелостта на великолепната тройка, избавители на нацията.

* * *

Пристигнали за около ден път с Мерцедеса на Шулц, изпълнителите на мисията, наречена „Отровния паяк“, бяха посрещнати радушно от кмета на холандския град Лайден и настанени във вилата на колега на професора, доктор по вътрешни болести.

Дюните, от които Шогунът пиеше животворната вода се намираха на брега на Северно море и на десетина километра разстояние от Лайден, близо до селцето Васенар.

След като отпочинаха от дългия и уморителен път, тройката мисионери решиха първо да открият отровния паяк и чрез него да се доберат до Адолф и Шогуна. Но как? Също така и никой не трябваше да знае за тайното им идване и неговата цел, инак би се създала паника в тази малка страна, наречена Холандия. Официалното им обяснение за това посещение бе обмяната на опит в биологията и хуманната медицина.

Вечерта, преоблечени като обикновени хора, те се смесиха с тълпата, за да се осведомят за това-онова и най-вече за слуховете около отровния паяк. Влязоха в няколко кафенета и разговаряха с простите люде. Някои от тях наистина потвърдиха слуховете за странните събития в замъка на Борсбом и това засили надеждата за добър край на мисията.

Мерцедесът се понесе по стар селски калдъръм на път за прословутия замък. Отпреди столетия се носеше лошата слава на този занемарен палат, поради неестествени и злокобни явления, които се случваха тук и населението избягваше да го посещава и дори да говори много, много за него. Разправяха, че тук освен кралските тайни пиршества е имало и редица убийства от духове и вампири. Най-потресаващата история била легендата за някакви си „летящи прилепи“ и за някой си граф де Мол, който избавил тогавашна Нидерландия от тази злокобна напаст. След това духовете се поуспокоили, но пък наскоро се заговорило за отровния паяк, който според населението се криел в подземията на каменния палат. Този паяк бил също и призрак, и материален. Пиел кръвта на случайно попаднали в околността жертви. Досега никой не се бе отскубнал от пипалата му, без я да загуби разсъдъка си, я да умре като съсухрен скелет. Всъщност той бил прозрачен, но при убийство приемал материално превъплъщение и получавал от кръвта на жертвата огромна сила и бързина. Никой не бил в състояние да го умъртви.

— Значи все пак това е истина! — отбеляза Ева и продължи, притискайки се до Шулц. — Моят сън е бил истинска реалност, нали, скъпи?

— Да, да… и изглежда, че ние трябва да освободим населението от този тиранин — отговори й професорът със загрижен тон.

— Значи, трябва да се промъкнем някак си до подземията на Борсбомския замък — намеси се Людовик, който неизменно бе на волана.

Младостта му не позволяваше да бъде песимист, а и неизтощимата му енергия даваше все по-голяма надежда.

Каменистият замък не бе добре поддържан открай време, а и опустошителната война, която водеше Фюрерът, не даваше възможност за нещо по-добро. Обраслият с блатни растения и обитаван от множество жаби ров бе естествена преграда за случайни крадци и просяци.

Зеленясалите, тежки дървени врати се отвориха и оттам се появиха някакви слуги. Попитаха ги какво искат и като разбраха, че са от Великия Райх, то те отдадоха почести и ги пуснаха веднага вътре.

Обикаляйки стаите и покоите на замъка, професор Шулц изведнъж си спомни за нещо, което преди не бе и помислял, че съществува. Просто, като че ли някой му натрапваше своите мисли. В главата му се явиха картини от друг свят и време. Той не бе Шулц, а някакъв си граф. Жената до него не бе Ева, ами Ксинтия.

Потърка очи и каза:

— Ксинтия, колко си хубава! Каква черна и лъскава коса имаш.

— Шулци, какво те прихваща? Аз съм Ева…, твоята Ева! Не се занасяй! И при това съм руса — поуплаши се жената до него.

— В главата ми става нещо. Людовик, какви са тези спомени и картини от миналото и то минало с далечна дата? Дали не полудявам? — стъписа се професорът.

— Това се случва доста често, Шулц — взе младият биолог уплахата на професора в свои ръце — и не само при теб. Имам познат със същите оплаквания. В последно време се научих да подлагам клиентите си под хипноза и те ми разказват какви ли не историйки от миналото си. Дори, че са били и други личности…

— Опитай и с мен, Людовик, моля те! Може да е полезно за мисията ни — прекъсна го Шулц, повличайки младежа към едно помещение, за което бе сигурен, че е играло роля в неговия живот.

— Добре, добре, да започваме тогава.

Людовик нареди на Ева да държи вратата залостена и започна сеанса, като положи доктора на голяма дървена маса. След това с приятен и мек глас започна да говори:

— Отпусни се, добри ми приятелю и бавно заспи. Не мисли за нищо друго, освен за идващия ти сън. Ти сънуваш…, сънуваш. Какво виждаш пред себе си?

Явно заспал от хипнозата на биолога, Шулц занарежда:

— Годината е 1640. Виждам хора, но не обикновени, ами с прилепови крила и издължени шии. Навсякъде по свода на църквата е полепнало с такива изчадия. Дори и аз съм един от тях. А до мен е Ксинтия. Прилеп, с особена осанка и грация. Защо ли е толкава красива? Нещо невиждано, нещо неземно. Колко е обаятелна…, ще полудея от любов по нея. Никой не би могъл да сътвори такова същество.

Людовик погледна Ева. Тя му каза, че преди да заспи, той я бил нарекъл със същото име.

— Къде се развива събитието, Шулци? — продължи да задава въпроси биологът.

— Аз не съм никакъв Шулци, аз съм граф, граф де Мол. А сега пък виждам някаква странноприемница. Пълно е с хора. Надписът е същият като този в града. Това е „Старият лъв“. Вътре са Ксинтия и още някой…, но той я целува и иска да я изнасили, като че ли!? Той е голям, много голям и е пиян. Да, това е Дионисий, вторият по сила в стадото.

— Стадото? — изрече въпросително Ева и стрелна с поглед Людовик.

— Продължавай, Шулци! — меко даде напътствие биологът.

— Тук е Роб, братовчедът на Дионисий. Искаме да го убием, но го оставаме с разрязана шия и ако може да се спаси до сутринта, то той ще преодолее… — изненадващо професорът отвори очи и се ококори, но продължи този път в съзнание и вече буден. — Людовик, всичко знам! Вече всичко ми е ясно! Роб, братовчедът на Дионисий е Отровният паяк. Единствено той остана недовършен от тази напаст, наречена от народа, „летящи прилепи“. Бях отложил за другия ден и смятах, че няма да оживее…, но явно той се е спасил по някакъв начин и мутирал от прилеп в паяк. Нощно време сигурно действа или тук, или кой го знае къде? През деня трябва да е нормален човек и аз ще го позная веднага след този твой сеанс. Вече имам подозрения към един такъв обитател тук и знаеш ли точно кой? Владетелят на този замък. Разбира се, мога и да греша, но приликата е така очебийна с Роб, че…, но както и да е. Факт е, че съм му дал преди години възможността за вечен живот, и че сега ще трябва да оправя стари грешки.

— Но той е отровен!? — изписка Ева.

— Да, но само нощем. През деня трябва да го залеем със сместа от египетските смоли и лепила, ако го открием със сигурност, разбира се, защото не можем да залеем някой само защото ми прилича на Роб, нали? — отговори й Шулц.

Обиколиха целия замък. Понадникнаха тук-там, но и помен нямаше от заподозрения.

Господарят на замъка, далечна издънка на династията на Борсбом, отдели необходимата чест на гостите от Райха, настанявайки ги в две от спалните в западното крило на крепостта.

Идваше време за вечеря. Слънцето бе започнало да преваля и мисионерите наостриха очи и уши. Трябваше нещо да се случи. Трябваше Отровният паяк да се появи. Ако хванеха този преход, те биха могли със сигурност да определят кой е Роб.

На вечерята владетелят бе спокоен и мил, но запитан за Отровния паяк, то той говореше с недомлъвки. Това даде повод гостите да заподозрат владетеля. Особено, разбира се, след като той разказа, че в подземията му никой не се осмелявал да влезе. Изключение правел само той и нищо не му се бе случвало, само дето напоследък забелязвал не толкова нормални явления.

— От няколко дни насам не съм виждал, нито пък съм чувал писъците на мишките, обитаващи долните етажи и подземието. Нито дори и телцата им. Като че са се изпарили или потънали вдън земя. Само някаква лепкава течност се влачи в нишите — каза с погнуса домакинът и продължи спокойно. — Няколко песа, които бях взел със себе си се нахвърлиха на отровата като полудели, но с лизването на течността паднаха, като подкосени. Страшна отрова трябва да е.

— Отрова!? — нетърпеливо запита Людовик. — Откъде знаете, графе, че това е отрова!?

— Ами песовете умряха начаса.

— Мислите ли, че това е от паяка?

— Глупости, това са само празни приказки. Няма никакъв паяк. Колкото до отровата, това си е нещо, което… правичката да си кажа, не знам откъде идва.

— Добре, добре, не се притеснявайте. Но ще можете ли да ни заведете на мястото при тази отрова, — поде хитро професорът — защото ни трябва да я изследваме в името на Райха.

— Щом е в името на Райха, то с удоволствие ще го направя, но иначе не си струва да се мотаем в тези прокълнати подземия. То и аз, защо ли ми трябваше да поменавам за това, но вече е късно. След вечеря тръгваме веднага. В името на Райха! — изпъна се графът и стана, вдигайки ръка нагоре и напред.

Масата бе отрупана с всякакъв дивеч и подбрани лакомства, подобаващи на графска вечеря. Холандската кухня бе обилно наситена и с варени картофи, от което гостите останаха много доволни. Шеги се сипеха от всички краища на масата по адрес на паяка, но никой не вземаше казаното насериозно. Само тройката мисионери бяха настръхнали, защото бяха преживели жестоки истини, необикновени за времето си.

След като се нахраниха до насита, граф Борсбом, както бе обещал, поведе гостите към подземието. Бе взел и неколцина войници, които винаги бяха на разположение за охрана на замъка. Тук Адолфовите протежета идваха често и графът искаше сигурност за тях.

Пред вратата бе поставен воин, който с виждането на групичката, отдаде позната почест.

— Всичко ли е наред, Клас Йохан? — попита графът.

— Нищо особено, господин графе, с изключение на това, че като погледна по-съсредоточено във въздуха и ми се привиждат някакви силуети, приличащи ми на призраци. Те са светещи и… — заекна войникът.

— Как така светещи…? — прекъсна го Борсбом.

— Току-що, при залез-слънце…, видях един, но… той премина покрай мен и влезе през дървената врата, като през масло… — запелтечи Клас Йохан.

— Да влизаме, графе, започва да ми става интересно — вълнуващо се произнесе професорът и побутна графа напред.

Войниците, при чутия разказ, започнаха да се притискат един о друг и дадоха път на гостите да минат напред.

— Страхливци! — сопна се старшината на подчинените си и сам леко се отстрани от главния вход.

Проникналата влага в подземието правеше въздуха спарен и неприятен. Запалените фенери разгониха налепилите се по стените гадини, а паяжините на множеството малки паячета се оплитаха в лицата на мисионерите. Каменните стълби бяха хлъзгави и трябваше да се държат по-здраво за изгнилите парапети. Напредваха бавно към мястото, където графът бе открил мистериозната отрова.

Изведнъж пред групата се появи светло сияние. То бе идентично на това в лабораторията на Райха и тримата гости веднага го познаха, като извикаха в един глас:

— Адолф!?

Войниците и домакинът се стъписаха пред вида на злокобното сияние, придобило очертанията на човешко лице и тяло. Побягнаха, викайки с пълни гърла:

— Призрак, призрак…

Един от бягащите, който носеше газов фенер, се подхлъзна и го изпусна, разливайки горящата газ на каменния под. Униформените се разбягаха, като се блъскаха един о друг и тичаха през глава към изхода. Професор Шулц бе в непосредствена близост до горящия фенер и газта подпали част от панталона му. В една ниша се стичаше нещо като вода и той се отправи натам, за да изгаси горящия крачол, но не чу предупредителния вик на графа:

— Това е отровата. Внимавайте с нея.

Но Шулц явно не бе го чул, защото се натопи във водата. Съприкосновението на слузестата течност с огъня бе неочаквано експлозивно и трясък разтърси подземието, като навсякъде се разхвърчаха камъни и пепел. Таванът се пропука и посипа всички с мръсна пръст и малки камъчета. Отровата пламна и обля професора изцяло. Той започна да гори отдолу нагоре. Ева, запазила самообладание, се спусна да го гаси, но Людовик я спря и й каза:

— Ще изгориш и ти. Никой не може да му помогне!

— Аз ще му помогна! — разнесе се странен, трансформиран глас от гърлото на домакина, граф Борсбом.

Той бе паднал върху един премачкан войник и смучеше бликналата кръв от срязаната вена на гърлото му. Явно бе зашеметен от кръвта, защото в погледа му се четеше и удоволствие, и ненаситност. За секунди тялото му започна да се променя, като ръцете му се издължиха и приеха формата на пипала. Дрехите му се нацепиха по шевовете от напиращите пухкави, но яки мускули. Краката от два станаха на осем, а главата му така се видоизменяше, че от красивата осанка на граф Борсбом и помен не остана. Очите станаха огромни и се напълниха с кръв. Устата запази формата си, но дълги кухи зъби излязоха оттам. Истински паяк, който според легендите трябваше да е и отровен. Гласът му, макар и клокочещ, ясно се разбираше.

— Граф де Мол! — обърна се той към горящия професор. — Ти ми спаси живота преди триста и пет години. Помниш ли? С братовчед ми Дионисий ме дарихте с безсмъртие, а вие избрахте да умрете. Аз съм ти длъжник и затова… — паякът не успя да довърши изречението си, защото трябваше да действа.

Отскокна с неподозираща пъргавина и се намери в пламъците, заедно с горящия професор. Разпра една вена от паяковия си крак и от нея шурна кръв, обливайки вече задъхващата се жертва. За изненада на присъстващите, огънят секна моментално. Професорът бе почернял, а раните по тялото му бяха неизброими. От друга артерия паякът плисна синя кръв върху изгорените меся на Шулц. Моментално, всичко така бързо се смали и зарасна, като че ли нищо не се бе случило. Изправил се вече на крака, професорът не вярваше на чудесата, които се вършеха около него. Попита, треперещ от вълнение, спомняйки си съня извършен под хипнозата на Людовик:

— Ти си Роб, нали?

— Да, Уилям де Мол! Значи ме помниш!

— Аз не съм никакъв Уилям де Мол, а просто Шулц, но преди години изглежда съм бил този граф. Аз съм един смъртен, а не като теб, Роб. Но защо сега си Борсбом?

— Това е дълга история, Уилям — паякът улови професора с едно меко пипало и го настани до себе си.

— Когато вие с братовчед ми ми изпихте кръвта и после ти ме научи как да оживея след изгрев-слънце, и да се превърна в „летящ прилеп“, не всичко стана според твоите предписания. Вие заминахте с Дионисий за стадото и аз останах неподвижен чак до сутринта, с почти изтекла кръв. Пашкулът, който ми бяхте оставили, обаче бе до мен и аз разчитах единствено на него. Обаче, какво се бе случило? Един паяк, явно гладен, се бе настанил в пашкула за гощавка и след поемането на толкова много ядене, то той се спуснал и заразил всичката кръв вътре. За съжаление аз не бях забелязал всичко това и на сутринта, след като се пробудих, направих каквото ти ми бе казал. Заразата от паяка, обаче си каза думата. Изпих до капка течността, заедно с телцето на паячето. Съживих се отчасти и имах страшен глад за още кръв. Измъкнах се от тайника на странноприемницата и се захванах да търся жертва. Една проститутка бе изнасилена от дузина пияни посетители и бе хвърлена на боклука. Тя едва дишаше, когато забих вече кухите си зъби във врата й. Кръвта й се вливаше в жадното ми тяло и все повече и повече се възстановявах. Накрая взех и душата й. Вечерта бе настъпила и веднага започна метаморфозата с моето тяло. Очаквах да стана като вас, „летящ прилеп“, и да полетя към църквата, но вместо това ми израснаха пипала и както ме виждаш сега, тогава също се превърнах в паяк. Огромен паяк! — пое дълбоко въздух разказващият и тъжно продължи нататък. — Видях, че нещо става с мен и това, че се преобразих не в прилеп, ами в паяк, ме хвърли в паника. Ами сега накъде? — помислих си изплашено. — Как ще летя? Къде по дяволите да отида? Стадото е вече недосегаемо за мен. Вечно ли такова животно ще си остана? — питах се и проклинах всичко живо на света. — Отправих се към замъка на Борсбом, защото бях чул от братовчеда, че там щяло да има галапредставление и исках да ида при вас. Но когато отидох и се изкачих на кулата, посредством възможността ми да правя паяжини, то открих само трупове. Ти бе сложил край на съществуването на „летящите прилепи“. Аз останах значи сам. Сам на света, но безсмъртен. През деня бях изрядният Роб Бургот, а през нощта се превръщах в това, което виждаш пред себе си. Търсех жертви и пиех кръв до насита. Събирах душите им в черепната си кухина и колкото повече се събираха, толкова по-леко ми ставаше. Черпех от техните резерви и така живеех. Кръв и души, това бе моята храна. Отначало никой нищо не подозираше, защото такива жертви вече нямаше, просто го нямаше стадото и вас „летящите прилепи“. Кралят бе обявил граф де Мол за спасител на кралството. Всички знаеха каква е кончината на прилепите. Никой не предполагаше, че още едно такова подобно изчадие би могло да остане живо. Но аз останах и продължих внимателно да убивам хора, като подбирах жертвите си, без да дам и ни най-малко съмнение в това, че съществувам. Хората прочистиха Хохландската църква и заживяха спокойно. Това бе добре дошло за мен. Труповете на убитите нещастници ги заравях в този замък и то доста дълбоко. Така продължих живота си, като човек през деня, а през нощта като паяк — изроденото животно се замисли за секунда и като притисна приятелски професора, продължи своя монолог. — Времето летеше. Всички мои връстници започнаха да стават старци и старици. Аз и не помръдвах. Тялото ми бе винаги свежо и младо. Дори бял косъм по главата не ми се появяваше. Погребах роднините си, погребах и краля, но младежите започнаха да ме гледат вече малко по-особено. Как така аз не умирах и не ставах стар? Бях ненаситен любовник и много добър в леглото. Всички красавици бяха минали през моите ръце. Започна да се говори за мен все повече и повече. Жените ме искаха и аз трябваше и млади, и стари да удовлетворявам. Тогава ми хрумна една идея. Старият граф Борсбом, съдържателят на този замък, заболя и бе на смъртно легло. Той бе вдовец, нямаше деца и наследници. А по онова време това място бе прокълнато и никой не смееше да го посещава, освен стария граф и прислугата му. Една нощ взех душата му и направих лицето си като неговото, с помощта на един художник, който бях убил преди това и душата му бе в мен. Легнах в леглото, като преди това написах с помощта на неговата собствена душа завещанието. В него се пишеше, че замъкът се наследява от Роб Бургот, негов незаконороден син. Разбира се, никой не знаеше, че е възможно такова нещо, но хартията и подписът бяха истински. Изненадани от такова наследство, младият принц и кралицата останаха разочаровани, защото очакваха и този замък да стане тяхна собственост. Бях подозрителен в очите на хората, а и наследството на прокълнатия замък още повече засилваше страха в народа. Това мен не ме засягаше, но трябваше все пак да се съобразявам с тях. От време на време си боядисвах косата бяла и имитирах остаряване. Ожених се за една красива проститутка и ни се роди дете. През нощта, когато се превръщах в паяк, държах жена си заключена в спалнята и й казвах, че просто така трябва. Тя обаче бе доволна от това, че бе богата и нищо не казваше. Гледаше сина ни и той растеше като нормално дете. Когато стана на средна възраст, инсценирах, че вече умирам. Нарисувах си мъртвешко лице и през нощта убих сина си, като след това заех неговото място. Така до ден днешен с всичките ми потомци. Отглеждах чадата си и ги убивах, когато започваха да приличат на мен, в средна възраст, и заемах тяхното място в живота. Грозно и долно, но нямах начин. Исках да остана вечен.

— Как живееше след обред? Ходеше ли да се зареждаш някъде, защото „прилепите“ ходеха в Отвъдното, а ти…? — попита го професорът, който бе ни жив, ни умрял от ужасния разказ, на още по-ужасното същество до него.

— Да, интересен въпрос. След първия обред с проститутката, аз се отправих към замъка. Проврях се в подземието, в което се намираме и сега и хвърлих тялото й в кладенеца, намиращ се по-нататък — посочи паякът посоката с пипалото си и продължи. — Хвърлих я в него, но за нещастие се подхлъзнах и тя ме повлече към дъното. Политнах стремглаво надолу, но инстинктът ми на паяк заработи и пуснах прозрачна дебела нишка. Не паднах и не умрях. Просто си висях във въздуха и се наслаждавах на новото си умение. Изведнъж, обаче почувствах, че нещо се движи покрай мен. Нещо, което не можех да пипна, защото бе сияние.

— Сиянието на „гойките“…? — промълви професорът.

— Да, „гойките“! Ти откъде знаеш за тях?

— Ами след като бях граф де Мол, то се преродих в жена. Фелисия бе името ми. Имах си работа с тези изчадия.

— Аха, значи ти е познато царството им?

— Да, във водата, в която можеш да дишаш, нали?

— Да, да, но да продължа. На дъното имаше куп такива сияния. Тогава си мислех какви ли не работи, но не и това, че тези същества са нещо като мен. Нещо, което може да се видоизменя. Нощта бе настъпила и те играеха своя танц. По едно време всички ме заобиколиха и явно бях център на внимание, защото сиянията се опитваха да влязат в мен, в черепната ми кухина. Тогава душата на проститутката заговори.

„Не ги допускай вътре. Те ще ме вземат и тогава… ще стана като тях.“

Едновременно с това, обаче чух мисли, отправени ми от „гойките“.

„Дай ни я! Тя е лека жена и ни принадлежи. Тя трябва да дойде в царството на Шогуна!“

Аз, разбира се, не послушах сиянията, ами бързо, със скоростта на светкавицата се покатерих по паяжината си нагоре и се намерих на повърхността. Всички „гойки“ се спуснаха след мен, но опитът им бе неуспешен. Тогава чух един глас, по-различен от тези на сиянията. Това бе Шогунът.

„Ако не се заредиш до сутринта с отровата, намираща се в най-долния пласт на нашето царство, то ти ще умреш.“

И действително, почувствах необходимост да се заредя с нещо. Да се заредя с отровата. Като опиум ме влечеше дъното. Не можех да устоя на зова. Чух пак същия глас.

„Можеш да се заредиш, само ако ни пуснеш душата на проститутката. Това е условието за твоята безсмъртност. Ти си мой слуга! Инак умираш!“

Спуснах се отново в бездната на кладенеца. Дъното му не се виждаше и аз се поуплаших, защото очаквах да е плитък. Пътуването ми до там трая цяла вечност. Този кладенец бе свързан с царството на „гойките“. Опрял вече водата, аз се чудех какво да правя по-нататък, а и не исках да се измокря. Знаеш, че паяците не обичат да се мокрят. Но гласът, който ме съпровождаше каза.

„Потопи се в течността. Не се бой.“

Така и направих. Нямах избор. Опиумът на отровата ме привличаше, дори повече от кръвта. Потопих се в лигавата субстанция и някакво течение ме отнесе. Глътнах водата, но не се удавих. Започнах да дишам в течността и напредвах нанякъде, но накъде, така и нямах понятие. Мина доста време, откакто течението ме влачеше. Имах чувството, че отивам на края на света. Изведнъж, успоредно с мен, забелязах едно същество, което не е нужно да ти го описвам. Бе „гойка“, но в материално състояние. През нощта това се отдаваше само на Шогуна. Той бе царят на подземния свят. Като поплува известно време с мен, то той ми каза.

„Погледни надолу. Там се намира мястото на необходимата ти отрова. Тя е животът ти. Тук можеш да се заредиш. Но запомни! Никога не трябва да използваш отровата против своя покровител. Чрез нея ти ще можеш сравнително лесно да убиваш жертвите си, но душите ще ги носиш на мен. Първата ми даваш сега и чак след това можеш да се заредиш. Ясно!“

Пуснах исканата от Шогуна душа и се отдадох на ненаситно зареждане с отрова. То тя бе повече от еликсир. Нещо неземно, нещо неописуемо. Чувствах се така добре, както никога досега. И така всяка нощ, след лов, идвах тук. Това продължава вече триста и пет години — завърши разказа си Отровният паяк и погледна професора.

Войниците бяха избягали, с изключение на един, убития от Роб. Ева, професорът и Людовик бяха останали и слушаха прехласнати необикновения монолог на изгореното животно с дълги пипала. Мисионерите вече не се страхуваха от него и го заобиколиха по-плътно.

— Значи сега отиваш надолу, за да предадеш душата на война, който преди малко уби, така ли? — попита Ева със стиснати юмручета.

— Да, така е. Но… чакай, чувствам някаква „гойка“ и то тук. Някаква новоизлюпена. Никога нито една „гойка“ не се е осмелявала да пристъпи толкова близо до мен. Ще си плати тази нахалница! Ето я…! — посочи с пипалото си паякът, сиянието на Адолф.

— Но това е Фюрерът! — извика Людовик и запита Роб. — Ти можеш ли да убиваш сияния?

— Мога да ги ловя и предавам на Шогуна, но не и да ги убивам. Това може само владетелят на подземното царство — отговори му изродът и се втурна да лови субстанцията на Адолф.

Изглежда „гойката“ на Фюрера бе свикнала с новото си съществуване, защото не така лесно се отдаваше на паяка да я хване. Тогава отровното животно изплете мрежа от свила и сиянието се заплете в нея. Объркан, Адолф се дърпаше навсякъде, неочакващ такова развитие на нещата. Роб си знаеше силата и просто постави синята светлина в някаква странна делва, приличаща на тази, в която бе поставен Ехнатон. През материята на делвата, „гойките“ не можеха да преминават.

— Този съд е направен от смоли и египетски лепила — поясни паякът и допълни, слагайки капака. — Получих го от Шогуна за ловене на необуздани „гойки“.

Ева се сети за същите материали, лежащи спокойно в чантата й, но си замълча.

— Значи ти си слуга на Шогуна!? — попита едва-едва чуто тя.

— Да, иначе съм погубен — изрече тъжно паякът Роб. — А сега ви оставям да се измъкнете оттук, но при условие че никога повече няма да се сещате за мен. Все пак аз спасих живота на професора, нали? За Адолф може да се каже, че вече е умрял и вие сте си изпълнили мисията. Аз трябва да занеса на Шогуна душата му, я за наказание, я за… каквото той си пожелае.

Професор Шулц обаче не мислеше точно така. С рязко движение той изтръгна делвата с Адолфовата душа от пипалата на неочакващия подобна реакция паяк и викна на Ева:

— Хвърляй смолите върху този изверг! Аз трябва да си довърша работата докрай! Жалко, че е така честен и добър към мен, но трябва…!

Ева не дочака повторна покана и със светкавична бързина метна мазната и слузеста течност, приготвена за Адолф. Паякът се паникьоса от тази смелост на жената и понечи да бяга към кладенеца. Капакът му пречеше и многокракото животно се извърна към Ева, пискайки с жален глас:

— Само това не! Ще стана на жива пепел!

— Да, и ние това искаме, Роб. След това ще те предадем на Ахиле. Ти трябва да продължиш естествения си път на развитие — с все пак приятелски глас каза професорът — просто така трябва, разбери…!

Ева вече бе хвърлила течността върху паяка и за броени секунди той се вдърви в съсухрена мумия. Жалката паешка физиономия на Роб замръзна в положението, в което го завари обливането с лепилото. Людовик хвърли намиращата се наблизо горяща факла върху му. Пипалата се прекършиха и започнаха да капят по пода. Дебелото му туловище се пукаше и спарваше в жълтеникава суха пепел.

„Жива паяшка пепел“ — помисли си професорът и се зае да я събира в една глинена делва, запокитена в нишата.

Биологът взе съда със светещата субстанция на Адолф и заедно с Ева тръгнаха към изхода на този злокобен замък.

Шулц бе повдигнал глинената делва с вече събраната пепел, когато тежкият каменен капак на кладенеца се отмести с трясък и се разтроши на множество малки парчета. Оттам се показа ужасно същество, приличащо на „гойка“, но с много по-големи размери. Лицето му бе животинско, разкривено и обезобразено, приличащо на крокодилска муцуна. Професорът се закова на място.

„Това е само Шогунът.“ — помисли си той.

— Да, граф де Мол, това съм аз, самият Шогун, царят на подземния свят — изглежда изчадието можеше да чете мислите му от разстояние.

„Никога не съм виждал това лице преди — продължи да си мисли Шулц — или… почакай, та това е…, не…, не мога да си спомня.“

— Аз никога не съм имал лице, графе! — каза Шогунът и продължи. — Единственото, което можеш да си спомниш, е, че имаше много, много вода. Преди седем хиляди години…, ти беше змия. Анаконда! Аз бях…, спомняш ли си вече?

— Вода, Анаконда!? — вникна още по-дълбоко в съзнанието си професорът и чак тогава изплува сцената с Големия кайман. — Крокодилът!?

— Да, точно така.

— Но тогава Боата те уби, нали, ти се заклещи в корените на Столетника. И в какво се прероди след това, изверг такъв?

— Това не е толкова важно. Боата е с теб. Да, това е Ева. И тя трябва да си плати. Знаеш ли от колко време я търся!? — „гойката“ се изправи в цял ръст и оголи множеството остри крокодилски зъби. След това се спусна след тичащата вече със сетни сили Ева.

Бързината, с която я достигна, не можеше да се измерва с време. С една от осемте си ръце изродът обви безпомощната жена. С друга от ръцете, „гойката“ взе смолите и лепилата от чантата й и ги запрати някъде в посока към кладенеца. След това се насочи към Людовик. Младият биолог държеше делвата с хванатата Адолфова душа. Виждайки развитието на нещата, той пое обратния път към кладенеца, като там виждаше единствения изход, но защо и той не знаеше. Скочи заедно с делвата в ръце и затвори очи.

Изчадието, видяло смелостта на младежа, се стъписа, но за кратко, защото професорът хвърли живата пепел на Роб право в ужасната му глава. Срещнала острите му зъби, делвата се счупи и пепелта се посипа по муцуната му. Животното отпусна жертвата си, уплашената до смърт Ева и се захвана да търка очи. Професорът пое жената и я повлече към кладенеца.

— Постой, скъпи, трябва да намерим чантата с лепилата. Тя е някъде там… — посочи тя посоката, където „гойката“ я бе захвърлила и се спусна да я търси.

Пепелта от паяка, полепнала по тялото на Шогуна, започна своето действие. Изроденото туловище на крокодила се преобразяваше още по-видимо във влечуго. Плюс крокодилските части се появиха нови, взели формата на изпепеления вече паяк. Пипалата израстваха с шипове накрая, а огромен паешки клюн се появи на муцуната и гледката придоби още по-зловещ вид. Полукрокодил-полупаяк. Шогунът осъзна новите си придобивки. Отскокна така силно нагоре, че се удари в зеленясалия свод на подземието, след това пусна свилена нишка и меко се пльосна на пода. Доволен от това, че може да скача и да плете убийствени мрежи, той се огледа, за да благодари на Шулц.

Професорът, осъзнал грешката, която бе допуснал, се втурна към Ева, за да могат поне да спасят смолите. В тъмнината бе доста трудно да открият чантата.

„Паякът-гойка“, явно виждащ отлично в тъмнината, политна леко и се намери до търсещите скъпоценните лепила Ева и Шулц. С гъвкавите си пипала той обгърна и двамата и ги вдигна във въздуха. С един от израстъците си взе търсената чанта и скокна заедно с улова си в дълбокия кладенец. Спускайки се самонадеяно, с помощта на прозрачната си нишка, Шогунът умираше от удоволствие, че може толкова много. Изведнъж, не преценило здравината на нишката, животното със съжаление видя как жертвите се понесоха с шеметна бързина надолу, благодарение на вече скъсаната паяжина. Изродът обаче се захвана за стените на кладенеца и не можеше да осъзнае какво се е случило.

Ева и Шулц достигнаха водата и пльоснаха в нея. Силата, с която паднаха бе убийствена, но водата ги пое така меко, че все едно бяха паднали в разтопено масло. Не усетиха болка. Мислеха…, че са вече умрели, но не бе така. Започнаха да гълтат вода, защото въздухът им бе свършил. Дробовете им се напълниха с течността. За голяма тяхна изненада те дишаха в тази гъста неестествена смес, която отлично заместваше въздуха. Оставиха се на течението да ги носи. Тъмнината не позволяваше да виждат нищо друго, освен мътната субстанция. Накъде ли ги влачеше?

Минаха много часове, откакто Ева и професорът се носеха шеметно в подземните тунели. Нищо не им се случваше. Само вода и вода покрай тях. Не можеха да говорят, или ако правеха опити, то се получаваше само пискливо изкривяване на звука. Цялата нощ мина в лудешко плуване в незнайна посока.

По едно време течението намали скоростта си и те се намериха в огромна пещера, осветена от горящи факли. Сива светлина се стелеше наоколо. Изненадата им дойде и от това, че тук всичко бе като на земята. Фотьойли и канапета опасваха отрупани с ястия маси. Разбира се, всичко бе прозрачно и неестествено. Необятното пространство бе пълно с какви ли не стилове, от барок до непознат и мистериозен интериор, с интересно разположение на креслата. Беше пусто и празно. Никаква душа. По масите бе разхвърляна храна, която преливаше в различни цветове.

В кресло, подобно на това в катакомбата на Фюрера, седеше Людовик. Изгубил всякакъв контрол над себе си, той просто седеше и не помръдваше. Като видя, обаче Ева и Шулц, понечи да стане и да каже нещо, но от устата му излезе само боботещ звук. Въпреки това, той се хвърли в прегръдките на двамата и от очите му закапаха сълзи, във вид на малки струйки вода с кървавочервен оттенък.

„Добре дошли в моето царство!“ — чуха тримата мисионери глас в главите си.

Обърнаха се и затърсиха източника на посланието, но нищо не видяха.

„Къде ли сме пък сега?“ — зададе си мислено въпрос професорът.

„В царството на Шогуна.“ — дойде моментален отговор.

„Но Шогунът е горе, заклещен в кладенеца. Той се спаси с нишката си, но с нас…, какво ли се е случило? Умрели ли сме или…?“ — продължи мисълта си Шулц.

„Погледнете нагоре!“

Те извърнаха глави и това, което видяха, бе и неземно, и не за вярване. Целият свод на пещерата представляваше огромен череп със светещи дупки в очите.

„Та това е нещо злокобно!“ — мина през главата на Ева.

„Да, точно така е, Ева! Това съм аз, Шогунът и то само тогава, когато слънцето изгрее. След малко ще пристигнат всички «гойки», за да ме пълнят с какви ли не уловени души. Много ми става весело. Толкова много случки и приключения ми носят и разказват тези мои нови обитатели. Ето ги идват!“ — синкавите лъчения на черепа се засилиха.

И наистина, от всички краища на пещерата нахлуха светещите субстанции на „гойките“. Всяка една отиваше до очната кухина на Шогуна и се вмъкваше вътре. Гледката напомняше огромен кошер, в който влизаха работните пчелички, за да оставят сребърния си прашец.

Никой не обръщаше внимание на тримата пришълци. Людовик, стиснал делвата със затворената вътре душа на Адолф, гледаше като омагьосан и се чудеше към коя теория или легенда да причисли тази действителност. Мислите му течаха бързо и той виждаше безнадеждността на ситуацията.

Професорът се приближи до биолога и усетил, че може да контактува чрез мислене, му предаде.

„Людовик, сега е моментът да пуснем душата на Адолф, като му дадем смолите и лепилата. Те са там, виж ги!“

Биологът проследи посоката на показалеца на Шулц. Наистина Шогунът бе взел със себе си чантата. Тя бе закачена на един вкоренен издатък на огромния, костен череп, явно забравен от „гойката-паяк“, знаещ, че гостите му са все още обикновени хора и не могат да влязат, летейки в черепа му. Но не бе помислил за Фюрера и в това се състоеше грешката му.

Людовик веднага скрои плана. Метна се с лекота на каменния сталактит и откачи потребната му вещ. След това взе делвата, отвори я внимателно и пъхна вътре торбата с лепилата. Затвори пак похлупака и я запокити с все сила в сияещия отвор на очната кухина на Шогуна.

Минути след това, в черепа на владетеля на подземното царство започна да ври и кипи. Чуваха се силни звуци и охкания. От очните отвори заизлизаха мътни кървавочервени отпадъци материя. Явно Адолф си бе свършил добре работата.

Мътилката се утаи и от черепа заизлизаха „гойките“ в триизмерен вид. Разновидността им бе така голяма, че всеки си имаше отделна индивидуалност. Бяха мъже и жени във всякакви млечнобели одежди. Насядаха по канапетата и креслата около масите и зачакаха. В царския трон се намести някаква личност. Всички го загледаха с интерес. Това бе новият Шогун.

Тройката мисионери веднага го позна. Великият Адолф. Професорът извика с пълно гърло и прати сигнал навсякъде в пещерата.

„Да живее новият Шогун! Да живее Адолф!“

Новият крал на подземното царство, облечен не във военна униформа, ами със синкави като коприна царски дрехи стана и прозвуча неговата вледеняваща и силна мисъл.

„От днес нататък аз съм новият ви крал. Горко на този, който не се подчинява. Чака го изпепеляване.“

„Много ще да е строг този тиранин!“ — дочу Ева една „гойка“ да си мисли.

„Да, така е, скъпа — явно не убягваше нищо от Адолфовото полезрение. — И ще започна от теб, нещастнице!“

Той взе една куха пръчка и духна срещу жертвата. Начаса тя се парализира и стана, като от стъкло. Тогава новият главатар на глутницата „гойки“ леко пое една горяща факла и я запокити върху фигурата. За секунди тя се превърна в пепел, която пък бе понесена от течението нанякъде.

„Това го очаква всеки, който дори посмее да помисли нещо лошо за мен! Ясно!“ — мощната мисловна атака на Фюрера се натрапи на съществата, намиращи се в пещерата и отекна във водната пустош.

— Планът ти сполучи, ами сега? — попита Шулц младия биолог. — Дали Адолф ще ни е признателен?

„Разбира се, мили мои сънародници. Ако не бяхте вие, сега да съм в утробата на стария Шогун — отправи сигнал, явно чул разговора помежду тройката и се стрелна към тях. Настани ги във великолепно канапе и продължи. — Сега какво мога да направя за вас?“

„Избави ни оттук! Изкарай ни на горния свят!“ — помисли си Ева.

„Скъпа, но аз мисля да те направя новата кралица на това подземно царство, а Шулц и Людовик ще се грижат за мен, както и преди, ха…, ха…, какво ще кажеш? — ехидно забоботи владетелят.“

„Забрави това, Адолф! Аз обичам само Шулци и никой друг. Бях заслепена от богатството и затова бях тръгнала по теб, но сега преосмислих всичко. Видях грубата грешка, която допуснах в този живот. Разбираш ли, властно чудовище!?“ — не успя да се овладее Ева и зарида.

„Добре, но я виж колко хубавици има тук и аз все пак на теб предлагам вечност и безсмъртие. Но жалко…, изборът си е твой.“ — ухили се той.

„Ние се обичаме!“ — с горда осанка се намеси професорът.

„Вие и преди се обичахте, но тя тръгна след мен, не помниш ли, скапано докторче?“ — подигра се Фюрерът.

„Как смееш!“ — Ева се спусна към него разярена и готова дори да се прости с живота си, само и само да защити честта на обичания от нея мъж.

Новият Шогун възпря налитащата жена с едно просто раздвижване на водните пластове и заяви тържествено.

„Слушайте хубаво, все още, земни хора! Вие никога не можете да се върнете горе, на земята. Веднъж, който е стигнал дотук, то той или е мой слуга, като става «гойка», или просто умира и остава при мен, за да ми служи за храна. Това е! Избирайте съдбата си сами. Аз все още ви уважавам, защото допринесохте за моето въздигане на този висок пост.“

„Ние «гойки» няма да ставаме, а това значи, че трябва да ни убиеш!“ — прокънтя омразата на Ева в пространството.

„За съжаление това е точно така, скъпа!“ — заключи Фюрерът.

„Не, не сега. Те имат още седем дни и нощи, докато им свърши жизненият потенциал, с който са заредени и все още могат да съществуват в тези условия. Това е един вид прелюдия към смъртта ви!“ — отекна мисловен заряд, намиращ се някъде зад професора.

Всички насочиха погледи към нея. Това бе хубава „гойка“ на средна възраст.

„Добре, тогава понаслаждавайте се на последните си дни и на човешките тела, докато краят сам си дойде!“ — даде окончателната си присъда кралят на изчадията. Отиде отново на трона си и нареди на всички да започнат обреда с храната.

Както във всички общества, така и тук си имаше касти и разделения. Едни служеха за слуги, други за войскова охрана, трети готвеха храната, четвърти пък бяха артистите или така наречената развлекателна част на това съжителство на прокълнати.

След като бе наследил и приел душите, намиращи се в Шогунавата черепна кухина, Адолф бе получил вековните познания как да управлява тази напаст, която се състоеше от престъпници и убийци, някога, в земния си животец. Всъщност новият Шогун бе старият, но прибавил към неговите качества и тези на Фюрера на Великия Райх. През нощта той не се променяше и можеше да ходи до кладенеца в Борсбомския замък и там да се зарежда с животворната вода от дюните. А като се връщаше на сутринта, то приемаше уловените от „гойките“ душици на умрелите земни нещастници и така пък се зареждаше с преживелиците на тези престъпници. Това бе върховната му наслада.

След обреда, който се състоеше от това, „гойките“ да се нахранят с изсмуканата кръв от миналия ден, те придобиваха вече триизмерното си ужасно тяло и бяха готови за нови похождения под земята. Готвачите правеха какви ли не лакомства от съсирената кръв. Видът на храната, обаче бе полупрозрачен и те се наслаждаваха на невероятно пикантния й вкус, защото задоволство се четеше по лицата им. Нахранили се веднъж, „гойките“ тръгваха на лов. Адолф осъзнаваше всичко това, като че ли винаги е бил тук и винаги е бил пълководецът на тази сган.

Тройката мисионери свикваха трудно с новата обстановка, предложена им от съдбата. Тягостното и безизходно положение, в което се намираха, сковаваше движенията и мислите им. Храната, която им бе предложена, така и не успяваха да я погълнат, защото тя бе като мираж, който бе недосегаем от материални реални същества. Това бе просто една илюзия.

Новият Шогун се изправи и с плавни движения се насочи към някакъв тунел. Той направи знак на тримата да го последват. Намериха се във второ, сравнително по-малко помещение, с много врати от неизвестна здрава и стабилна материя. Отпред стоеше „гойка-пазач“. Прозрачносивите прегради имаха за заключалки, не нещо друго, ами дебели паяжинени нишки, оплетени около стъклените дръжки.

„Това е нашият затвор за непослушните и вироглави «гойки» и горко на този, който попадне тук. Ни храна, ни преобразуване, ни лов. Топлината, в която изгарят постепенно, но сигурно, топи телата на бунтарите.“ — мисълта на Адолф прозвуча в мозъците на придружаващите го земни.

„Гойката-пазач“ се изпъчи, като изпъна крокодилското си туловище напред и отдаде почест, приличаща на тези, които се кланят на японските владетели, наречени шогуни.

„От днес нататък да не виждам този глупав поклон! Новият Шогун иска и нов поклон. Просто изпъваш ръка нагоре и напред. Ясно! И искам заедно с това да прозвучи в мозъка ми. «Да живее Адолф, новият Шогун!» — смъмри той охраната и продължи да нарежда заповедите си. — Отвори тази врата. Коя «гойка» е в тази килия?“

„Само вие, господарю, можете да отваряте вратите. Преди Стария Шогун сам ги отваряше с изсмукване на паяжинените влакна.“ — заобяснява якият крокодилски изверг.

„А, да…! — Адолф извади от съзнанието си придобития опит от миналото и повтори думите на пазача. — Значи да я изсмуча, а?“

Постави нишката в грозната си уста и засмука с видимо удоволствие и охота. След като се отвори вратата, на прага се появи „немирницата-гойка“.

Ева и Шулц се стъписаха, виждайки това разкривено, ужасно, но познато лице. Това бе Градоначалникът на Париж. В предния им живот той ги бе убил с острия кол и то точно тук, в това подземно пространство. Тогава острият кол бе пронизал и двамата. Споменът натрапчиво се върна в мозъците им и те бяха сигурни, че това е той. Техният убиец.

„Както изглежда вие сте новият Шогун, а? — каза арогантно затворникът, покланяйки се със стария японски пирует. — Вие, господарю, не знаете кой съм, то тези зад теб знаят много добре, нали? — след това се обърна към тях с думите. — Значи сте се преродили пак, нещастници, не ви ли омръзна да се раждате и умирате, да носите болести и мъки!? Тогава бяхте Маркизът и Фелисия от Париж, а сега какви ли да сте…, а, ха…, ха!“

„Да, колът, с който ни уби, и с който ние те убихме бе доста остричък, животно такова. Но защо си тук, непрокопсанико!?“ — отговори му мислено професорът.

„Аз ще изляза оттук и пак ще ви се случи същата съдба, нали Шогуне?“ — явно освирепял от обидата, изстреля мисловен заряд Градоначалникът и затърси в килията небезизвестното на всички в долния свят оръжие, острия кол.

Силен удар в дебелия врат на затворника го накара да се обърне изненадано. Просна се на пода, като змия и се сви от болка. Шогунът явно не одобряваше стила и обноските на тази „гойка-немирник“.

Тогава, изненадващо за всички, професор Шулц се докопа до кола и със страшна сила, силата на отчаянието, го заби точно в челото на Градоначалника.

Оттам бликна алена кръв, която новият владетел заблиза освирепял. Но не за дълго, защото от туловището на проснатия в килията заизлизаха невероятни гадини. Някои приличаха на змии с много крака, някои бяха без глави, само с телца, някои имаха разпрани коремчета и оттам се точеха черва и лигава слузеста течност. Бяха хиляди малки същества, с остри зъби и нокти. Всички те заобиколиха Ева и Шулц и започнаха да стягат обръча около тях. Людовик наблюдаваше гледката безучастно, глътнал езика си от страх. Двамата обградени разбраха, че малките гадинки искат да отмъстят за Градоначалника. Тогава Шогунът наближи към тях. Обръчът се заизвива. Явно полето на смърдящия владетел бе непоносимо за животинките, защото те заотстъпваха и напуснаха борбата. Адолф прескочи обръча и се намери рамо до рамо с двойката обречени. Гадините, усетили заплахата, се разпръснаха в различни посоки и затърсиха убежище.

„Докато съм аз тук, то няма да ви се случи нищо лошо, но това само до седем дни. Помислете пак. Станете мои слуги и аз ще ви се отблагодаря.“ — рече Адолф.

„Отблагодаря!“ — повтори Ева казаното, като ехо.

„Да се махаме оттук!“ — задърпа я професорът и минаха пак в голямата пещера. Оставиха Фюрера да се оправя със затворниците си.

Към бягащата двойка се насочи една приятна на вид женска „гойка“, която изстреля мисловен заряд.

„Искам да ви помогна! Ще ви заведа на горния свят, чрез ровене. Имам силни бивни. Да опитаме, нищо друго не ви остава. Докато Шогунът не е разбрал, а?“

„Наистина, ние няма какво да губим, добра жено.“ — помисли си Ева наивно.

„Но, ако разбере Шогунът, ще те прати в килиите, а там не е за завиждане.“ — предупреди Шулц подозрително.

„Това си е мой проблем. И без това не виждам смисъл в това глупаво съществуване, тук в този вертеп“ — продължи да убеждава „гойката“. И, като че ли успя.

Зарови меката земя и за минути се образува тунел, достатъчен Ева и Шулц да ходят дори изправени. След тях, обаче, тунелът веднага се срутваше и връщането назад бе немислимо.

Ами Людовик? Съвсем го бяха забравили.

Времето напредваше и спасителката им ускори движенията си. Умора при нея не се почувства, дори и след няколко километра ровене.

„Може би сме на добър път? Може би ще излезем на горния свят? Може би…?“ — в момента, в който професорът си помисли това, „гойката“ прати мисловни заряди назад към тях.

„Той, вашият приятел ще умре долу. А… вие, скъпи…, тук…, ха…, ха, ха.“

„Как така тук!? Нали ще ни изведеш на горния свят, проклетнице!“ — Шулц дръпна Ева настрани от животното, но бе късно.

„Жената-гойка“ за части от секундата започна да се превръща в сребърно сияние.

„Сега сте вече мои!“ — изкикоти се субстанцията на измамницата, отскачайки встрани от топящото се туловище на „гойката“.

След като животното спря да рови, земята се сгромоляса върху нещастниците. Те бяха така притиснати от пластовете, че моментално умряха, сплескани и задушени.

Душевните субстанции на Ева и професора се отделиха веднага от телата им. Почувствали се вече леки, като перца, те политнаха веднага нагоре през пластовете земя, които вече не бяха преграда за тях.

След няколко метра летене нагоре, забелязаха светещата „гойка“, която чакаше в засада. Това бе и целта на нейното начинание. Измамата. Тя искаше просто да ги убие и след това да им вземе душите в запас. А в случая, те бяха две. Остана обаче неприятно изненадана от обрата в развитието на плана й. Надявайки се да ги хване лесно, „гойката“ бе подценила маневреността и бързината, която притежаваха двойката бегълци.

Усетили клопката, душите се отклониха светкавично от хвърлената примка. Движенията на Шулц бяха неимоверно бързи. Той се стрелна под свилената мрежа, дърпайки Евината душа и така избягнаха клопката. Освирепялата „гойка“ се спусна след тях. Земните пластове забавяха до известна степен бегълците и почти настигнати пак от нея, те с изненада видяха как преследвачката отклони за момент вниманието си от тях и се спусна по друг обект. Навярно, това бе душата на Людовик, убит долу в пещерата от някоя друга измамница. Изглежда скоростта на приятеля им бе по-ниска от тяхната. А може би, той нарочно искаше да отклони вниманието на „гойката“ от тях. И действително бе така. Почти настигнат, мрежата бе хвърлена, но в момента на улова, той се стрелна със скоростта на светлината и избягна фаталния край. Измамницата остана с празни ръце.

Вече преминали земните пластове, тримата бегълци се устремиха във въздушното пространство. Там движенията им бяха съвсем други. Нямаше „гойка“, която можеше да ги настигне.

Нощта бе настъпила и подземното стадо изверги също бе излетяло в простора на лов. Жената-измамница все още не се бе отказала от преследването и бе повела цялото стадо, но явната преднина на тройката не им даваше големи шансове. Явиха се и други жертви, които видимо бяха грешници. Стадото промени посоката си към тях.

Наближаваше Границата. Всичко изглеждаше така прекрасно и свежо, че и тримата се засмяха и хванати за ръце се понесоха към желаната цел.

Там ги чакаше някой.

Глава 6

Отвъдното

В лабораторията цареше мъртва тишина. Никой не смееше да промълви и думичка. Екраните сееха неестествена светлина, с всички оттенъци на дъгата. Дори имаше цветове, непознати за човешкото око. Новата програма на Кейс де Граф даваше неподозирани възможности.

Двамата, намиращи се все още в сферите, Петер и Александра, явно изживяваха наслада от преживяното. Те бяха отново зад Границата. Тунелът бе преминат този път и съществуването им, като професор Шулц и прекрасната Ева, от военното време на Адолф Фюрера, бе зад гърбовете им.

Свилените нишки на живота им бяха прекъснати и учените в лабораторията с интерес очакваха какво ще се случи по-нататък. Какво ли ги чака в Големия дом на Създателя? При предния сеанс те бяха достигнали Границата, видяха какво има зад нея, но не и по-надалече. Тогава те бяха свързани със свилените нишки и Ахиле ги върна на Земята, за да си доживеят остатъка от живота. В момента, обаче се гледаше техен минал живот и в промеждутъка между двете прераждания имаше време, което бе време на престой в Отвъдното. Техните преживявания там можеше сега вече да се наблюдават на мониторите.

Екраните блеснаха с още по-голямо лъчение. Това, което се виждаше този път, бе неописуемо, то бе просто прекрасно.

Минаването през тунела този път даваше не само удоволствие, но и неизмерима наслада. Трите души летяха хванати за призрачните си ръце и усмивки се стелеха по приказните им устни. Полупрозрачните тела бяха запазили формата от последното превъплъщение на Земята.

Заедно с тях летяха и много други душевни субстанции, успели да се отскубнат от „гойките“. Щастливо прекрачили Границата, плуваха в радост и с нетърпение очакваха края на тунела, за да видят вратите на Големия дом. Такова блаженство на Земята не съществуваше. Любовта, която излъчваше всяка душа бе също огромна. Освободени от бремето на човешкото тяло, те се рееха, както никога досега.

В края на тунела цветовете се смениха с още по-топли и приятни краски.

Излетели вече от него, всички видяха обширното пространство, което нямаше начало и край. Нямаше земя, нямаше въздух. Времето бе спряло. Само мислите се движеха необезпокоявани от никаква чужда воля. Телата, все още прозрачни, бяха придобили синкаво пепелив оттенък. Въпреки това, те не срещаха никакво съпротивление. В дълбочина започнаха да се забелязват силуети, но не на хора, ами на елипсовидни облачета, влизащи и излизащи от огромна сграда с овални отвори навсякъде. Елипсите бяха много на брой и всяка изглежда изпълняваше някаква дейност.

Няколко такива облачета се спуснаха към пристигащата група, предвождани от субстанция с по-прозрачен състав. Разстоянието бе стопено мигновено. Те обградиха групата, с все още земни очертания души и при всяка една се яви такова облаче. Водителят се спусна в центъра на образувания от новаците кръг и прие формата на човешко тяло, с древни гръцки одежди, които бяха също призрачни.

„Аз съм Одисей! — прозвуча мисълта на преобразеното облаче и то продължи. — При всеки един от вас има ангел-водител. Повечето са ваши починали роднини или любими. Ако го няма някой, който го очаквате тук, то сигурно е напуснал Големия дом и се е преродил отново на Земята. Всеки ще получи инструкции за по-нататъшното си съществуване тук. Вие просто сте забравили как е било във вашия вечен дом. Винаги след прераждане, Създателят трие паметта на всеки отиващ и той е като бебе, нищо неразбиращ и нищо незнаещ. Това е така, за да има пълноценно изживяване на мисията, поставена ви да изпълните на Земята. Приветствам ви с добре дошли вкъщи!“

След приветствието на Ахиле, групичката с новодошлите души се разпръсна. Всяко елипсовидно облаче прие образа на последното си превъплъщение на Земята и заплува, заедно с новите към висящата в нищото стъклена сграда.

Ева веднага позна умрялата си преди десетилетие майка и жадно започнаха да разменят мисли, като помръдваха устни по стар земен обичай.

„Скъпо дете, добре дошла вкъщи!“ — каза й тя.

„Мамо…! Ами къде е татко!?“ — попита Ева.

„Той е вече на земята. Малко преди да си дойдеш, замина. Хареса си много интересно съществуване — топло заразказва майката и продължи със същата любов. — Поиска да бъде африканско дете. Искал да му бъде топло, а също така и да е беден, за да изпита трудността на живата. Знаеш, че ние бяхме богати и той бе нещастен с това. Сега сигурно е щастлив. Ще видим какво ще ни разкаже, когато се върне. А сега, скъпо дете, да идем при Създателя, защото трябва много да ни разказваш.“

При Шулц се яви не кой да е, ами любимият му приятел от детството Шумахер. Шулц така се зарадва, че бе просто пълен от щастие от тази неочаквана среща. Той винаги обичаше това момче, спасило живота му с цената на своя. Спомни си, когато като малък бе настъпил отровна змия, че Шумахер бе зад него. Тъкмо смъртоносното влечуго да впие зъбите си в меката плът на крака му, то приятелчето му я хванало за опашката и я бе дръпнало с все сила. Змията се намерила в пазвата му и не й оставало нищо друго, освен да забие опасните си кухи зъби в гръдта на момченцето. След ужасни мигове на борба, то починало пред очите на Шулц. Това той никога не би могъл да забрави. Мъката съпътстваше целия му живот. Сънуваше го доста често и в сънищата винаги те си играеха, така, по детски, с много обич и доверие. Сега този сън се изпълни наистина. Приятелят му бе пред него. Същият, както го помнеше, с шареното палтенце и вечната усмивка на уста.

„Пази се от змията! Настъпи я! — пошегува се то и хвана за ръка Шулц. — Хайде да тръгваме, скъпи ми приятелю. Всички твои близки са вече на Земята. Кой в Южна Америка, кой в Камчатка. Само аз съм все още тук, но няма да се бавя, имам нещо предвид. Чаках те теб, за да те видя, пък после ще заминавам.“

Литнаха в нищото и се намериха пред входа на един овален отвор. Вътре всичко бе така бяло, че нищо не се виждаше. Нещо като факла излъчваше непозната досега светлина. Обсегът, който тя обхващаше, бе с вълшебно лек, златен оттенък. В него можеха да се забележат очертанията на много свилени нишки. Шулц и ангелът-водител се понесоха към тази светлина. По-нататък имаше много такива светлини и вече се откри една огромна зала с мъгляв под. Навсякъде бе оплетено с нишки и елипсовидни облачета. Нищо земно. Шулц се смути от необикновената обстановка и понечи да пита, чрез мисъл, приятелчето си Шумахер.

„Къде се намираме!? На…“ — но не можа да довърши мисълта си, защото пред тях мъглата се разсея и явилите се картини окончателно объркаха професора.

Материя, подобаваща на вода, пълзеше в хоризонтална повърхност, но изведнъж тя се спускаше право надолу, като огромен водопад. Край не се виждаше. Гледката бе великолепна. От дълбочина пък идваше към тях също летлива течност, разделена обаче на малки топчици, всяка от които с различни цветови оттенъци. Облачетата, които явно представляваха индивидуалността на жител на Отвъдното, плуваха и от време на време някое просто, първо сменяше цвета си, после изливаше цялото си съдържание във вид на тази летлива течност. Насъбрала се достатъчно, тя се спускаше по водопада надолу, но къде?

Интересното бе, че от нищото, идващият разтвор се изпаряваше и пак се образуваха малки облачета.

„Така се храним, скъпи ми Шулци. Долу ни е кухнята. Но по-късно ще разбереш всичко. Не му се учудвай толкова. Ще свикнеш. Преди да отидеш на Земята ти бе най-гладният от компанията ни. Не помниш ли?“ — рече шеговито Шумахер.

„Нищо не помня. Само, може би, това спускане надолу ми е малко познато. Да, там долу е големият Гейзер. Има ли нещо такова?“

„Още един път добре дошъл вкъщи, приятелю!“

„Ами сега, каква е процедурата?“

„Ще се явиш при Създателя. Трябва да разказваш много.“

След като подминаха преливащите течности, те се понесоха към друга светлина, идваща от огромна горяща факла. Белотата ослепяваше, но ангелът водеше изумения професор напред. Наближиха достатъчно светлината и там, в огромна сфера, пълна с вещество от фина материя, без определена форма се намираше елипсовиден облак с големи размери.

„Завърна ли се, сине мой!? Как си По?“ — излетя оттам мисъл.

„По?“ — попита професор Шулц озадачен.

„Да, ти винаги си се казвал просто По! — подкрепи ангелчето мисълта от сферата и продължи. — Аз бях на Земята Шумахер, но тук винаги съм бил Зол.“

Сферата се приближи, долитайки до двамата. Обхвана ги и те проникнаха в нея. Професорът не усети кога се намери вътре. Съзнанието му бе замъглено и все едно в сън, той започна да вижда, като на филмова лента целия си живот. Откакто се помнеше като малък, през юношеството му, след това дори видя случката със змията и то така чисто, като че ли той го преживяваше отново. Приятелчето му и неговата нелепа смърт. След това видя живота си като студент и запознанството с Ева. Женитбата и голямата любов. Разочарованието от нейната изневяра с Адолф. Приключенията с „гойките“ и загадъчната му смърт. Тези ярки картини, така дълбоко запечатани в съзнанието му и сега изплували отгоре, бяха взети и поставени в общата същност на новото същество, наречено По. Всъщност това бе старият По. По от пребиваването му на Земята като Анакондата, По, като жена в лицето на Фелисия, По, като граф де Мол, По, като професор Шулц.

Старият По. Сега вече всичко бе в съзнанието му. Всички съществувания, всички преживелици, всичко бе вътре в неговата същност. Съществото По нямаше вече пол. То бе просто едно дете от Космоса, създадено за вечен живот и натрупване на опит, придобиване на качества, добри и лоши, изчерпване на злото от съзнанието му. Но докога? Според закона на Космоса, докато същността на това космическо дете се изчисти и от последната покварена помисъл.

По и Зол се изляха във вече познатите елипсовидни облачета и политнаха отново към изходите на Големия дом. В една от многото групички бе доста оживено. По забеляза облаче с позната структура и разбра, че това е неговото вечно другарче Леа. Леа или жената на професор Шулц. Ева, Боата, Маркиза и Ксинтия.

— Ей По, тръгваме ли! — каза му тя.

— Да, Леа, да вземем ли и Зол с нас или ще се насладим на спомените само ние.

— Не, не, аз ще се приготвям за път към Земята. Трябва да си избирам майка. А пък и вие има какво да посетите след цял живот отсъствие от дома ви. Вашият парцел си го знаете, нали? Съзвездието Лебед! — каза за довиждане Зол и се спусна към бял изход, водещ незнайно накъде.

— Колко ми е мъчно за парцела. Знаеш ли как си го бяхме подредили с молекулите от Слънчевата светлина? — каза Леа.

— Какво ли правят циклопите на планетата Сирис? Нашият парцел граничи и с тях. Последният път ти се опита да влезеш в един циклоп, но излетя, тъй като той не искаше да ти се подчини, помниш ли?

— Да, но ти пък влезе и какво направи, ожени ли се за старата психарка, а…, ха…, Хахаха? — отвърна, на явно старо шеговито събитие, случило се на планетата Сирис, жизнерадостната Леа.

Двете облачета се отправиха към водопада. Трябваше да заредят съставките си и след това имаха намерение да отлетят с новите заряди към познатия им Космос. Разстоянието не бе проблем за тях, защото с тези заряди всяко облаче пътуваше из цялата Вселена.

* * *

Набрали нужната сила от зареждането, По и Леа се изпариха от идващата от дълбините на Космоса емулсия и заеха пак състоянието си на летящи елипсовидни облачета. Преходът до съзвездието Лебед траеше, колкото би траяла една мисъл.

Парцелът представляваше огромното космическо пространство над двадесетте спътника на планетата Сирис. Самата тя бе заселена със същества от извънредно рядка раса. Биологически те имаха нещо общо с тези на Земята, но химията тук бе със съвсем други елементи и закони. Фотосинтезата бе превърнала жителите в зависима от нея двуполова и взаимно разделена раса. Леа и По винаги се смееха от сърце на този начин на владеене на закономерностите в природата на Сирис. През деня, когато слънцето грееше, материалните обитатели бяха просто растения. Само женските екземпляри бяха с корени в почвата, а мъжете се стелеха и придвижваха, като лиани без корени. По този начин всеки мъжки индивид можеше да търси подходящ партньор, за да го опложда. Обаче определението растение тук не можеше да се разбира точно така, както на Земята. Жителите имаха фигурата на кенгуру, с опашка, зарита в почвата, откъдето смучеха през деня сокове, а с огромните си прилепови крила фотосинтезираха. Лицата обаче имаха същите черти, както тези на Земята, дори с много по-точни и красиви форми. През нощта всъщност бе истинският живот на планетата. Заредени през деня, циклопите правеха великолепни оргии през нощта. Кенгуровите тела се стопяваха и от тях излизаха изваяни човешки тела. Тогава слизаха всички космически души, населяващи тези пространства и се втурваха лудо в телата на циклопите. Всяка вечер в тяло по избор. Заблудата, както я наричаше По бе пълна. Илюзията също. Просто това бе игра на космическите души, за да си припомнят времето прекарано на Земята, но бе и интересно. Заредени през деня, тези тела не изискваха никакво поддържане, само земните нощни развлечения ги изтощаваха. Обитателите нямаха свое съзнание и мозък. През нощта, съзнанието им бе на влезлите в празните черепни кухини души от Космоса и така се създаваше илюзията за едно пълно общество.

Слънцето скриваше вече и последните си живителни лъчи. По и Леа се рееха в просторите над Сирис и с голямо наслаждение си спомняха как преди си живееха тук безгрижни. Реенето в Космоса бе едно от любимите им занимания през деня.

Спуснаха се към планетата. Здрачът вече преминаваше в тъмна нощ. Кенгурутата придобиваха човешки облик и чакаха да бъдат управлявани от душите.

— Този път аз ще бъда жена, а ти мъж, По — засмяно му каза Леа и продължи в шеговит тон. — Мъж за една нощ, нали? На сутринта няма да имаме никакви свилени нишки и пак ще сме си същите. Искаш ли!?

— Защо не? Но на теб, като че ли ти по̀ допада да си жена. И на Земята бе жена, и то каква? Явно ти доставя удоволствие — забележи По сърдечно.

* * *

На дървени маси, разположени в централната част на огромна, изядена от каменоядния дракон пещера бяха наслагани какви ли не вкусотии. Около тях пируваха рицарите. Железните доспехи и дългите копия потракваха небрежно, подпрени на коленете на всеки един от тях.

Крал Ману бе зачервил бузите от силните питиета и захапал печена плешка от птицата лешояд, прехласващ се от удоволствие. Приближените му от ляво и от дясно също се наслаждаваха на вкусната храна. Кучета, с изящни лебедови глави кълвяха от време на време падналите трохи хляб.

Рицарите обсъждаха как ще превземат тази нощ кралството на Ненаситната Лусия. Крепостта й се намираше високо във въздуха и бе трудно достижима за тях, но пък бе свързана със земята посредством огромен, гладък, каменен стълб. Изолацията й бе надеждна и тя не искаше никой да безпокои подреденото й царство, в което хармонията и чувството за удоволствие, без насилие, бяха на висота. Натрапниците-рицари на крал Ману идваха от пещерите и мислеха само за животинско наслаждение. Говореше се, че били изкусни любовници, но тя никога не би и позволила да се отдаде на варварин, защото обичаше изтънчеността и финеса, въпреки че нейните любовници все не успяваха да я задоволят напълно. Понякога няколко любовника се наместваха в леглото й, но и тогава нищо не се случваше. Само познатото усещане, че прави приятна любов, но не екстаза, който познаваха нейните приятелки. Просто тя бе ненаситна.

Животът в крепостта на Лусия си течеше, както обикновено. Тази нощ тя бе приела четирима нейни поклонници. Въпреки лекото отегчение, че пак ще се повтори разочарованието от последните нощи, тя го приемаше за нормално.

Крал Ману имаше винаги недостиг на жени в своето малко кралство. Двама или трима рицари се счепкваха помежду си за една жена. Не минаваше без бой и дуели. Чул за кралството на Лусия, тази вечер крал Ману искаше да проникне в крепостта и да се настани там завинаги. Също бе чул за ненаситността на кралицата, останала без постоянен мъж и за нейната строгост. Защитеният дворец, обаче не позволяваше на никой да се промъкне горе. Каменният стълб бе така гладък, че никой не можеше да го изкачи, но Ману имаше нещо предвид.

Въпреки варварските му нагони, той бе изключително умен и находчив. Тази нощ в неговия череп бе не кой да е, ами върналият се от Земята По. Нощта обещаваше да е сцена на велики събития. Той не знаеше в чий череп, кой се е наместил и трябваше да внимава, защото често се получаваха изненади. До сутринта По бе мозъкът на крал Ману и историята на планетата Сирис се пишеше сега от него. Ако превземеше Лусияниното кралство, то той щеше да обещае на космическите деца, през следващите нощи още по-интересни сцени. Развлеченията не спираха, но и изненадите бяха пълни понякога и с дълбоко разочарование. Стигаше се дори до унищожение на плътта и това бе наказание, както за самите жители на планетата, така и за душите. След убийство те се рееха доста надалеч, в края на парцела им, докато се освободят от натрупаната отрицателна енергия, а телата на дневните кенгура просто умираха и през нощта те не се превръщаха в хора. Просто ги нямаше.

След залеза субстанцията По бе влязла в тялото на крал Ману и всичкия опит, натрупан от Земята, той можеше да използва великолепно за развитието на живота на Сирис. След гощавката в пещерата бе събрал вождовете на племената си и бе начертал в общи линии плана за нападение на Лусия.

Споменът му за съществуването му, като змията Анаконда му даде интересната идея да вземат от джунглата дебели лиани. Както той, в старото, земно време се увиваше около Столетника и пълзеше нагоре към короната му, така и сега те можеха, с увиването на лианите по гладкия стълб, да се катерят нагоре към подстъпите на кралството. След това с изненада да превземат Голямата порта, без бой. Защитниците на Лусияниното кралство бяха лениви и слаби в борбата, защото разчитаха на естественото препятствие и никога досега не бяха изненадвани. Това бе така и отчасти, защото никоя душа не се бе вмъквала в тялото на Ману, като преди това да е имала живот на змия. Късметлиите да влязат в кралската глава, винаги опитваха традиционните методи, но без успех.

Планът бе изготвен и армията на Ману, обрамчила огромните лиани, напредваше бодро към гладкия стълб на непревземаемото кралство.

Когото пристигнаха, животът във високата страна на Лусия бе в пълен ход. Нощният пир бе започнал и звуковете, придружаващи оргиите, се чуваха надалеч. Никой не подозираше какво ги очаква в следващите няколко часа.

Жилавите лиани се увиваха около каменния стълб и педя по педя, армията от варварите на Ману напредваше, катерейки се успешно нагоре.

Охрана, както винаги, нямаше. Десетилетия наред никой не бе успял да стъпи в Рая на Лусия и дори самата тя бе така разхлабила войните, че всеки изпълняваше роля не на защитник, ами на чудесно справящ се любовник в Млечната зала.

Крал Ману бе начело на изкачването и с опитни движения се прехвърли на терасата пред дълбокия ров.

Разбира се, препятствието не бе само гладкия и висок Огромен стълб, на който се крепеше цялата канара, но и дълбок ров, който пък отделяше стълба от Голямата порта. Ровът бе не само дълбок, но и опасан с остри копия и дебели колове.

Съществото По, намиращо се в главата на краля, бе помислило и за това. Предното му съществуване, като граф де Мол, го бе навело на мисълта да използва широките папрати, като крила на прилеп. Той знаеше много добре, че с такива крила може да прелети рова. Екипирал армията си с жилави папратови листа, които бяха завързани за ръцете им, те литнаха над рова. Няколко от войните му изпопадаха в рова. Бяха много малко, но все пак той си помисли.

„Ами ако Леа е между тях? Дали трябваше така да рискувам? Къде ли е любимата ми Леа?“

Намиращи се вече пред Голямата порта, войните на Ману с лекота се прехвърлиха зад нея и я отвориха. Непосредствено зад портата бе Млечната зала. Там се играеха Любовните състезания. Цялата планета знаеше за тях, но никой от варварите не бе ги виждал на живо. Финесът, който присъстваше в тези игри, им бе непознат и те мислеха, че това е нещо отегчително, но при влизането в залата, останаха изумени от появилата се гледка.

Всички присъстващи бяха полуголи, само със загатващи и наблягащи на най-примамливите интимни части на тялото дрехи. Светлината бе кремава и приятна. Жените притежаваха изкусителни красиви тела, с перфектни форми. Играта бе такава, както и бяха чули за нея. Насядали в млечна течност, участниците въртяха нещо като рулетка. Всеки си имаше някакъв знак на рамото, а същият този знак бе заложен и в рулетката. В зависимост от това, кой с кого се паднеше, започваше неудържимо любовно приключение. Журито бяха всички участници в оргията. Колкото аплодисментите бяха по-горещи, толкова оценката бе по-висока.

Тази нощ кралица Лусия бе поискала от четирите най-добре представили се двойки да оформят заключителна фаза с нейно участие. Всички знаеха за ненаситността й и затова очакваха с нетърпение да дойде финала.

В преддверието на Млечната зала имаше нещо като гардероби, в които се намираха всевъзможни леки прозрачно сребърни дрехи. Наоколо нямаше никой. Крал Ману имаше идея и каза на своите воини да изчакат в тишина всичко, и чак когато състезанието свърши, да нахлуят и да вземат, която жена си поискат. Но дотогава той искаше да бъде един от участниците в състезанието. Преоблече се в една много подходяща за великолепното му тяло туника, захвърли мазните варварски железни доспехи и влезе незабелязано от никой в млечната обстановка. На дрехата бе извезан летящ дракон и той проследи кога на рулетката ще се появи неговият знак. Минаха няколко завъртания и участниците с по-слаби или по-силни ръкопляскания аплодираха действията на любещите се двойки. В широк басейн с мляко бе седнала Лусия. Веднага си личеше кралската осанка в нея. Жената с най-пищните форми и най-красивото лице. Тялото й бе като на антилопа, дълги крака и овални гърди, на които едва ли би издържал всеки присъстващ участник, камо ли Ману, който бе захласнат от красотата на тази приказна жена.

Рулетката се завъртя с бясна скорост. Всеки очакваше да се появи неговия знак и след това да потъне в любовно наслаждение с подходящ партньор. Очите на всички следваха показалеца на въртящата се плоскост. Знакът, обаче този път, бе изненадващ. Това бе знакът на Кралицата. Дълга лебедова шия.

Всеки мъжки индивид се изпълни с надежда. Всеки искаше ненаситната Лусия. Всеки искаше да прекара незабравими мигове, с нейното прелестно тяло. Но дали ще можеше да устои на нейната страст? Това бе въпрос, на който никой не искаше да отговаря, защото се страхуваше, че той ще е негативен. Все пак поривът на мъжката плът искаше това да се случи, да има в прегръдките си тая вълшебница.

Залата се изпълни с тишина. Тишина, от която никой не се плашеше, само очакваше. Сърцата лудо думкаха в гърдите на мъжете. Кралицата също бе напрегната. Изглежда душата, настанила се в нея, имаше противоречия със същността на този обред. Нещо не пасваше в поведението на кралицата.

Крал Ману гледаше как бясно се въртеше рулетката и сърцето му щеше да се пръсне от напрежение. Неговият знак, Летящият дракон, също се бе устремил в главоломна надпревара с другите участници. Едва сдържащ поривите на якото си кралско тяло, чуждоземецът стискаше зъби с надеждата, че ще успее. Изваяната Лусия така го привличаше, че той забрави за своята мисия. Забрави за това, че е водител на шайката варвари, забрави за това, че трябва да пленят Кралицата и да превземат Млечната зала. Опиянен от страстта, която бушуваше в него, той забрави дори кой е. Искаше само да люби Лусия, така силно, както никоя жена преди това. Щеше да отдаде цялото си любовно майсторство, само и само да я задоволи… Да…, да задоволи ненаситната кралица. Трябваше да изчака съдбата си, която бе заложена в тази въртяща се дървена повърхност.

Скоростта на топчето започна да намалява и всички мъже наостриха сетивата си до скъсване. Кой ли ще е щастливецът?

В залата бе необикновено тихо. Дъхът на присъстващите бе секнал, защото топчето навлезе в последната си обиколка. Заигра последния си танц и замря.

Летящият дракон извезан на туниката на Ману, като че ли потрепна. В квадратчето, със същия знак на дракон, лежеше топчето и се въртеше като пумпал. След това спря и всички видяха знака. Разочаровани, мъжете погледнаха щастливеца.

Крал Ману се изправи и от вълнение снагата му затрепери. В залата никой мъж не притежаваше такова исполинско тяло. Туниката се пръскаше по шевовете, но това му придаваше още по-привлекателен вид. Гордата му осанка възбуди любопитството на присъстващите. Досега никой не бе виждал този неестествен за кралството жител.

Лусия се изправи и в погледа й се четеше удоволствие от избора на рулетката. Тя подозираше, че това е чужденец, но в случая нямаше време за разследване, защото плътта й заговори, със стотно по-голям порив, отколкото останалите. Тя бе опиянена от величествената гледка на прекрасното мускулесто тяло.

Любовната оргия започваше в центъра на Млечната зала. По правило, девойката се събличаше бавно на фона на лека музика от фанфари, като показваше най-забележителните стойности, както на тялото, така и на лицето. След това любенето бе съпроводено със звуци, издавани от участниците, но също и от публиката. Когато достигаха екстаза, цялата зала виеше също от удоволствие.

Крал Ману излезе напред и се доближи до Лусия Ненаситната. Той се хвърли в нозете й и започна да я ближе по краката, както правеха всички варвари, и с това предизвика настръхване на женските гърди. Продължи нагоре. Кралицата бе приятно изненадана от изпитаните усещания. Тя също не издържа и започна да го милва по шията.

Достигнал до възвишението, Ману се сепна от растящото крещене в залата. Почти всички бяха изпаднали в екстаз. Никой досега не бе започвал церемонията така и то с кралицата. Любовната оргия продължи необикновено дълго и ослепителната красавица започна да се доближава до собствения си оргазъм. Тя не бе го изпитвала никога и сега за пръв път чувстваше, че ще се получи това толкова дългоочаквано изживяване.

Настръхнала до мозъка на костите си, тя се любеше, както никога досега. Движенията й бяха неудържими. Омайващи звуци изпълваха залата. Забавлението бе достигнало връхната си точка. Тогава се случи това, което тя бе чакала години наред. Бе на върха на щастието си. Ману също. Не бе срещал такава жена в живота си, с такова точно чувство за ритъм и точни движения. Хармонията бе перфектна.

Но точно в този момент нахлуха бойците на Ману. Неочакващи такова нападение, всички участници в оргията се предадоха без бой. Никой нямаше оръжие под ръка и това улесни задачата на варварите.

Лусия и Ману не виждаха какво се разиграва около тях. Бяха така влюбени един в друг, че дори да бъдеха убити, нямаше да забележат това. Обвили все още телата си едно о друго, те се целуваха и мъркаха от удоволствие. Светът за тях не съществуваше.

Ману се опомни едва тогава, когато един от приближените му го разтърси от опиянението и му даде да разбере, че действителността е съвсем друга:

— Кралю, задачата е изпълнена с успех. Всички са вързани и чакаме по-нататъшно твое разпореждане. Какво да правим с жените?

— С жените…? — запелтечи Ману. — Ами вземайте ги. Само ми оставете тази, това е тяхната кралица Лусия. Тя е за мен и нищо друго не искам. Вие правете, каквото знаете. Оставете ни само на мира. Ние с нея имаме толкаво неща за вършене, нали, скъпа?

— Ти си крал Ману? — понечи да се измъкне красавицата от обятията на силния мъж, но при спомена от преживяното само допълни. — Аз съм твоя, дори с цената на цялото ми кралство. Искам те, скъпи!

Тя го поведе към покоите си, с копринени пердета и сатенени постилки. Хвърлиха се на едно от леглата и продължиха опиянението си.

Слънцето пускаше първите си лъчи и в двореца на Лусия. Метаморфозата започна незабавно. Всички човешки същества излязоха навън и пуснаха корени в почвата, за да могат на следващата нощ да продължат историята на своята планета. Душите, които доскоро притежаваха телата на тези същества, опиянени от преживяванията през нощта, се отделиха от мозъчните кухини и без свилени, задържащи нишки се устремиха нагоре към своите парцели.

Субстанцията наречена По се отдели също от тялото на крал Ману. За тази нощ той дълго щеше да си спомня. Излетя със скоростта на мисълта нагоре и се намери в любимия си парцел. Леа бе също там и му се усмихваше.

— Как беше тази нощ, По? — прошепна загадъчно тя и продължи. — Изглеждаш щастлив. Изневери ли ми или беше пак с някоя психарка?

— Ох, Леа, срамувам се да ти го кажа. Тази нощ бе изключителна за мен. Ако знаеш какво изпитах и то с кого? Ти не ще повярваш! — отговори й той.

— Същото мога да кажа и аз, По. Тази нощ бе също незабравима за мен. Аз бях кралица Лусия и ако знаеш с какъв любовник го правих, просто ще ми завидиш!

— Какво казваш, ти ли бе кралицата?

— Да, защо? Да не би да си присъствал в Млечната зала? Или си бил някой от нахлулите варвари?

— Ах, Леа, та аз бях самият Ману! Значи, та ние с теб сме били тази нощ главните герои!? Значи ние с теб сме го правили така изкусно!? Колко се радвам, че си била ти, скъпо приятелче, неразделно!

— Аз също, скъпи ми Ману, извинявай, исках да кажа По!

След тези трогателни разкрития те се спуснаха хванати със свилени нишки помежду им и се зареяха в обширния си парцел в очакване на новата нощ.

* * *

Захласнати от видяното на мониторите, доктор Райдсма и Йоманда почти не вярваха на очите си. Та те бяха решили вечната загадка на живота и смъртта. Сега трябваше само да обобщят и документират изследванията и да обърнат световната наука с главата надолу. Присъстващите екипи на телевизията и радиото щяха да потвърдят видяното и то още сега.

Двамата съпрузи Александра и Петер се събуждаха постепенно от дълбоката хипноза. Йоманда изчакваше всичко да си дойде на мястото. Свилените нишки на живота им бяха здраво захванати за тях и спокойствие се излъчваше по лицата им. Това даваше надежда за добро продължение в следващия сеанс. След необходимата процедура, Петер се събуди пръв и се огледа. Като че ли нищо никога не се бе случвало с него. Той бе забравил всичко преживяно по време на хипнозата. Малко изумен от крещящите във възторг присъстващи, той стана от леглото в сферата и каза:

— Е, как беше? Ще имаме ли успех?

— Да, и то какъв! — отговори му докторката и махайки и последните скенери по слепоочията му, добави. — Ако знаеш само какви преживелици си имал, Петер!? Но всичко по ред. Първо ти е нужна почивка, на Александра също.

— Значи ще можем за кратко да си отидем до България? — попита жената, намираща се още в другата сфера, оправяйки косата си от тънките жички, оплели се в нея.

— Както искате, скъпи мои, но ако желаете, можем да довършим цялата серия, защото се губи един интервал от превъплъщението ви като Шулц и Ева, до настоящото. Дали сте били горе досега или сте имали още едно прераждане? Това ни се иска да проверим и ще сме готови окончателно. Но това ще трае съвсем кратко, защото програмата на Кейс е много мощна.

— Ами, добре тогава, но само един сеанс, за да можем да си идем на България, преди пресата да е нашумяла и да са ни обявили там като идоли на нова религия.

— Нова религия, казваш? — замисли се Йоманда. — Та това не е религия. Това е самата истина, доказана от нас. На човек му дай да види и да пипне, за да повярва. Но последствията? Все повече се замислям, дали да дадем гласност на тази истина?

— Да, така е! — намеси се доктор Райдсма. — Колко ли самоубийства ще станат след приемането на тази нова религия, както я нарече Александра. На никой няма да му струва скъпо да си сложи край на живота и да избере примерно планетата Сирис в очакване на друго, по-добро съществуване.

— Може би това е целта на Ахиле, който сега се намира в тялото на Кейс де Граф? — каза Петер, спомнил си как взеха информацията от него в болницата в Дордрехт. — Той бе казал, че човечеството трябва да узнае истината. Но защо? Дали целта не е да се започнат тези самоубийства, за да се прочисти и без това пренаселената ни планета. Това е нож с две остриета.

— Или пък е избавление от страха и нищетата. Излиза, че човек живее, защото го е страх да не умре, не знаейки какво го очаква след смъртта. Ние даваме отговор на този въпрос и страхът вече не е фактор, нали? А и мъката по този начин се премахва — даде обосновано мнение Александра, като хвана съпруга си под ръка и напуснаха залата под аплодисментите на присъстващите журналисти.

— До утре! — с тих глас каза Йоманда, с надеждата, че ще се съгласят да довършат и последното прераждане.

— До утре! — обърнаха глави към учените влюбената двойка българи и затвориха вратата след себе си.

Глава 7

Банковият обир

На следващия ден двойката отново бе в сферите. Поставиха всички необходими сензори и докторката поде хипнозата на Петер, а Йоманда на Александра. Вкараха аурата в апарата и се приготвиха за наблюдение. Този път журналистите не бяха допуснати до лабораторията, защото въпреки забраната за разпространение, преди да е завършен експериментът, една радиостанция си бе позволила да каже това-онова и отзвуците бяха така шумни, че трябваше дори правителството да се намеси. Все още се мислеше кога и как да се поднесе тази нова истина за света. Полицията бе предупредила двете жени за възможна паника и бедствие, ако всичко се поднесе така спонтанно и необработено от цензурата на кабинета. Министър-председателят искаше незабавен доклад след привършването на опитите.

Годината, появила се върху циферблата на сферата, бе 1966. Мониторите и на Петер, и на Александра, показваха едни и същи кадри. Интересното бе, че този път образите не бяха излъчени, както винаги, от два различни ъгли, ами имаше пълно съвпадение на картините. Това хвърли в паника всички. Просто бе невъзможно. Само ако и двете души се бяха поместили в едно и също тяло, би могло да се получи този ефект. Но как?

Гледката на екраните бе приказна. Голям град, с прекрасен пейзаж. Широки улици, с изтънчени за годините здания. Познаха го веднага. Това бе австралийският Сидни.

* * *

Дълго време банкерът Брадли Саймънс, току-що придобил управлението на най-мощната банка, нямаше покой. Колкото му вървеше в бизнеса и богатството му растеше с всеки изминат ден, толкова личният му живот се превръщаше в трагедия. Съпругата му Даяна, обещаващ модел, бе все недоволна от това, че той не иска така бързо дете. Брадли искаше първо да достигне върха на кариерата си, и чак тогава, но Даяна надделя… Защо ли се бе съгласил с нея? Разочарованието, което им бе поднесло природата, бе заседнало така дълбоко в душите им.

Много рядко се срещаше явлението да се пръкне на света дете с едно тяло и две глави. Нещо, като сиамските близнаци. И то защо точно на него, на преуспяващия банкер, който бе на път да покори цял Сидни? Нямаше какво да се прави, трябваше да приеме фактите такива, каквито са. Учените даваха някакви мъгляви надежди за кратък живот на близначките до десетина години. Месеците минаваха и те растяха нормално, както всяко дете.

В този ден Даяна бе решила да посети съпруга си и да го изненада, заедно с близначките, за рождения му ден. Пропуснаха я на входа и тя се запъти към офиса му, като преди това охраната съобщи на шефа да очаква посещение.

Тогава се случи нещо неочаквано и бързо.

В банката нахлуха въоръжени мъже с нахлузени чорапи на лицето. Това бе банков обир.

Единият от охраната понечи да натисне червеното копче, но веднага бе прострелян в главата и оттам бликна кръв, смесена със свеж мозък. Гледката бе отвратителна. Кръвта опръска намиращата се наблизо Даяна. Близначките, лежащи в бебешката количка, ококориха очи и писнаха със звънливи гласчета.

— Да млъкнат! — разярено изкрещя убиецът на пазача.

— Но как? Те нищо не разбират — заплака майката.

— Така ли!? Аз ще ги усмиря набързо!

Нападателят грабна децата, но като видя, че имат само едно телце и две глави закрепени за него, остана вцепенен.

— Какво се мъдриш толкова, Бен!? — прорева с глас другият участник в обира и задърпа Даяна за косата. — Тая да си дава бижутата, иначе ще й идат децата.

— Но…, те са с едно тяло! — уплашено промълви, нареченият от убиеца, Бен.

— Хайде, хайде! — невярващ, се разписка третият обирджия.

Неподозиращ опасността, шефът на банката бе почакал доста и след като не пристигна при него жена му, той реши сам да я посрещне. Заслиза по стъпалата надолу и когато влезе в касовите помещения, това което видя го накара да замръзне на място. Нападателите все още не го бяха забелязали. Осъзнал начаса обстановката, Брадли инстинктивно извади пистолета си и го насочи към държащия децата му Бен. Извика силно и натъртено:

— Остави децата на мира, инак ще ти пръсна главата!

— О-хо…, шефът! — подигравателно изцвили убиецът, дърпащ жена му за косата. — В грешка си, скъпи! — Натисна спусъка на пистолета си и един млад мъж, явно клиент, се строполи на пода.

Тогава Брадли също стреля. Не улучи, но с това предизвика страхотна стрелба. Невинни посетители паднаха убити и ранени. В суматохата Даяна бе успяла да грабне децата от Бен и замряла на земята, бе ги прикрила с тялото си, и не помръдваше. Брадли бе добър стрелец и бе успял да простреля Бен в главата, а с друг точен изстрел да рани убиеца. Третият, прикрил се с труп на вече прострелян клиент, също стреляше успешно към Брадли. Даяна бе наблизо и се правеше на умряла. Децата раздраха въздуха със силен плач.

В този момент изпищя сирена и полицаи нахлуха в банката, като изпочупиха стъклата на вратата. За кратко време стрелбата секна. Никой не помръдваше от мястото си, само останалият жив обирджия грабна децата от Даяна, опря се в стената и извика:

— Ще ги убия! Пропуснете ме до полицейската кола и никой да няма там!

— Послушайте го! — извика Брадли на влезлите полицаи и добави крещейки. — Аз съм шефът на тази банка! Това са моите деца!

Полицаите смъкнаха оръжието и зачакаха заповед от шефа си.

— Добре, но спокойно! — рече лейтенантът и се обърна към снайпериста. — Не стреляй! Направете път до колата!

Излизайки от банката, престъпникът, вече поуспокоен от това, че децата са на банкера, виждаше дори спасението. Пари не му трябваха, искаше само да спаси кожата. Това обаче, което се случи, той не очакваше.

Брадли, който бе все още насочил пистолета си към нападателя, стреля. Инстинктивно, престъпникът се обърна точно в момента на стрелбата и телцето на децата послужи като жив щит. Патронът се заби точно в сърцето на близначките. Изуменият обирджия хвърли на пода вече безжизненото тяло и хукна да бяга. Но не за дълго. Вторият куршум на Брадли се спря в главата му.

Картината бе ужасяваща. Навсякъде трупове и кръв. Даяна пищеше, но нищо не помагаше. Двете й дечица бяха убити и то от собствения им баща.

* * *

Душевните субстанции на близначките, вече освободени от свилените нишки на живота, започнаха да се издигат нагоре. Мониторите отразяваха движението им ясно.

Група „гойки“ веднага се спуснаха към тях, с надеждата да се сдобият с лека плячка, но двете души бяха доста подвижни и не дадоха никакъв шанс на преследвачите. Просто си играеха на гоненица с тромавите „гойки“. Те се стрелваха ту в една, ту в друга посока и така бяха лесно изоставени. Другите, току-що освободени от нишките, субстанции на убитите клиенти в банката, също поеха нагоре. От тях имаше и доста бавнички, прегрешили души… и „гойките“ незабавно се насочиха към жертвите си.

Преминали тунела и Границата, сиянията на близначките се спуснаха към Големия дом. Процедурата бе ясна и както всички останали пъти, старите приятелчета По и Леа, се отправиха към техния парцел в съзвездието Лебед.

Глава 8

Птеродактилът и Люспестият

— Това е чудовищно убийство! — с покруса изрече й Йоманда.

— Да, и то от собствения им баща — сподели докторката и добави. — Все пак видяхме и предпоследното превъплъщение на Петер и Александра, макар и за кратко.

— А сега?

— Имам идея! Искате ли да ги върнем в зората на живота им. Първото превъплъщение!

— Но нали те бяха Боата и Анакондата!?

— Това може би не е първото. Тогава нямахме мощната програма на Кейс.

— Ами да опитаме.

Техникът се зае с апаратурата. Петер и Александра лежаха все още под хипноза. Двете екстрасенски напрегнато вкарваха новата аура в мозъците на двамата в сферите.

Техникът съобщи с треперещ глас:

— Настройката спря на два милиона години назад във времето! Това е първото идване на двойката на Земята!

* * *

Птеродактилът имаше за какво да се страхува. Люспестият дракон бе по-силен от него и бе заплашил дечицата му. Защо ли трябваше птицата-гущер да навлиза в неговата ловна зона? Но малките дактилчета все пак трябваше нещо да ядат, инак ги чакаше гладна смърт. Затова и тя се реши твърдо да престъпи настоящия закон на джунглата. В територията на дракона имаше изобилна храна и лесно достижима плячка. Това бе така, защото Люспестият, царят на животните, не се занимаваше с дребосъците, ами с нещо по-голямо и най-вече дебнеше Птеродактила. Яйцата на гущеровата птица бяха също в менюто на дракона.

Този ден Люспестият бе решил да се промъкне до високите канари, за да се добере до стария си враг. Преди няколко дни Птеродактилът, с огромни прилепови крила, бе измъкнал от устата му едно така хрупкаво динозавърче, че той не можеше да й го прости и бе тръгнал за мъст. Искаше да изяде дечицата й, даже и още неродените, намиращи се в огромните птеродактилови яйца.

Драконът бе също вид грамаден гущер, но без крила и с много по-масивно тяло от птицата. Люспестото му туловище приличаше също и на голяма величествена риба, излязла от дълбините на морето. Огънят, който излизаше от ноздрите му, често причиняваше пожари, но това бе и основното оръжие срещу жертвите му. Динозаврите се страхуваха смъртно от него, но когато бяха заедно, те се защитаваха с масивността на телата си.

Достигнал до канарите, Люспестият започна да се придвижва с повишено внимание. Искаше да изненада врага си. Предполагаше, че яйцата са поставени на западния склон, защото там имаше преграда от скали, през които вятърът трудно минаваше. Естествено защитен, този склон даваше сигурност на птицата и яйцата й. Родените птичета вече летяха от канара на канара и по някой път тупваха на земята, но от това те добиваха опит и лека-полека се учеха как да станат птеродактили.

Майката бе заминала тази сутрин на лов покрай зоната на дракона. Височината, която тя достигаше, бе достатъчна да види цялата долина. На връщане, с няколко дребни жертви в стиснатия клюн, тя забеляза Люспестия. Сърцето й се изпълни с тревога. Единственото, което можеше да спре врага й бяха тесните скали. С много трудности можеше да се премине през тях. Те бяха така усукани, че приличаха на лабиринт, от който мъчно се излизаше. Тя разчиташе на тези скали. Дали щеше да успее да прибере дечицата си, докато драконът се провираше из трудния терен?

И действително, влечугото, опитвайки се вече да лавира между острите скали, загуби много време. Люспестото му тяло се заклещваше по някой път така, че той трябваше да използва и силата си, за да ги поразкърти и продължи напред.

Птеродактилът увисна над процепа, свързващ крайния дял на скалите с вътрешността на платото. Започна да кръжи около влечугото, като се опитваше да привлече вниманието му и да измени намеренията му. Разбира се, това не му се отдаде.

Тогава се случи нещо много неочаквано и за двата смъртни врагове. Земята така се разтърси, че канарите затрепериха. Огромни каменни късове и земна маса се отцепи от голяма скала и полетяха надолу към долината. Това се случваше доста често и Птеродактилът не се изненада много, дори се зарадва, че това може да спре дракона. Разместването на земни пластове даде също и отражение на скалите, през които се провираше огромният гущер. Получи се стеснение и тялото на дракона се заклещи в острите камънаци. Впивайки се в него, те натрошиха яките му люспи. Остро парче от падащата скала се понесе към главата му. Така заклещен, змеят не можа да реагира и скалното острие отряза изцяло горната част от туловището му. Навсякъде бе опръскано с кръвта му, която бликаше, като от голям фонтан. Страшилището на долината, Люспестият дракон, вече не съществуваше. Просто го нямаше. Едновременно с това от върха на канарата се разпръсна скална маса на по-малки парчета и засвистя във въздуха. Един голям къс засегна крилото на Птеродактила и го повлече надолу към лабиринта от острите скали. Със страшна сила той се сгромоляса непосредствено до вече обезглавеното туловище на дракона. Последвалото силно земетресение окончателно погреба доскорошните врагове.

Глава 9

Епилог

Сребърните нишки се скъсаха пред очите на присъстващите в лабораторията. Душите на Птеродактила и Люспестия се откъснаха от телата им и заплуваха нагоре, необезпокоявани от никого. „Гойките“ все още не бяха се родили по това време.

— Но това е било само преди два милиона години, ами преди това!? — попита техникът и допълни с предложение. — Да опитаме още един път и то на милиарди години назад във времето. Какво ще кажете!?

— Добре, но да не се получат някои изкривявания или да блокира сферата? Помниш с първата програма какво стана, та трябваше Кейс да оправя нещата? — отговори Йоманда, питайки.

— Кейс е още на Земята и то в Дордрехт, така че няма за какво да се страхуваме, а? — не се предаваше техникът и това надделя при решението на докторката, която каза с тон, неподлежащ на съмнение:

— Дай сто милиарда години назад във времето и историята на земята!

Двете с Йоманда се заеха да вкарват новата аура в главите на Петер и Александра.

* * *

На екраните се появиха познатите елипсовидни облачета, които се рееха в пространството на своите парцели.

По и Леа, както обикновено, чакаха да се втурнат през нощта на някоя планета в съзвездието Лебед, за да се вселят неангажирано в някое живо същество.

Създателят бе наредил По и Леа да се явят при него. Имал задача за тях. Някакъв нов експеримент искал да прави на една току-що създадена планета с идеален климат. Намеренията му били да въведе нови правила в развитието на душевните субстанции. Повече отговорност и задължения, придружени с доживотно свързване на индивида с душата и чак когато тялото умре, то тя да напусне и се върне в своя дом, Отвъдното. За да не се загуби видът, то Създателят решил да се създават потомци, от два пола, мъжки и женски. За насърчаване на този акт, самото зачеване било страшно приятно за извършителите.

От натрупания опит, по време на престоя на Земята, се градял и окончателният лик на епителите. След скъсването на свързващите свилени нишки, душите се приемали от Създателя и всичко преживяно на Земята се триело, за да не пречи на следващото превъплъщение. Това бил планът и за изпълнението му били повикани безброй епители. Едни от тях бяха По и Леа. Пионерите на земния живот.

Спускайки се надолу към планетата, двете приятелчета По и Леа с удоволствие наблюдаваха повърхността, покрита с вече твърда кора. Въздухът бе прозрачносин, без никакво движение. Планетата бе пуста. Те бяха първите посетители.

Когато се устремиха към водата, забелязаха, че вече са родени. Бяха просто клетки. Целият океан бе техен. Плуваха си необезпокоявани от никого и се наслаждаваха на водата. Щастието им се равняваше дори на това, когато са си вкъщи. Цяла нощ се носеха по вълните.

На сутринта, както обикновено, те очакваха да полетят отново към Отвъдното, но за изненада, това не стана, защото бяха свързани със свилена нишка. Трябваше да останат с тялото на клетката и през деня. Това ставаше за пръв път през тяхното съществуване и все пак им бе интересно.

Грейналите лъчи докоснаха клетките и те усетиха топлината, идваща от звездата, наречена Слънце. Много се радваха на деня. Така живяха няколко денонощия, докато настъпи промяна в климата. Водата стана леденостудена и това доведе до тяхната смърт. Свилените нишки на живота им се скъсаха и те разочаровани поеха към дома.

* * *

— Докторке, нещо става с мониторите — констатира техникът и стана бързо от мястото си. Отправи се към сферите и се загледа в лицата на Петер и Александра. Те бяха будни. Без дори да се наложи преход чрез хипноза. Какво ли стана с този опит? Дали се повтори случаят с първото засичане на програмата преди година. Дано не се стигне само до усложнения, защото Кейс е в лудницата и докато дойде да оправи всичко, ще минат може би месеци.

Програмата наистина бе засякла, защото автоматично се изключи и самоунищожаващото устройство се задейства. Алармата се включи и сирената зави. Самата програма, както бе казал Кейс, бе също живо същество, но много, много по-сложно от човека. Напълно изтрито от компютъра, създанието на Кейс умря.

— Ами сега, ще трябва да търсим пак програмиста? — рече разтреперано техникът.

— Да, и то веднага! Така ще се изложим пред света — изложи становище Йоманда.

— Но нали имаме записите на касети!?

— Да, да, всеки ще каже, че това са монтажи.

Доктор Райдсма посегна към телефона, но станалият от сферата Петер я изпревари и каза:

— Кейс де Граф е мъртъв. Няма нужда да звъниш!

— Петер, ти побъркал ли си се или…!? — смъмри го докторката.

— Не, не съм се побъркал, ами всичко това ми го казва Ахиле. Той е тук и аз имам контакт с него. Напуснал е тялото на Кейс де Граф и ми предаде важно послание.

— Аз не ти вярвам! — извика тя и вдигна телефона с предчувствието, че може би все пак е прав.

— Ало, говорите с Райдсма от института за…

— Да, докторке, шефът тъкмо щеше да ви се обади…, но ето го вече е тук — асистентката на главния лекар на Дордрехтската болница за психично болни предаде телефонната слушалка на шефа си, който задекламира с треперещ глас:

— Ало, Ани! Слушай, скъпа, имам лоша новина за теб. Кейс де Граф, твоят програмист, не е вече между живите. Преди няколко минути изпадна в шок и сърцето му спря. Направихме всичко необходимо, но не можахме да го спасим. Жалко! Вие нещо проблеми ли имате!?

— Ами, всичко отиде по дяволите. Но друг път ще ти разказвам. Между другото има ли вакантно място при теб? Май вече съм безработна от няколко минути насам — разплакано положи телефонната слушалка Райдсма и се отправи към Петер.

— Е, сега вярваш ли ми? — Петер бе, като че ли под чуждо въздействие. Някой го ръководеше отвътре. Погледът му бе празен.

— Ахиле, знам, че си вътре в него, така ли е?

— Да, така е. Но това ще бъде за много кратко време. Просто идвам да ви предам, че всичко това не трябваше да се случва. Тази програма. Тези истини. Всичко това е вярно. Идеята бе на Създателя. Мислеше, че сте вече готови. Осъзнавайки, че греши, той ме прати да унищожа това, което сте постигнали досега. Човекът не трябва да научава все още истината за създаването на света. Програмата я няма! Кейс го няма! — завърши монолога си Одисей, говорещ с устата на Петер.

Александра побутна съпруга си по рамото и той, като че ли събудил се от дълбок сън, простена и с мека усмивка каза:

— Тръгваме ли, скъпа Ксинтия? Ксинтия…? Извинявай, Александра, несъзнателно го казах. Аз не съм чувал името Ксинтия, дори не съм го и сънувал досега. Не си мисли, че…?

— Хайде, хайде, граф Петер, знам си те аз, все по младите гледаш! Граф…? — хвана го за ръка Александра и го помъкна към изхода на лабораторията.

Дори не се обърнаха да кажат довиждане. Какво ли са правили в тази сграда, така и не си спомняха?

Информация за текста

$id = 9623

$source = Моята библиотека

Издание:

Автор: Бари Късел

Заглавие: Прераждане в Отвъдното

Издание: първо

Издател: Баридор

Град на издателя: Васенаар

Година на издаване: 1996

Тип: роаман

Националност: българска

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/11608

Content

Бари Късел
Прераждане в Отвъдното

Стоян Вълев Литературна критика

Глава 1 Обредът

Глава 2 Стадото

Глава 3 Анакондата

Глава 4 Проститутката

Глава 5 Главният лекар на Фюрера

Глава 6 Отвъдното

Глава 7 Банковият обир

Глава 8 Птеродактилът и Люспестият

Глава 9 Епилог

Информация за текста