Рьоне Госини

Малкият Никола̀ тръгва пак на училище

Ан Госини

Предговор

Нямам никакъв спомен от първата ми среща с Жан-Жак Семпе, тъй като го познавам открай време. Бях малко момиченце и смехът му до днес звучи в ушите ми, примесен със смеха на моя баща. Затова мога да твърдя, че Жан-Жак Семпе има общо с малкия Никола̀ — той е част от моето детство.

Историята започва в средата на петдесетте години, ето какво разказва Семпе:

„Един ден срещнах Рьоне Госини, който тъкмо пристигаше от Съединените щати. Начаса станахме приятели.“

Приятели, това е ключовата дума за вселената, която заедно ще сътворят.

И действително, всяка седмица от 1959 до 1965 г. баща ми и Семпе създават по една история за вестник „Сюд-Уест Диманш“. Голяма част от историите бяха издадени в пет сборника.

За да съчинят и разиграят приключенията на малкия Никола̀, двамата си обменят спомени от детството. В Буенос Айрес или в Бордо, тебеширът има същия цвят и мирис… Талантът им на творци е в това да ни накарат да заживеем с приключенията на Никола̀.

На баща ми не му достигна време да ми разкаже собственото си детство и неговата смърт обрече на забрава моето.

На 5 ноември 1977 г. Никола̀, Жофроа, Клотер, Бульона и останалите отправиха взор към небето. Хартиените герои, убедена съм в това, знаят, че творецът не умира никога…

Ето защо изпитвам към тази вселена безкрайна нежност — нежността, която храним към детството на любимите ни хора. И се унасям в мечти, докато вкусвам от хумора на двамата вълшебници.

След смъртта на моя баща, Семпе си остана същият предан приятел. Майка ми и той хранеха един към друг приятелски чувства и когато вечеряхме с Жан-Жак, чувах смеха им, насочен единствено към паметта.

Но не всички истории бяха издадени… И Жилберт Госини, моята майка, замисли да предостави на читателите случай отново да се срещнат с Никола̀ и неговата банда, като публикува неиздаваните истории за това малко момченце, което тя толкова обичаше. За пореден път животът реши друго, небето бе запленено от друга усмивка — на майка ми не й достигна време да осъществи този свой замисъл.

С Жан-Жак Семпе се срещнахме отново в ресторант на „Сен Жермен де Пре“. Показах му един първи макет на текстовете на баща ми, разкрасени с неговите рисунки. Още го виждам как старателно оглежда собствения си щрих… някакви си четирийсет години по-късно… като се усмихва (и каква усмивка само!). Той въодушевено се присъедини към моя проект.

Заедно с Никола̀ ще тръгнем на училище и ние. Ще му подадем ръка двамата.

След дългата ваканция прославеният ученик не се е променил. И ето, тези осемдесет истории и около двеста рисунки ни говорят за него. За него и неговите приятелчета: Анян, Алсест, Рюфюс, Йод, Клотер, Жоашен, Мексан… И за Жофроа, който в този сборник се ползва с предимство, тъй като баща му е много богат. За пръв път Никола̀ е канен у тях: „Имат грамаден басейн във формата на бъбрек и трапезария, колкото цял ресторант.“

Ала Алсест, един дебеланко, който непрекъснато яде, си остава най-добрият приятел на Никола̀.

„У дома за Бъдни вечер — рекох му — ще има много народ: маминка, леля Дороте и чичо Йожен.

— А у дома — рече ми Алсест — ще има бяла кървавица и пуйка.“

Самата аз станах майка на едно малко момченце и на едно малко момиченце. Тъкмо поради това си помислих, че е дошло време да извадя на бял свят тези скрити съкровища. Нима може да се измисли по-прекрасен начин да им се говори за техния дядо?

Извън личния мотив, изглеждаше естествено да се публикуват тези неиздавани истории. Очевидно те са предназначени за хората, открили удоволствието от четенето благодарение на малкия Никола̀, но също така и за онези, които наскоро са поели по пътя към училището.

Творбата е въздействаща, защото очарова както децата, така и родителите. Първите се оглеждат в нея, вторите си припомнят.

Ан Госини

На Жилберт Госини

Пак е време за училище.

Мама каза, че утре сме щели да идем да купим разни неща за новата учебна година.

— Какви неща? — попита татко.

— Ами много неща — отвърна мама. — Освен всичко останало нова чанта, кутия за моливи, а, да, и обувки.

— Пак обувки ли? — викна татко. — Не може да бъде! Яде ли ги това дете?

— Не, но яде супа, за да порасте — рече мама. — А като расте той, и краката му растат.

На другия ден отидох с мама на пазар и малко се посдърпахме за обувките, понеже аз исках маратонки, а мама каза, че щяла да ми купи яки кожени обувки и че ако това не ми харесвало, сме щели да се приберем и татко нямало да е доволен.

Продавачът в магазина беше крайно любезен; даде ми да пробвам сума ти обувки, като обясни на мама, че всичките са супер, обаче мама все не можеше да се реши, а после хареса едни кафяви обувки и ме попита дали са ми удобни, и аз казах да, за да не обидя продавача, макар че обувките мъничко ме стискаха.

После мама ми купи страхотна чанта, а ние с чантите лудо се забавляваме след училище, целим с тях краката на приятелчетата, за да ги спъваме, нямам търпение да си видя пак приятелчетата, а после мама ми купи кутия за моливи, която наподобява калъф за револвер, с острилка на мястото на револвера, която наподобява самолет, гума, която наподобява мишка, молив, който наподобява дудук, и сума ти неща, дето наподобяват други неща, и с тях също има да правим маймунджилъци в клас.

Когато вечерта татко видя всичко накупено ми от мама, ми каза, че се надявал да се отнасям много грижливо с вещите си, и аз му казах да. Истина е, много съм грижовен към вещите си, нищо че острилката се счупи още преди вечеря, докато си играех да стрелям по мишката, и татко се разсърди, рече, че съм непоносим, откакто сме се върнали, и че с четири очи гледал пак да тръгна на училище.

Трябва да ви кажа, че учебната година е съвсем скоро, обаче аз, татко и мама се върнахме от ваканция преди доста време.

Много беше хубаво през ваканцията, чудно си изкарахме. Бяхме на море и аз върших големи щуротии; плувах много навътре, а после на плажа спечелих състезание и ми дадоха две списания с картинки и едно байраче. И освен това бях целият загорял от слънцето — много ми отиваше.

То се знае, като се прибрах у дома, ми се щеше да покажа на приятелчетата колко съм почернял, но това му е тъпото, като не си на училище, че приятелчетата ги няма никакви. Алсест — онзи, дето живее най-близо до нас и е най-добрият ми приятел, един дебеланко, дето все яде — не си беше тук. Алсест всяка година ходи с родителите си у чичо си, който има месарница в Оверн. И много късно заминава във ваканция, понеже за да иде у чичо си, трябва да чака чичо му да се върне от своята си ваканция на Лазурния бряг.

Господин Компанѝ, кварталният бакалин, като ме видя, ми рече, че съм ужасно сладък, приличал съм на меденка, и ми даде стафиди и една маслинка, обаче не е същото като приятелчетата.

Ама не е честно най-после, защото ако никой не го види, за какво ти е да имаш тен, и бях в адски гадно настроение, и татко ми каза, че нямало пак да правим цирк като други години и че не ме щял такъв непоносим, докато станело време за училище.

— Ще избелея съвсем до началото на учебната година! — рекох.

— Ама това вече му е мания! — кресна татко. — Откакто се е върнал от ваканция, само за тена си мисли!… Чуй, Никола̀, знаеш ли какво ще направиш? Ще идеш в градината да се печеш на слънце. Така няма да ми надуваш повече главата и като тръгнеш на училище, ще си истински Тарзан.

Отидох аз в градината, обаче, дума да няма, не е същото, като да си на плажа, още повече че беше облачно.

После мама ме повика:

— Никола̀! Какво правиш легнал на тревата? Не виждаш ли, че започва да вали?

Мама рече, че това дете ще я побърка, и аз се прибрах вкъщи. Татко, който тъкмо си четеше вестника, ме загледа и ми каза, че съм хванал хубав тен, а сега да съм идел да си попия главата, че съм вир-вода.

— Не е вярно! — изкрещях аз. — Хич даже не съм хванал тен! Искам пак да се върна на плажа.

— Никола̀! — кресна татко. — Ще ми доставиш ли удоволствие да се държиш прилично и да не говориш врели-некипели! Ако ли не, се качваш в стаята си без вечеря! Ясно ли е?

Тогава пък аз се разплаках, казах, че не е честно и че ще напусна дома и ще ида сам на плажа, и че по-добре да умра, отколкото да съм такъв бял, та мама дотича от кухнята и рече, че й омръзнало да слуша крясъци по цял ден и че ако така ни действа почивката, предпочитала да си остане вкъщи догодина, а татко и аз да сме си ходели сами на почивка, не държала чак толкова.

— Че нали ти настоя да отидем и тая година в Бен ле Мер — отвърна татко. — Всеки случай, не съм виновен аз, че сина ти го прихващат и е непоносим, като си е у дома!

— Татко ми каза, че ако ида в градината, ще стана като Тарзан — обясних аз. — Ама хич не съм вече изпечен!

Тогава мама се разсмя, каза, че ме намирала все още много черен, че съм нейният малък Тарзан и е сигурна, че в училище ще съм най-изпеченият от всички. И после ми рече да си ида в стаята да си играя, щяла да ме повика за вечеря.

На масата опитах да не му говоря на татко, но той взе да ми прави муцки и ме развесели, беше супер. Мама бе приготвила ябълков сладкиш.

А после, на другия ден, господин Компанѝ ни каза, че семейство Куртплак трябвало да си дойдат от почивка днес. Господин и госпожа Куртплак са нашите съседи, дето живеят в къщата току до нас и си имат момиченце, нарича се Мари-Едвиж и е колкото мен на възраст, с жълта коса и страхотни сини очи.

Е сега вече наистина ми докривя, понеже страшно ми се искаше Мари-Едвиж да ме види с хубав тен, обаче нищо не му казах на татко, понеже ме беше предупредил, че ако още веднъж му спомена за тен, зле ще си изпатя.

Грееше слънце, затова се настаних в градината и час по час тичах до банята да се видя в огледалото, но все не почернявах, та си помислих, че ще пробвам още веднъж в градината и ако пак си остана такъв бял, ще обадя на татко.

Тъкмо излязох в градината, колата на господин Куртплак спря пред тяхната къща, със сума ти багаж по покрива.

После Мари-Едвиж слезе от колата и като ме видя, ми махна с ръка за поздрав.

Аз пък цял се изчервих.

Непобедимите

Ще си направим банда… На Жофроа му хрумна. Каза ни в междучасието, че току-що чел книга, в която едни приятелчета си направили банда, и след това вършели какви ли не дивотии — защитавали хората срещу лошите, помагали на бедните, залавяли бандитите, въобще падала страхотна веселба.

— Бандата ще се казва Непобедимите, досущ като в книгата. Ще се събираме след училище в запустелия двор — обяви Жофроа. — Паролата ще бъде: „Неукротима смелост!“

Когато пристигнах в запустелия двор, Жофроа, Рюфюс, Йод, Алсест и Жоашен вече бяха там. След часовете учителката ме задържа за малко, каза, че съм допуснал грешка в домашното по аритметика. Ще трябва да кажа на татко да внимава повече.

— А паролата? — попита ме Алсест, като ме замеряше с късчета кифла по лицето (той Алсест все яде).

— Неукротима смелост — рекох.

— Можеш да влезеш — каза ми той.

Пущинакът е върхът. Често ходим там да си играем; има трева, котки, консервени кутии, автомобилни гуми и една стара таратайка, вече без гуми, в която обаче здравата се забавляваме, врум, врум!

— Ще се събираме в колата — каза Жофроа.

Жофроа ме разсмя, беше извадил от чантата си маска и си я бе сложил на очите, черно наметало с едно Z, на гърба и шапка. Татко му е много богат и винаги му купува играчки и неща за дегизиране.

— Мязаш на палячо — казах на Жофроа и това хич, ама хич не му допадна.

— Бандата е тайна — заяви Жофроа — и понеже съм главатар, никой не бива да ми вижда лицето.

— Главатар? — учуди се Йод. — Шегуваш се, нали? Защо точно ти да си главатарят? Защото мязаш на гъба с тая твоя шапка?

— Не, господинчо — отвърна Жофроа, — защото на мен ми хрумна за бандата, ето защо!

И после дойде Клотер. Клотер винаги си тръгва от училище след другите. И понеже е най-слабият в класа, често си има вземане-даване с учителката и му се налага да преписва цели редове.

— Паролата? — запита го Алсест.

— Неудържима смелост — отвърна Клотер.

— Не — каза Алсест, — няма да влезеш. Не е тази паролата!

— Да имаш да вземаш — рече Клотер, — ще ме пуснеш, дебелак такъв.

— Не, господинчо — запъна се Рюфюс, — ще влезеш, като научиш паролата, не се шегувам! Алсест, дръж го под око!

— Аз пък — рече Йод — предлагам главатаря да го изберем, онче бонче, счупено пиронче…

— Дума да не става! — отсече Жофроа. — В книгата главатарят беше най-храбрият и най-добре облеченият. Главатарят съм аз!

Тогава Йод го перна с юмрук по носа, той Йод много си пада по тия работи. Жофроа се озова седнал на земята, с килната маска и с ръце върху носа.

— Щом е така — рече Жофроа, — изключен си от бандата!

— Голям праз! — каза Йод. — Предпочитам да се прибера у дома да си играя с електрическото влакче!

И си тръгна.

— Невъобразима смелост? — пробва пак Клотер и Алсест му отвърна, че и това не е паролата и не можело да влезе.

— Хубаво — рече Жофроа, — трябва да решим какво ще правим. В книгата Непобедимите се качиха на самолета, за да идат в Америка да търсят чичото на едно клето сираче, на което лошите бяха задигнали наследството.

— Аз няма да мога да ида в Америка със самолета — каза Жоашен. — Мама отскоро ме пуска да пресичам сам улицата.

— Не искаме страхливци сред Непобедимите!… — изкрещя Жофроа.

Тогава Жоашен се разлюти страшно, каза, че това вече е прекалено, че той е най-храбрият от всички и че щом като е така, си тръгва, обаче горчиво ще съжаляват. И после си тръгна.

— Несломима смелост? — попита Клотер.

— Не! — отвърна Алсест, похапвайки кифличка с шоколад.

— Всички в колата — разпореди Жофроа, — ще обсъждаме нашите тайни планове.

Аз бях адски доволен, много обичам да се качвам в колата, нищо че пружините, които стърчат от седалките, бодат, също като на канапето у дома в хола, онова, дето сега е на тавана, понеже мама каза, че е срамота, и татко купи ново.

— Навит съм да се качим в колата — рече Рюфюс, — ако аз седна зад волана и карам.

— Не, това е мястото на главатаря — отвърна Жофроа.

— Ти си главатар, колкото и аз — рече Рюфюс, — прав беше Йод; мязаш на палячо, както си маскиран…

— Завистник, ето какъв си — каза Жофроа.

— Добре тогава! Щом е така — рече Рюфюс, — ще направя друга тайна банда и ще разпердушиним твоята тайна банда, и ние ще отидем в Америка заради историята със сирачето.

— Не, господинчо — развика се Жофроа, — сирачето си е наше, а не ваше, намерете си друго сираче… ама не, сериозно!…

— Ще видим — каза Рюфюс и си тръгна.

— Неукротима! — извика Клотер. — Сетих се. Неукротима!

— Стой — каза Алсест, — не мърдай… — и после Алсест се приближи към нас. — Каква беше паролата? — попита той.

— Каква? — изкрещя Жофроа. — Не се сещаш за паролата?

— Ми не, чудо голямо — рече Алсест, — заради този тъпчо Клотер, който все нещо ми приказва, вече не си я спомням…

Жофроа беше бесен.

— Няма що, хубава банда на Непобедимите — каза, — вие не сте Непобедими, а некадърни!…

— Какви? — попита Алсест.

Клотер се приближи.

— При това положение мога ли да вляза, или не? — рече.

Жофроа хвърли шапката си на земята.

— Нямаш право да влезеш. Не си казал паролата. Една тайна банда трябва да има парола, като в книгата! Който не знае паролата е шпионин!…

— Да не мислиш — кресна Алсест, — че ще стоя тук да му слушам глупостите на Клотер, дето ми ги дрънка!… Между другото, вече нямам нищичко за ядене. Налага се да си ходя у дома, иначе ще закъснея за следобедната закуска.

И Алсест си тръгна.

— Не ми е нужно твоето позволение, за да вляза тук — рече Клотер на Жофроа. — Пущинакът не е твой!… Всеки може да влезе тук, даже шпионите!

— Писна ми вече!… Щом е така, влезте всички!… — изкрещя Жофроа и се разплака под маската. — Ама вярно не умеете да играете! Ще си направя сам банда на Непобедимите! Не говоря вече с вас!…

Останахме само двамата, Клотер и аз. Тогава му казах паролата — така вече не беше шпионин и си поиграхме на топчета.

Беше бомба хрумването на Жофроа да си направим банда. Спечелих три топчета!…

Училищният стол

В училище има стол и някои се хранят там, викат им „полупансионери“. Аз и другите приятелчета си ходим за обяд вкъщи. Единствен Йод остава в училище, понеже живее доста далеч.

Затова се учудих и не ми стана приятно, когато татко и мама ми казаха вчера, че ще обядвам в училище днес.

— Налага се татко и аз да пътуваме утре — каза ми мама — и ще отсъстваме кажи-речи целия ден. Затова си помислихме, миличко, да обядваш само този път в училище.

Аз се разплаках и взех да крещя, че няма да обядвам в училище, че е ужасно, че със сигурност храната е много гадна и не искам цял ден да не си покажа носа от училище и че ако ме накарат насила, ще се поболея, ще напусна дома, ще умра и всички адски ще съжаляват.

— Хайде, момчето ми, бъди добричък — рече ми татко. — Само този път. Нали все някъде трябва да ядеш, а ние не можем да те вземем с нас. Пък и това, което ще ти поднесат, положително ще е много вкусно.

Аз заплаках още по-неудържимо, казах, че са ми казали, че има сума ти тлъстини в месото в училище и че бият тия, дето не си ядат тлъстото, и по-добре хич да не ям, отколкото да остана в училище. Татко се почеса по главата и погледна въпросително мама.

— Какво да правим? — попита той.

— Нищо не можем да направим — рече мама. — Вече предупредихме в училище и Никола̀ е достатъчно голям, за да прояви благоразумие. При всяко положение няма да му се отрази зле, така по-добре ще оцени това, което му се сервира вкъщи. Хайде, Никола̀, бъди добричък, целуни мама и не плачи повече.

Нацупих се, обаче за кратко, понеже видях, че не става с плач. Тъй че целунах мама, после татко и те обещаха да ми донесат сума ти играчки. Изглеждаха извънредно доволни и двамата.

Когато пристигнах в училище тази сутрин, нещо ми беше заседнало на гърлото и адски ми се ревеше.

— Оставам в стола за обяд — обясних на приятелчетата, които ме питаха какво ми е.

— Екстра! — възкликна Йод. — Ще гледаме да сме на една маса.

Тогава се разревах и Алсест ми даде едно малко парченце от кифлата си, и това толкова ме озадачи, че спрях да плача, понеже за пръв път виждах Алсест да дава парченце от нещо за ядене на някого. А после цялата сутрин не помислих повече да плача, понеже се забавлявахме чудесно.

Чак по пладне, като видях приятелчетата да си тръгват към къщи за обяд, отново нещо ми заседна на гърлото. Отидох да се подпра на стената и не пожелах да играя на топчета с Йод. После звънецът би и отидохме да се строим. Ама че шантава работа, да се ходи на обяд под строй; не както обикновено, понеже в случая всички класове са накуп и се озоваваме с разни, дето полу ги познаваме. Пак късмет, че Йод беше с мене. После някакъв от предната редичка се обърна и ми каза:

— Колбас, пюре, печено и крем карамел. Предай нататък.

— Жестоко! — възкликна Йод, щом му предадох, че има крем карамел и че е страхотия!

— Малко тишина в строя! — провикна се Бульона, който е нашият възпитател.

После се приближи до нас, мярна ме и каза:

— Я, вярно бе! Никола̀ е сред нас днес!

И Бульона ме погали по косата и цъфна в усмивка, преди да отиде да разтърве двама от горните класове, които се бутаха. Голяма работа е понякога Бульона. След това редичката се придвижи напред и влязохме в стола. Много е просторно, с маси с по осем стола.

— Идвай бързо! — каза ми Йод.

Тръгнах подир Йод, но на неговата маса всички места бяха заети. Ужасно ми беше тъпо, понеже не ми се щеше да ида на маса, където не познавам никого. Тогава Йод вдигна пръст и повика Бульона:

— Гос’дине! Гос’дине! Може ли Никола̀ да седне при мен, гос’дине?

— Иска ли питане — рече Бульона. — Няма да сложим къде да е нашия виден гостенин. Базил, отстъпете мястото си на Никола̀ за днес… Само че мирувайте, нали?

Тогава Базил, един от горния клас, взе чантата си и лекарството си и отиде да седне на друга маса. Аз пък бях страшно доволен, че седя до Йод. Той е добро приятелче, само дето не бях никак гладен. И когато двете лелки, които работят в кухнята, минаха с панерчета, пълни с хляб, си взех едно парче, обаче само защото се страхувах да не ме накажат, ако не си взема. После донесоха салам, от този, дето ми е любим.

— Може да си говорите — каза Бульона, — но без да вдигате шум.

Тогава всичко живо закрещя в един глас и оня, дето седеше насреща, ни разсмя, понеже взе да си криви очите и да се преструва, че уж не си уцелва устата, за да лапне салама. После донесоха печено с пюре и добре че минаха пак с хляба, понеже да си топнеш е върхът.

— Кой иска още пюре? — попита лелката.

— Аз! — викнахме всички.

— По-спокойно — рече Бульона. — Ако ли не, ви забранявам да говорите. Разбрано?

Обаче всичко живо продължи да говори, понеже Бульона е много по-добричък около масата, отколкото в междучасието. И после ни поднесоха крем карамел, чуден при това! Сипах си два пъти, както и от пюрето.

След като се наобядвахме, излязохме на двора и двамата с Йод си направихме една игра на топчета. Вече бях спечелил три, когато приятелчетата се върнаха от къщи и малко ми стана криво, че ги виждам, понеже, щом като си идват, значи е време да влезем в час.

Когато се прибрах у дома, мама и татко вече си бяха дошли. Бях адски доволен, че ги виждам, и се целунахме сума ти пъти.

— Е, миличко, не беше толкова зле обядът, нали? Какво ти дадоха за ядене?

— Салам — отвърнах, — печено с пюре…

— С пюре ли? — зачуди се мама. — Горкинкото ми, та ти не го понасяш и никога не искаш да го ядеш вкъщи…

— Ама това беше ужасно вкусно — обясних аз. — Имаше и сос и едно момче, което ни разсмиваше, и си сипах два пъти.

Мама впери очи в мен и каза, че отива да си разопакова куфара и да приготви вечерята.

На масата мама ми се стори много уморена от пътуването. И после донесе огромен шоколадов сладкиш.

— Погледни, Никола̀! — рече ми мама. — Погледни какъв хубав десерт купихме за теб!

— Чудно! — възкликнах. — Знаеш ли, на обяд също беше екстра. Сервираха ни страхотен крем карамел! Сипах си два пъти, както и от пюрето.

Тогава мама рече, че имала крайно тежък ден, че всички сме били изнервени и щяла да остави съдовете за другия ден и да се качи да си легне на мига.

— Болна ли е мама? — попитах татко, адски разтревожен.

Татко се засмя, потупа ме по бузата и ми каза:

— Няма страшно, момчето ми. Струва ми се, че си ял на обяд нещо, което не може да преглътне.

Мили и свежи спомени

Довечера имаме гостенин на вечеря. Вчера татко си дойде страшно доволен и каза на мама, че срещнал случайно на улицата своя стар приятел Леон Лабиер, дето не го бил виждал от сума ти години.

— Леон — обясни татко — е един приятел от детинство, ходехме в едно и също училище. Колко мили и свежи спомени ни свързват двамата! Поканих го на вечеря за утре.

Приятелят на татко трябваше да дойде в осем часа, ние обаче бяхме готови още в седем. Мама ме изми едно хубавичко, облече ми синьото костюмче и ме среса със сума ти брилянтин, че ако ли не, сламеното кичурче на тила ми стърчи. Татко пък ми даде сума ти съвети, каза ми, че трябва да съм много мирен, че не трябва да говоря на масата, без да ме питат, и че трябва да слушам внимателно неговия приятел Леон, който според татко е страхотен и много му е провървяло в живота, и това си личало още от училище, защото хора като него вече не се раждали, а после се позвъни на вратата.

Татко отиде да отвори и влезе един червендалест дебел господин.

— Леон! — извика татко.

— Стари друже! — извика господинът и после двамата взеха да се тупат по раменете, обаче изглеждаха доволни, не както когато татко се тупа с господин Бледюр, който ни е съсед и най обича да дразни татко.

След тупането татко се обърна и посочи мама, която точно излизаше от кухнята, усмихната до ушите.

— Това е жена ми, Леон. Скъпа, моят приятел Леон Лабиер.

Мама протегна ръка и господин Лабиер взе да я тръска и рече, че бил очарован. После татко ми направи знак да се приближа и каза:

— А това е Никола̀, моят син.

Господин Лабиер крайно се изненада, че ме вижда, ококори очи, подсвирна, после рече:

— Ами че той е голямо момче! Цял мъж! Ходиш ли на училище?

И на смях прекара ръка в косите ми, за да ме разроши. Видях, че това не се хареса дотам на мама, особено когато господин Лабиер заоглежда ръката си и попита:

— Какво му слагате на главата на това хлапе?

— Намираш ли, че прилича на мен? — попита татко набързо, преди мама да свари да отговори.

— Да — отвърна господин Лабиер, — одрал ти е кожата, само дето е с повече коса и с по-малък корем.

И господин Лабиер се изсмя гръмогласно.

Татко също се изсмя, но не така гръмогласно, и мама рече, че ще пием аперитив.

Настанихме се в хола и мама сервира. За мен нямаше аперитив, но мама ми даде да си взема маслинки и солети, пък аз ги обичам. Татко вдигна чашата си и каза:

— За нашите общи спомени, стари ми Леон.

— Стари друже — каза господин Лабиер и яко плесна по гърба татко, който изтърва чашата си на килима.

— Няма нищо — рече мама.

— Да, веднага изсъхва — рече господин Лабиер, после гаврътна своята чаша и се обърна към татко:

— Не мога да свикна да те виждам в ролята на стар баща.

Татко, който отново си беше напълнил чашата и се беше поотдръпнал заради плесканиците, се позадави и после каза:

— Стар, стар, да не преувеличаваме, с теб сме на едни години.

— Как не — рече господин Лабиер, — спомни си, в класа ти беше най-възрастният!

— Да сядаме ли на масата? — попита мама.

Седнахме около масата и господин Лабиер, който бе срещу мен, ми рече:

— А ти нищо ли няма да кажеш? Не ти чуваме гласа!

— Трябва да ме попитате, за да мога да говоря — отвърнах.

Това страшно развесели господин Лабиер, той целият се зачерви, дори повече и отпреди, и заудря силно, но този път по масата, и чашите правеха клинг, клинг. Когато приключи със смеха, господин Лабиер рече на татко, че съм адски добре възпитан. Татко пък рече, че е в реда на нещата.

— Макар че, ако добре си спомням, ти беше ужасен калпазанин — каза господин Лабиер.

— Вземи си хляб — отвърна татко.

Мама донесе ордьовъра и се заловихме да се храним.

— Та значи, Никола̀ — поде господин Лабиер, после глътна каквото имаше в устата и продължи, — кротуваш си в клас, а?

Тъй като ме беше попитал, можех да отговоря.

— Общо взето — казах на господин Лабиер.

— Щото татко ти си падаше голям чешит! Помниш ли, старче?

И татко едва свари да избегне пердаха. Той татко нямаше вид да му е кой знае колко забавно, обаче това не му пречеше на господин Лабиер да се весели.

— Помниш ли, като изсипа шишето с мастило в джоба на Ернест?

Татко погледна господин Лабиер, погледна ме мен и каза:

— Шише с мастило ли? Ернест?… Не, не се сещам.

— Ами да! — извика господин Лабиер. — И даже те отстраниха от училище за няколко дни! Като оная случка с рисунката на черната дъска, помниш ли?…

— Няма ли да си вземете още едно резенче шунка? — рече мама.

— Каква е тази случка с рисунката на черната дъска? — попитах аз татко.

Татко се развика, удари по масата и ми каза, че ме е предупредил да мирувам по време на вечерята и да не задавам въпроси.

— Случката с черната дъска е, когато татко ти нарисува карикатура на учителката и тя влезе в клас тъкмо когато татко ти довършваше рисунката! Учителката му писа три нули!

На мен това ми се стори крайно смешно, но по изражението на татко видях, че по-добре да не се смея веднага. Удържах се, за да се посмея по-късно, като остана сам в стаята си, обаче не беше лесно.

Мама донесе печеното и татко се залови да го нареже.

— Колко прави осем по седем? — попита ме господин Лабиер.

— Петдесет и шест, господине — отвърнах му (бяхме го учили тази сутрин в училище, извадих късмет!).

— Браво! — извика господин Лабиер. — Учудващо, щото баща ти по аритметика…

Татко изпищя, но то е, защото си беше срязал пръста наместо печеното. Татко взе да си смуче пръста, докато господин Лабиер, който вярно е голям веселяк, се заливаше от смях и разправяше на татко, че не е по-сръчен отпреди, както оня път в училище с футболната топка и прозореца на класната стая. Не посмях да попитам каква беше случката с топката и прозореца, обаче според мен татко ще да е строшил прозореца на класната стая.

Мама донесе светкавично десерта, господин Лабиер още имаше печено в чинията си и — хоп! — сладкишът вече пристигаше.

— Извиняваме се — каза мама, — но малкият трябва да си ляга рано.

— Точно така — каза татко, — побързай да си изядеш десерта, Никола̀, и право в кревата. Утре си на училище.

— Прозореца го счупи татко, нали? — попитах.

Сгреших, понеже татко се разяри страшно, каза ми да си глътна сладкиша, ако не искам да ме лиши от него.

— Счупи го и още как! Дори му лепнаха една тлъста нула за лошо поведение! — рече ми господин Лабиер.

— Марш в кревата! — изрева татко.

Той стана от масата, хвана ме под мишниците и ме вдигна във въздуха с едно „Опала!“.

Аз още си ядях сладкиша, от оня, дето ми е любим, с череши, а то се знае, вземеш ли да се правиш на тарикат, сладкишът пада. Даже падна върху татковото сако, ама татко толкова бързаше да си легна, че си замълча.

По-късно чух мама и татко, като се качваха в спалнята си.

— Брей — нареждаше мама, — ама че мили и свежи спомени ви свързват двамата!

— Добре, добре — рече татко, който нямаше хич доволен вид, — скоро няма да се виждам пак с Леон!

Лично аз смятам, че е жалко да не се виждаме повече с господин Лабиер, намирах, че по-скоро е симпатяга.

Още повече че днес донесох нула от училище и татко не каза дума.

Къщата на Жофроа

Жофроа ме покани да прекарам следобеда у тях. Каза ми, че е поканил също сума ти други приятелчета, славно сме щели да се позабавляваме наистина!

Таткото на Жофроа е извънредно богат и му взема какви ли не неща на Жофроа. Жофроа например много обича да се маскира, затова татко му му накупи сума ти костюми. Зарадвах се, че ще ходя у Жофроа, за пръв път ще ми е, а казват, че живее в разкошна къща.

Татко ми, моят татко, ме заведе у Жофроа. Влязохме с колата в парка пред къщата на Жофроа.

Татко се озърташе наоколо си, като караше бавно и лекичко подсвиркваше през зъбите си. После едновременно го видяхме — басейн! Грамаден басейн във формата на бъбрек, с яркосиня вода и сума ти трамплини!

— Хубави неща си има Жофроа — рекох на татко, — много ми се ще да си имам и аз такива!

На татко му докривя. Остави ме пред вратата на Жофроа и ми рече:

— Ще дойда да те взема в шест часа, не преяждай с хайвер!

Преди да сваря да го попитам какво е това хайвер, той отпраши с колата. Не знам защо, обаче не му личеше, че харесва кой знае колко разкошната къща на Жофроа.

Позвъних на входната врата и останах смутен — вместо „дрън“, като у нас, звънецът изби „динг, денг, донг“, като стенния часовник на леля Леон в три часа. Вратата се отвори и видях един много добре облечен, много чистичък и спретнат, но малко смешен господин. Носеше черен костюм с издължено отзад сако, разкопчано отпред, бяла колосана риза и черна папийонка.

— Господин Жофроа очаква господина — каза ми той, — ще заведа господина.

Обърнах се, обаче говореше на мен, затова го последвах. Вървеше вдървено, досущ като колосаната си риза, като едва докосваше пода с крака, сякаш не искаше да измачка разкошните килими на таткото на Жофроа. Пробвах да вървя като него, трябва да сме били смешна гледка така, един зад друг.

Докато изкачвахме едно голямо стълбище, го попитах какво е това хайвер. Само че не ми стана хич приятно, задето ми се подиграва господинът. Каза ми, че това са рибешки яйца, които се ядат върху сандвич тип „канапе“ Забележете, беше ми много забавно да си представям риби, които мътят върху канапето в гостната. Пристигнахме най-горе на стълбището, после пред една врата. Чуваха се шумове зад вратата, викове, лай. Господинът в черно прокара длан по челото си, като че ли се поколеба, после рязко отвори вратата, натика ме вътре в стаята и набързо затвори вратата след мен.

Всички приятелчета бяха там, в това число и Хотдог, кучето на Жофроа. Жофроа беше преоблечен като мускетар, с голяма шапка с пера и шпага. Бяха също и Алсест, дебеланкото, дето все се тъпче, и Йод, оня, дето е толкова як и обича да раздава юмруци по носовете на приятелчетата, за да ни прави смях, и още сума ти други, които вдигаха врява.

— Ела — изфъфли Алсест с пълна уста, — ела, Никола̀, ще си поиграем с електрическото влакче на Жофроа!

Направо е жестоко влакчето на Жофроа!

На няколко пъти здравата дерайлирахме. Нещата малко се поизпортиха, когато Йод завърза вагон-ресторанта за опашката на Хотдог, който взе да търчи в кръг, понеже това не му харесваше ни най-малко. И на Жофроа не му харесваше, затова извади шпагата си и изкрещя:

— Па’и се!

Ала Йод го цапна с юмрук по носа. В този миг вратата се отвори и господинът в черно влезе.

— По-кротко, по-кротко! — рече на няколко пъти.

Попитах Жофроа дали този тъй добре облечен господин е от семейството, обаче Жофроа ми каза, че не, че това е Албер, икономът, и че е натоварен да ни наглежда. Алсест си припомни, че е виждал икономи в криминалетата и че винаги той е убиецът. Господин Албер изгледа Алсест с очи на риба, снесла прекомерно едър хайвер. Жофроа ни каза, че ще е хубаво да идем на басейна. Всички се навихме и излязохме тичешком, следвани от господин Албер, когото лекичко блъснахме мимоходом, както и от Хотдог, който лаеше и вдигаше патърдия, защото бяхме забравили да му махнем вагон-ресторанта. Слязохме по стълбата, като се плъзнахме по парапета, беше върхът!

Озовахме се до един на басейна по гащета и фланелки, които Жофроа ни зае. Нямаше само за Алсест, тъй като е прекалено дебел. Жофроа склони да му заеме два чифта гащета, но Алсест му рече да не си прави труда, не можел да се къпе, понеже току-що бил ял. Горкичкият Алсест! Понеже все яде, никога не може да се къпе.

Всички до един скочихме във водата и правихме страхотни фокуси: плувахме като кит, като подводница, като удавник, като делфин. Състезавахме се кой ще издържи най-дълго под вода, когато господин Албер, който ни наблюдаваше от един трамплин, за да не го изпръскаме, ни рече да излизаме, че е време за следобедна закуска. Когато излязохме от водата, господин Албер забеляза, че Йод е останал на дъното на басейна. Господин Албер изпълни страхотен скок барабар с дрехите и доведе Йод. Изръкопляскахме всички освен Йод, който беше бесен, щото за малко да счупи рекорда по стоене под вода, и перна господин Албер с юмрук по носа.

Облякохме се (Жофроа се маскира като червенокож, окичен с пера) и отидохме да закусим в трапезарията на Жофроа, която е колкото цял ресторант. Много беше вкусно, но, разбира се, нямаше хайвер, това беше шегичка. Господин Албер, който бе отишъл да се преоблече, се върна. Носеше карирана риза и спортно сако. Освен това носът му беше зачервен и гледаше Йод така, сякаш се канеше на свой ред да го перне с юмрук по носа.

После пак отидохме да играем. Жофроа ни заведе в гаража и ни показа трите си велосипеда и една количка с педали, цялата червена, със запалващи се фарове.

— Е? — рече ни Жофроа. — Видяхте ли? Имам каквито си поискам играчки, татко ми дава всичко!

Не се впечатлих кой знае колко и му казах, че това не е нищо, че у дома на тавана имаме страхотна кола, която моят татко измайсторил от дървени щайги, като бил малък, и че татко ми е казвал, че точно такива не се намират по магазините. Казах му също, че неговият татко не е способен да измайстори такава кола. Още се препирахме, когато господин Албер дойде да ме предупреди, че татко ми е дошъл да ме вземе.

В колата разправих на татко за всичко, каквото бяхме правили, и за всички играчки на Жофроа. Татко ме слушаше и дума не обелваше.

Вечерта видяхме да спира пред къщи голямата лъскава кола на таткото на Жофроа. Таткото на Жофроа изглеждаше угрижен, поговори си с моя татко. Попита го дали може да му продаде колата, дето е на тавана, понеже Жофроа поискал да му направи същата, само че той не знаел как. Тогава татко му каза, че не може да му продаде колата, че много държи на нея, затова пък е навит да го научи как да си направи същата. Таткото на Жофроа си тръгна доволен и щастлив, на два пъти благодари и рече, че щял да се върне на другия ден, та да се научи.

Татко и той беше доволен и щастлив. Когато таткото на Жофроа си тръгна, моят татко се заразхожда напред-назад с изпъчени гърди, милваше ме по главата и хихикаше:

— Хи-хи! Хи-хи!

Извинителни бележки

Нещо адски практично в училище са извинителните бележки. Извинителните бележки са писма или визитни картички, които ви дава баща ви и върху които пише на учителката, за да я помоли да не ви наказва, задето сте закъснели или не сте си научили уроците. Гадното е, че извинителната бележка трябва да бъде подписана от баща ви, а също така да има и дата, за да не може да послужи за друг ден. Учителката не обича много-много извинителните бележки и трябва да се внимава, понеже може да станат разправии, като оня път, когато Клотер донесе напечатана на машина извинителна бележка. И учителката взе, че позна правописните грешки на Клотер и го изпрати при директора, който искаше да изключи Клотер, но за жалост беше само временно отстранен и баща му за утеха му купи жестока пожарна кола с работеща сирена.

Учителката ни беше дала за другия ден адски мъчна задача по аритметика за някакъв фермер, дето имал сума ти кокошки, снасящи сума ти яйца, пък аз не обичам домашните по аритметика, защото когато имам домашно, винаги се караме с татко и мама.

— Какво пак има, Никола̀? — попита ме мама, като се прибрах вкъщи след училище. — Що за физиономия!

— Имам задача по аритметика за утре — отвърнах й аз.

Мама въздъхна дълбоко, каза, че това не е нещо ново, да съм закусел светкавично, да съм идел бързо да си пиша домашните и повече не искала да чуе за мен.

— Ама аз не мога да я реша тая задача по аритметика — проплаках аз.

— Моля те, Никола̀ — рече ми мама, — да не започваме пак.

Тогава се разплаках, казах, че не е честно, че ни дават прекалено мъчни задачи в училище и че би трябвало татко да иде да се оплаче на учителката, че ми е дошло до гуша и че ако продължават да ми дават задачи по аритметика, кракът ми повече няма да стъпи в училище.

— Чуй, Никола̀ — рече ми мама. — Имам много работа и нямам време да се разправям с теб. Значи качваш се в стаята си, опитваш се да решиш задачата и ако не успееш, в такъв случай добре, като се прибере татко, ще ти помогне.

Качих се в стаята си и докато чаках татко, си поиграх с новата синя количка, която ми изпрати маминка, и като си дойде татко, изприпках с тетрадката.

— Татко! Татко! — развиках се. — Имам задача по аритметика!

— Ами реши я, зайо — рече татко. — Нали си голямо момче.

— Не мога да я реша самичък — обясних му на татко. — Трябва ти да ми я решиш.

Татко, който бе седнал на креслото в гостната и бе разтворил вестника си, изпъшка.

— Никола̀ — рече ми, — сто пъти съм ти казвал, че трябва сам да си пишеш домашните. Ходиш на училище, за да се изучиш. Няма никакъв смисъл аз да ти пиша домашните. След време ще ми благодариш. Не искаш да останеш неук все пак, нали? Тогава иди си реши задачата и ме остави да си прочета вестника!

— Ама мама ми каза, че ти ще ми я решиш! — рекох.

Татко пусна вестника на коленете си и кресна:

— Ха! Така ли каза мама? Добре де, мама е сбъркала, като е казала така! А сега ме остави на мира. Разбра ли?

Тогава аз пак се разплаках, казах, че не мога да реша задачата и че ще се самоубия, ако не ми я решат. И мама дотича.

— А, не, моля ви! — викна мама. — Уморена съм, имам мигрена и ще ме разболеете с вашите викове! Какво пак има?

— Татко не иска да ми реши задачата! — обясних аз.

— Представи си — рече татко на мама, — не смятам, че е особено възпитателно да пиша домашните вместо малкия. Не по този начин ще постигне нещо в живота. И ще ти бъда признателен да не му даваш обещания от мое име!

— Ау, браво! — рече мама на татко. — Прави ми забележки пред малкия сега! Точно така! Браво! Много възпитателно, няма що!

И мама каза, че й е втръснало от тази къща, че по цял ден работи и ако така й се отблагодаряваме, предпочитала да се върне при майка си (моята маминка, същата, която ми подари синята количка) и че всичко, което искала, било малко спокойствие, ако не е прекалено от нейна страна.

Тогава татко прекара ръка по лицето си от челото до брадичката.

— Добре де, добре — каза. — Да не драматизираме. Покажи ми да я видя тая прословута задача, Никола̀, и да не говорим повече за това.

Дадох си тетрадката на татко, той прочете условието на задачата, пак го прочете, облещи очи, хвърли тетрадката на килима и после изкрещя:

— А, не, не и не! Аз също съм изморен! Аз също съм болен! Аз също работя по цял ден! Аз също, като се върна вкъщи, искам малко тишина и спокойствие! И колкото и странно да ви се вижда, нямам желание да решавам задачи по аритметика!

— При това положение — казах, — напиши ми извинителна бележка до учителката.

— Знаех си! — викна татко. — За нищо на света! Би било твърде лесно! Реши си задачата като всички други!

— Аз също съм болен! — викнах. — Аз също съм адски уморен!

— Слушай — рече мама на татко, — наистина ми се струва, че малкият е неразположен, бледичък ми изглежда. Трябва да признаем, че много ги товарят в училище, а той още не е напълно оздравял от ангината. Питам се дали не е по-добре да си почине малко тази вечер, да си легне ранко. Какво пък, не е чак толкова страшно, ако веднъж не си реши задачата.

Татко помисли, помисли, после рече хубаво, но само защото тази вечер до един сме болни. Аз пък останах адски доволен, целунах татко, целунах мама и се претърколих на килима. Татко и мама се разсмяха и татко взе една от своите визитки — новите, с лъскави букви — и написа отгоре:

„Госпожице, поднасям ви моите почитания и ви моля да извините Никола̀, задето не си е написал домашното по аритметика. Всъщност следобед се върна от училище с лека температура и предпочетохме да го сложим да си легне.“

— Обаче те предупреждавам, Никола̀ — каза татко. — За последен път тази година ти давам извинителна бележка! Добре ли ме разбра?

— О, да, татко! — казах.

Татко написа датата, подписа се и мама ни рече, че вечерята е готова. Беше направо супер, понеже имаше печено с картофки и понеже всички бяхме доволни и щастливи.

Когато пристигнах в училище тази сутрин, приятелчетата си говореха за задачата по аритметика.

— На мен отговорът ми излиза 3508 яйца — рече Жофроа.

Това адски разсмя Йод.

— Ей, момчета! — провикна се той. — Жофроа ги изкарва 3508 яйца!

— Аз също — обади се Анян, който е първенец на класа и любимец на учителката.

Тогава на Йод му секна смехът и той се запъти в дъното на двора да нанася поправки в тетрадката си.

Жоашен и Мексан бяха стигнали до един и същи резултат — 3.76 яйца. Когато има мъчни домашни, Жоашен и Мексан си говорят по телефона и учителката често им лепва по една нула на всеки. Този път обаче ни казаха, че са спокойни, понеже бащите им си говорили по телефона.

— А на теб колко ти излиза? — попита ме Алсест.

— Николко — рекох. — Аз имам извинителна бележка.

И показах визитката на татко на приятелчетата.

— Ти си късметлия — заяви Клотер. — На мен баща ми не иска повече да ми пише извинения, откакто ме изритаха от училище заради последното, дето ми го даде.

— И на мен баща ми не иска да ми пише извинения — рече Рюфюс. — Пък и такива разправии стават вкъщи, за да се сдобия с извинителна бележка, че предпочитам сам да си се оправям.

— И при мен не беше лесно — рекох. — И моят баща ми заяви, че няма повече да ми пише за тая година.

— Прав е — каза Жофроа. — Не бива все един и същи човек да носи бележки. Пък и учителката няма да се хване, ако всички занесем бележки в един и същи ден.

— Ми да! — рече Алсест. — Извади късмет, че никой друг не донесе извинителна бележка тази сутрин.

После звънецът би и отидохме в строя. Дойде директорът и ни каза:

— Деца, Буль… така де, господин Дюбон ще ви наглежда. Между другото, учителката ви е болна и се е извинила за днес.

(1611–1673)

Като си тръгваме от училище в сряда вечер, всички сме адски доволни — най-напред задето си тръгваме от училище, после задето на другия ден е четвъртък и не сме на училище и освен това задето минаваме покрай кварталното кино, а този ден сменят програмата и виждаме какво дават, и ако е някой сладурски филм, у дома искаме от татковците и майките си да ни дадат парички, за да идем да го гледаме на другия ден, и понякога номерът минава — е, не винаги, особено ако сме се правили на палячовци в училище или сме получили слаби оценки.

Този път видяхме, че дават един страхотен филм — казваше се „Д’Артанян се завръща“ и имаше сума ти снимки с мускетари на тях, дето се дуелираха с шпаги и бяха облечени с широкополи шапки с пера, с ботуши и големи плащове, досущ като доспехите, дето Жофроа ги получи за рождения си ден. И учителката го смъмри, като се появи в клас облечен така!

— Тая седмица съм сред първите двайсет и петима — каза Жоашен, — татко ми със сигурност ще ми даде парички да ида да гледам филма.

— А пък аз — каза Йод — татко ми го поглеждам право в очите и той винаги ми дава каквото поискам.

— Дава ти шамарчета, да — рече Мексан.

— Искаш ли едно веднага? — попита Йод.

— Па’и се! — викна Мексан.

И с линийките, които измъкнаха от чантите си, почнаха да се дуелират като мускетари, пат, пат, пат, дявол го взел!

— Нали знаете, че Д’Артанян е съществувал наистина — каза Анян. — Четох в една книга, че се е казвал Шарл дьо Бац, че е роден в Люпиак, окръг Жер, и се е споминал в Маастрихт (1611–1673).

Обаче понеже Анян е първенец на класа и любимец на учителката, не го обичаме кой знае колко, та не му отговорихме, пък и бяхме твърде заети да се правим на мускетари с нашите линийки, пат, пат, пат, дявол го взел, докато накрая касиерката в киното излезе и ни рече да си ходим, че сме пречели на хората да влизат да гледат филма. Тогава всички тръгнахме да си ходим и си уговорихме среща на другия ден в два часа в киното. Понеже, като отидем от два часа, може да останем и да гледаме филма два пъти и половина. Третият път свършва много късно, мъмрят ни, като се приберем, и стават едни.

У дома зачаках татко, който излиза по-късно от службата си, отколкото аз от училище, само дето той няма домашни, и когато си дойде, му казах:

— Татко, ще ми дадеш ли парички да ида на кино утре?

— Ти донесе нула по граматика тая седмица, Никола̀ — рече ми татко, — и вече ти казах, че няма да ходиш на никакво кино.

— Хайде бе, татко! — примолих се. — Хайде бе, татко!

— Излишно е да хленчиш, Никола̀ — каза татко. — Утре ще си останеш вкъщи да се упражняваш по граматика. Не искам да имам неук син, който не отбира бъкел. Един ден ще ми благодариш.

— Ако ми дадеш парички, ще ти благодаря още отсега — рекох.

— Стига, Никола̀! — отсече татко. — Няма да съм вечно тук да ти давам пари. Някой ден ще трябва сам да ги печелиш. И ако си неук, няма да можеш никога да идеш на кино.

Поплаках малко, колкото да пробвам, обаче не мина.

— Стига! — кресна татко. — Пък и искам да вечерям рано и да слушам след това радиото на спокойствие!

Сега вече се нацупих.

След вечеря татко се курдиса до радиото. Има едно предаване — той адски си пада по него, — в което един господин, дето вика и приказва много, въобще доста е забавен, задава въпроси на други господа, които приказват много по-малко. Когато господинът, на когото са задали въпроса, отговори, всичко живо взема да крещи и той печели. Тогава може да си иде със сума ти пари, дето му ги дават, или да остане и господинът, който му е задал въпроса, му задава още един. Ако господинът, дал верен отговор, пак отговори, му дават два пъти повече пари и хората крещят два пъти по-силно. Ако ли пък не отговори, господинът, който задава въпросите, се умърлушва и изобщо не му дава пари, а от публиката се чува: „Уааааа!“

Въпросната вечер господинът, дето беше по радиото, отговаряше на всичките въпроси и господинът, дето много приказва, и татко останаха извънредно доволни.

— Страхотен е — каза татко. — Този със сигурност е имал добри оценки в училище, нали, Никола̀?

Отговорих с половин уста, понеже още бях напушен. Така си е, няма какво, но не е справедливо в края на краищата! Веднъж да дават филм, който ми харесва в киното, защо да нямам право да ида? Винаги е така — всеки път, щом искам нещо, ми го забраняват. Някой ден ще се махна от къщи и горчиво ще съжаляват за мен, ще казват: „Колко жалко, че не дадохме парички на Никола̀ да иде на кино.“ Да не говорим, че имах нула по граматика, обаче пък по четене имах 14, много съм силен по четене, ей, и ако обещая да залягам по граматика следващата седмица, може татко да ми даде парички за кино, а пък ако мога да ида да гледам филма, обещавам да залягам адски.

— Я кажи, татко… — рекох.

— Млъкни, Никола̀ — викна татко, — остави ме да слушам радио.

— Господине — рече господинът от радиото, — играете за един милион и двайсет и четири хиляди стари франка: един прочут герой от роман е роден в Люпиак. Кой е бил той? Кои са датите на раждането и на смъртта му? Къде се е споминал?

— Кажи бе, татко, за паричките, обещавам ти адски много да залягам в училище, особено по граматика — казах.

— Тихо, Никола̀! — кресна татко. — Искам да чуя отговора.

— Шарл дьо Бац д’Артанян — обадих се, — роден е в Люпиак, окръг Жер, и се е споминал в Маастрихт (1611–1673). Е, ще ми дадеш ли сега паричките?

— Никола̀! — изкрещя татко. — Ти си невъзможен! Попречи ми да чуя отг…

— Да, господине, браво, господине! — извика господинът от радиото. — Правилно, става дума действително за Шарл дьо Бац, сеньор д’Артанян, родом от Люпиак, окръг Жер, и починал в Маастрихт (1611–1673)…

Моят татко е най-страхотният от всички татковци — даде ми парички да ида на кино.

Само не разбирам защо сега татко все ме гледа с опулени очи.

Зайче за чудо и приказ

Днес беше супер в училище! И понеже много бяхме слушали през цялата седмица кажи-речи, учителката донесе пластилин, раздаде по малко на всеки и ни научи как да правим едно мъничко зайче с дълги ушички.

Моето зайче беше най-сполучливото в класа, учителката така рече. Анян не остана доволен и каза, че не е честно, че неговото зайче е също толкова сполучливо, колкото и моето, че съм прекопирал от него; много ясно, не беше истина. С Анян нещата стоят така — понеже Анян е първенец на класа и любимец на учителката, не му е приятно, когато някой друг получава похвали вместо него. И докато Анян цивреше, учителката наказа приятелчетата, защото, наместо да правят зайчета, се замеряха с пластилина.

Алсест не се замеряше, само че не пожела да прави зайче. Той беше вкусил от пластилина и не му бе харесал, та учителката каза, че това е последният път, дето се опитва да ни достави радост. Беше чуден часът наистина.

Прибрах се вкъщи адски доволен, с моето зайче в ръка, за да не се сплеска в чантата ми. Втурнах се в кухнята и извиках:

— Виж, мамо!

Мама изпищя и рязко се обърна.

— Никола̀, колко пъти трябва да те моля да не нахълтваш в кухнята като дивак?

Тогава аз показах моето зайче на мама.

— Добре де, иди си измий ръцете — каза тя. — Закуската е готова.

— Ама виж ми зайчето ма, мамо — рекох. — Учителката каза, че е най-прелестното в целия клас.

— Много хубаво, много хубаво — рече мама. — Сега иди се приготви.

Аз обаче забелязах, че мама даже не ми погледна зайчето. Когато тя казва „Много хубаво, много хубаво“ ето така, значи, че всъщност не гледа.

— Ти не ми го погледна зайчето — казах.

— Никола̀! — викна мама. — Вече те помолих да идеш да се приготвиш за закуска! Достатъчно съм изнервена и бездруго, че и ти да си непоносим! Няма да понасям да си такъв!

Това вече беше малко прекалено! Направил съм зайче за чудо и приказ, учителката казва, че е най-сполучливото в целия клас, даже любимецът Анян завижда, а вкъщи ме хокат!

Адски е несправедливо наистина, ама ха! Ритнах с крак табуретката в кухнята и излязох тичешком, затворих се в стаята си да се муся и се тръшнах на леглото си, но преди това поставих моето зайче върху чинчето, да не го смачкам.

И после мама влезе в стаята ми.

— Няма ли малко да престанеш, Никола̀, с тези фасони? — рече ми тя. — Слизай да закусваш, ако не искаш да разправя всичко на татко.

— Ти даже не ми го погледна зайчето! — казах.

— Добре де, добре де, добре! — каза ми мама. — Виждам го твоето зайче. Много е сладичко. Така доволен ли си? А сега ще слушаш или ще се ядосам.

— Не ти ли харесва моето зайче? — рекох и се разплаках, защото вярно, какъв смисъл има добре да се учиш в училище, щом след това у дома не ти харесват зайчетата.

А после чухме гласа на татко от долния етаж.

— Къде сте всички? — провикна се татко. — Тук съм! Дойдох си по-рано!

И после татко влезе в моята стая.

— Какво има? — попита той. — Какво става тук? Чуват се викове още от градината!

— Става това — рече мама, — че Никола̀ е непоносим, откакто се е върнал от училище. Ето какво става!

— Не съм непоносим! — казах.

— По-спокойно — рече татко.

— Браво! — рече мама. — Браво! Вземай неговата страна. После ти ще си най-учуденият, като се провали!

— Аз ли вземам неговата страна? — каза татко. — Ами че аз не вземам ничия страна! Подранил съм по изключение и сварвам драма вкъщи. А толкова се радвах, че ще се прибера преждевременно след такъв тежък ден, бива си я изненадата!

— Ами аз? — попита мама. — Смяташ, че моите дни не са тежки ли? Ти излизаш, срещаш се с хора. Аз стоя тук като робиня, бъхтя се, за да направя тази къща обитаема, и на това отгоре трябва да търпя лошото настроение на господата.

— Аз ли съм в лошо настроение? — викна татко, удряйки с юмрук по чинчето ми, и изтръпнах, защото за малко да улучи моето зайче, а от това то щеше непоправимо да пострада.

— Явно, че си в лошо настроение — каза мама. — И смятам, че ще направиш по-добре да не крещиш пред малкия!

— Струва ми се, че не разплаках аз малкия — рече татко.

— Така, така, кажи си веднага, че го изтезавам — рече мама.

Тогава татко опря юмруци от двете страни на лицето си и взе да обикаля стаята ми с едни едри крачки, и понеже стаята ми е малка, трябваше да се върти все в кръг.

— Ще ме подлудят тук! — крещеше татко. — Ще ме подлудят!

Тогава мама седна на леглото ми, взе да диша често-често и после се разплака, пък аз не обичам мама като плаче, та и аз заплаках, тогава татко спря да обикаля и ни загледа, и после седна до мама, прегърна я през раменете, извади носната си кърпа и я подаде на мама, която се изсекна много шумно.

— Хайде, хайде, скъпа — рече татко. — Ставаме смешни така да се горещим. Всички сме изнервени… Никола̀, издухай си носа… и затова говорим каквото ни дойде на ума.

— Прав си — каза мама. — Но какво искаш, толкова е наелектризиран въздухът днес, пък и малкият…

— Да бе, да бе — каза татко. — Сигурен съм, че всичко ще се оправи. Трябва да си малко психолог с децата, нали знаеш. Почакай, ще видиш.

После татко се обърна към мен и ме погали с ръка по косата.

— Нали — рече татко — моят Никола̀ ще бъде много мил с мама и ще й поиска прошка?

Казах да, защото у дома най обичам като приключваме с караниците.

— Бях малко несправедлива с него — рече мама. — Знаеш ли, че се е представил много добре в училище нашият Никола̀. Учителката го похвалила пред всичките му другарчета.

— Ами че това е чудесно — каза татко. — Знаменито е! Нали виждате, че няма защо да се плаче. Само дето от всичко това огладнях, пък и е време за следобедна закуска. После Никола̀ ще ми разправи за успехите си.

И татко и мама се разсмяха. Аз пък бях адски доволен и докато татко прегръщаше мама, отидох да взема моето прелестно зайче, за да му го покажа на татко.

И татко се обърна и ми каза:

— Хайде, Никола̀, сега, когато всичко е наред, ще ми бъдеш умничък, нали? Иди тогава хвърли това мърляво нещо, което държиш, измий си хубавичко ръцете и да вървим да закусваме на спокойствие.

Рожденият ден на Клотер

Днес следобед у Клотер има страхотно празненство. Клотер е едно приятелче, дето е последно в класа, това му е рожденият ден и всички до един сме поканени на следобедна закуска.

Когато пристигнах у Клотер, цялата банда вече беше там. Мама ме целуна, каза ми, че ще дойде да ме вземе в шест часа и ме помоли да мирувам. Отвърнах й: има си хас, ще мирувам както обикновено, а мама ме позагледа, позагледа и ми каза, че ще види дали нямало да може да мине към пет и половина.

Вратата ми отвори Клотер.

— Ти какъв подарък ми донесе? — попита ме.

Подадох му пакета, той го разтвори — беше книга по география с картинки и карти.

— Благодаря все пак — рече ми Клотер и ме заведе в трапезарията, където бяха останалите, за да закусим. В едно ъгълче мярнах моя приятел Алсест — един дебеланко, дето много яде, — който държеше пакет в ръка.

— Не си ли си дал подаръка? — попитах го.

— Че защо — отвърна ми, — дал съм го. Този пакет не е подарък, мой си е — и разтвори пакета, и извади отвътре сандвич със сирене, и се залови да се храни.

Там бяха и техните на Клотер, много са мили.

— Хайде, деца, на масата! — рече таткото на Клотер.

Всичко живо се спусна към столовете и Жофроа на шега препъна Йод, който падна върху Анян, който пък се разплака. Той Анян все плаче. Не беше особено хитро да подложиш крак на Йод, понеже е ужасно силен и обича да удря хората по носовете, то и на Жофроа не му се размина де, потече му кръв по покривката, пък и не беше любезно заради майка му на Клотер, която бе застлала чисто нова покривка. Това впрочем не допадна на майката на Клотер и тя ни каза:

— Ако не се държите прилично, ще повикам родителите ви и ще им кажа да ви отведат незабавно у дома!

Таткото на Клотер обаче рече:

— Спокойно, скъпа. Деца са това, забавляват се и много ще мируват, нали, приятелчета?

— Аз не се забавлявам, боли ме извънредно — отвърна Анян, докато си търсеше очилата. Анян се изразява много префърцунено, понеже е първенец на класа.

— Донесъл съм подарък, имам право на закуска и нямам намерение да си тръгна преди това! — извика Алсест, като плюеше парченца сандвич със сирене.

— Сядайте! — кресна татко му на Клотер и този път не се смееше.

Насядахме около масата и докато майка му на Клотер ни поднасяше течния шоколад, таткото ни раздаваше хартиени шапки, да си ги наложим на главите. Самият той си беше сложил моряшка шапка с червен помпон.

— Ако мирувате, след закуската ще има куклено представление, аз ще съм Палячо — каза ни.

— С такава шапка няма да ви е трудно — отбеляза Йод и таткото на Клотер му нахлупи една шапка на главата, ама понеже не е особено сръчен, нахлузи му я до врата.

Закуската по-скоро си я биваше, със сума ти сладкиши, а после поднесоха тортата на рожденика със свещички и на нея можеше да се прочете написано с бял крем: „Честит рожден ден!“ Клотер беше неописуемо горд.

— Това върху тортата го написах аз — каза ни.

— Ще духнеш ли свещичките, че да можем да ядем? — попита Алсест.

Клотер духна и се нахвърлихме на храната, та се наложи Рюфюс да изтича с майката на Клотер, понеже му призля.

— А сега, като закусихте, заповядайте на представление в хола — рече таткото на Клотер, — аз ще играя с марионетките.

И таткото на Клотер чевръсто се извърна, за да мерне Йод, който не каза дума. Алсест отвърна вместо него. Рече:

— Какво? Свърши ли закуската?

— Хайде в хола! — провикна се таткото на Клотер.

Бях много доволен, понеже страшно обичам марионетките. Голяма работа е таткото на Клотер! В хола бяха подредили столовете и креслата в редица пред сцената.

— Наглеждай ги — рече таткото на Клотер на майката на Клотер.

Но майката на Клотер отвърна, че трябвало да почисти трапезарията, и си тръгна.

— Така — каза ни татко му на Клотер, — настанете се кротичко, а аз ще ида зад сцената, за да почнем представлението.

Седнахме мирно; съборихме само един стол, жалко, че на него седеше Анян, който се разциври. Завесата се разтвори, но вместо марионетки от нея се показа главата на Клотеровия татко, целият зачервен и разгневен.

— Ще мирувате ли най-после? — изкрещя той.

Йод изръкопляска и каза, че таткото на Клотер е страхотен като Палячо. Таткото на Клотер впери очи в Йод, изпъшка и главата му се скри.

Зад паравана таткото на Клотер изби трите удара, за да предупреди, че представлението ще започне. Завесата се разтвори и ние видяхме Палячо с тояга в ръце как напира да ступа стражаря, от което Рюфюс се обиди, понеже баща му е полицай. Йод пък беше разочарован, намираше, че първата част от програмата била по-смешна заради главата на Клотеровия татко. Лично аз намирах, че по-скоро си я бива, пък и татко му на Клотер се беше развихрил, изобразяваше караницата между Палячо и жената на Палячо и си преправяше гласа, което не ще да е лесно.

Не видях продължението на пиесата, защото Алсест, който беше излязъл да провери дали е останало нещо на масата в трапезарията, се върна и ни каза:

— Охо, момчета, те имат телевизор!

Тогава отидохме всички да видим и беше върхът, понеже в този час показваха един страхотен приключенски филм, с облечени целите в желязо хора. История от стари времена за един момък, който краде пари от богатите, за да ги дава на бедните, и явно, че това е нещо много похвално, защото всички страшно си падаха по момъка, освен лошите, дето им крадеше парите. Жофроа тъкмо ни обясняваше, че татко му му купил една от онези железни брони и че следващия път щял да дойде с бронята на училище, когато зад нас чухме гръмовен глас, който крещеше оглушително:

— Подигравате ли се с мен?

Извърнахме се и видяхме таткото на Клотер. Изглеждаше сърдит, но беше безумно смешен с моряшката си шапка и с по една марионетка във всяка ръка. Рюфюс сгреши, задето се разсмя, защото таткото на Клотер го зашлеви със стражаря, това на Рюфюс ще да му е напомнило за неговия собствен татко, обаче не му хареса и той се разпищя. Майката на Клотер дотърча от кухнята да види какво става и Алсест я попита дали не с останало още нещичко за ядене.

— Стига вече! Тишина! — изрева таткото на Клотер и удари с юмрук телевизора, който спря, след като издаде странен звук, а е жалко, понеже аз гледах и това стана тъкмо когато момъкът щеше да бъде обесен от лошите, дето ги беше крал, и силно се надявах да се отърве.

Майка му на Клотер казваше на татко му на Клотер да се укроти, че сме били деца и че всъщност негово било хрумването да организират това тържество и да поканят другарчетата на Клотер. Клотер пък плачеше, понеже телевизорът не искаше да проработи. Забавлявахме се наистина чудесно всички до един, само дето часът беше вече шест и нашите татковци и майки дойдоха да ни вземат, за да ни отведат у дома.

На другия ден в училище Клотер беше много умърлушен. Рече ни, че заради нас нямало да може да кара влак. Обясни ни, че искал да кара влак, като порасне, обаче след вчерашното празненство повече нямало да расте, понеже татко му му казал, че никога повече нямало да има рождени дни.

Най-после и ние ще си имаме!

Най-после! И ние ще си имаме! Като онзи у Клотер, едно приятелче от училище, дето е последен по успех в класа, нищо че е много миличък, и ако е последен, то е, защото не го бива по аритметика, по граматика, по история и по география, най му се удава рисуването, там е предпоследен, понеже Мексан е левак. Татко не искаше и да чуе, казваше, че ще ми попречи да уча и че ще остана и аз на опашката като него. Каза още, че е много вредно за очите и че нямало повече да си говорим в семейството и че никога повече нямало да четем хубави книги. А после мама рече, че всъщност не е чак толкова лошо хрумването, и татко се нави да купи телевизионен приемник.

Днес трябва да донесат приемника. Адски съм нетърпелив. На татко не му личи, но и той е нетърпелив, особено откакто съобщи новината на господин Бледюр, нашия съсед, той обаче няма телевизор.

Най-после камионът пристигна пред къщи и видяхме как от него излезе чичкото, който носеше телевизора — трябва да беше много тежък.

— За тук ли е приемникът? — попита чичкото.

Татко му каза, че да, но го помоли да изчака мъничко, преди да влезе вкъщи. Татко се приближи до живия плет, дето отделя нашата градина от тая на господин Бледюр, и се провикна:

— Бледюр! Ела да видиш!

Господин Бледюр, който явно ни е гледал от прозореца, излезе на мига.

— Какво искаш от мен? — сопна се той. — Човек вече няма мира и у дома си!

— Ела да видиш моя телевизионен приемник! — изкрещя много горд татко.

Господин Бледюр се приближи, уж без да бърза, обаче аз го познавам, беше адски любопитен.

— Пфу — рече господин Бледюр, — екранът е съвсем малък.

— Съвсем малък — отвърна татко, — съвсем малък. — Ти да не си малко луд? Петдесет и четири сантиметров екран! Завиждаш и това си е!

Господин Бледюр се разсмя, само дето от смеха му хич не личеше да е доволен.

— Аз? Да завиждам?

Той се изсмя.

— Ако исках да си купя телевизор, отдавна да съм го направил. Аз си имам пиано, господине! Имам си плочи с класическа музика, господине! Имам си книги, господине!

— Не може да бъде! — извика татко. — Завиждаш и точка по въпроса!

— Смяташ ли? — попита господин Бледюр.

— Да! — отвърна татко и тогава чичкото, който носеше телевизора, се поинтересува още дълго ли ще трае това, понеже телевизорът тежал и понеже имал и други доставки. Съвсем го бяхме забравили чичкото!

Татко въведе чичкото вкъщи. Лицето му беше плувнало в пот — приемникът вярно изглеждаше страхотно тежък.

— Къде да го оставя? — попита чичкото.

— Да видим — рече мама, която беше дошла от кухнята сияеща, — чакай да видим.

И после опря пръст до устата си и взе да размишлява.

— Госпожо — каза чичкото, — решавайте по-бързо, че ми тежи!

— На малката масичка в ъгъла, ето там — предложи татко.

Тъкмо чичкото да се запъти натам, мама рече не, тази масичка била за сервиране на чай, като й идвали приятелки на гости. Чичкото спря и изпъшка. Мама се поколеба между еднокраката кръгла масичка, която не беше достатъчно стабилна, шкафа, обаче нямаше да можем да слагаме креслата отпред, и писалището, но там пък беше неудобно заради прозореца.

— Реши ли най-после? — попита татко, който май се поизнерви.

Мама кипна, каза, че не обича да я припират и че не разрешава да й говорят с такъв тон, още повече пред чужди хора.

— Бързо или го изпускам! — изкрещя чичкото и мама тутакси му показа масичката, за която спомена татко.

Чичкото постави телевизора върху масичката и изпуфтя шумно. Наистина го вярвам, че телевизорът трябва да е бил тежък.

Чичкото включи щепсела, завъртя сума ти копчета и екранът светна, но вместо да видим каубои или тлъсти грозници, дето играят кеч, като на Клотеровия телевизор, видяхме снежинки и точици.

— Не може ли да работи по-добре? — запита татко.

— Трябва да ви включа антената — отвърна чичкото, — само че вие ме задържахте прекалено дълго, ще дойда пак след другите си доставки, няма да се бавя.

И чичкото си тръгна.

Много ми беше жал, че телевизорът не заработи. На мама и на татко също, струва ми се.

— Значи се разбрахме — рече ми татко. — Когато ти кажа да идеш да си пишеш домашните или да идеш да си легнеш, ще трябва да ме слушаш!

— Да, татко — отвърнах, — освен, разбира се, като дават каубойски филм.

Татко се разяри страшно, рече, че каубойски или не, каже ли ми да си тръгвам, трябва да си тръгна, и аз взех, че се разплаках.

— Ама и ти — рече мама, — защо му крещиш, горкото дете, разплака го!

— Така, така — рече татко, — защитавай го!

Мама заговори много бавно, както когато е истински ядосана. Каза на татко, че трябва да проявява разбиране и че всъщност и той нямало да е доволен, ако му попречат да гледа един от онези гадни футболни мачове.

— Гадни футболни мачове! — кресна татко. — Ако искаш да знаеш, купих телевизора, за да гледам тези гадни футболни мачове, както ги наричаш!

Мама каза, че ни очаквали хубави мигове, и по това бях напълно съгласен с нея, понеже футболните мачове са върхът!

— Точно така — рече татко, — не купих този телевизор, за да гледам готварски предавания, макар че сигурно ще са ти от полза!

— Ще са ми от полза ли? — рече мама.

— Да, ще са ти от полза — отвърна татко, — ще се научиш може би да не прегаряш курабийките както снощи!

Мама взе, че се разплака, каза, че никога не е виждала по-черна неблагодарност и че ще се върне при майка си, която е моята маминка. Прииска ми се да замажа нещата.

— Курабийките вчера не бяха прегорени — рекох, — загоря онзиденшното пюре.

Това обаче не замаза нищо, понеже всички бяха много изнервени.

— Не се бъркай, където не ти е работа! — скара ми се татко, аз отново се разплаках и казах, че съм много нещастен, че това е черна неблагодарност и че ще ходя да гледам каубоите у Клотер.

Татко ни изгледа, мама и мен, вдигна ръце към тавана, повървя малко из хола, а после спря пред мама и й каза, че всъщност най му харесвало загорялото в пюрето и че кухнята на мама със сигурност е по-добра от тази по телевизията. Мама пък спря да плаче, въздъхна няколко пъти тихичко и каза, че футболните мачове много и харесвали всъщност.

— Хайде, хайде — рече татко и те се целунаха.

Аз на свой ред казах, че мога да мина и без каубоите, при което мама и татко ме разцелуваха. Бяхме много доволни всички.

Един човек остана недотам доволен и много озадачен — чичкото с телевизора, понеже, като се появи пак, за да включи антената, му върнахме апарата и му казахме, че програмите не ни допадат.

Урокът

Когато у дома узнаха, че имам най-слабата оценка на контролното по аритметика, се разрази буря! Като че ли аз бях виновен, задето Клотер е болен и отсъства в деня на контролното! Ами така де, все някой трябва да е на опашката, като го няма него!

Татко много писка, рече, че хубаво бъдеще съм си готвел, ай, ай, ай, и че той за какво така се бъхтел, като съм изкарал такива оценки, явно умът ми бил само в игрите и не съм се замислял, че един ден него вече няма да го има, за да се грижи за мен, и че той на моите години бил все първенец и неговият татко страхотно се гордеел с моя татко, та се питал дали няма да е по-добре отсега да ме даде да уча занаят, какъв да е, вместо да упорства да ме праща на училище, пък аз рекох, че много ще ми хареса да уча занаят. Тогава татко се разкрещя и наговори сума ти злобни неща, а мама рече, че била сигурна, много съм щял да се старая, за да изкарам по-добри оценки в училище.

— Не — отсече татко. — Би било твърде лесно, няма да му се размине току-така. Ще му взема частен учител, колкото и да струва, но не искам да казват, че синът ми е малък кретен. В четвъртък, вместо да ходи на кино да гледа щуротии, ще взема уроци по аритметика. От голяма полза ще му е.

Тогава аз се разревах, взех да пищя и да раздавам ритници де що сваря. Казах, че никой не ме обича и че ще убия всички и после ще се самоубия, а татко ме попита дали искам да ми хвърли един хубав бой. Тогава аз се нацупих и мама рече, че заради вечери като тази остарявала с няколко години, и отидохме да вечеряме. Имаше пържени картофки. Супер.

На другия ден татко обясни на мама, че Барлие — той е приятел на татко от службата — му препоръчал някакъв учител, дето бил син на един негов братовчед и, казват, бил цар по аритметика.

— Той е студент — рече татко. — За пръв път дава частни уроци, но по-добре така, има младежки дух и не е някой мухъл. Пък и условията са доста изгодни.

Пробвах се да поплача още малко, обаче татко се облещи страшно и мама каза, че ако пак подхванем снощната сцена, ще напусне къщата. Затова нищо повече не казах, но се мусих яко чак до десерта (крем брюле!).

И после, в четвъртък следобеда на вратата се позвъни, мама отиде да отвори и въведе един господин с огромни цайси, дето приличаше на Анян, само че по-стар, но не много повече.

— Аз съм господин Казалес — рече господинът. — Идвам за уроците.

— Чудесно, чудесно — рече мама. — Аз съм майката на Никола̀, а това е вашият ученик. Никола̀, ела да поздравиш своя учител.

Господин Казалес и аз се ръкувахме, без да стискаме. Ръката на господин Казалес беше цялата мокра. Аз мъничко се боях и мама ми рече да заведа господин Казалес в стаята си, та да ми предаде урока. Влязохме в моята стая и седнахме пред моето чинче.

— Е и… — рече господин Казалес, — какво правите в училище?

— Ами… играем си на Ланселот — отвърнах.

— Ланселот ли? — попита господин Казалес.

— Да, до миналата седмица си играехме на „ловец и дивеч“ — поясних, — обаче Бульона — това е нашият възпитател — ни конфискува топката и нямаме повече право да носим други в училище през този срок. Та на Ланселот си играем, като един застава на четири крака, ето така, това е конят, и другият го възсяда, това е рицарят. И после рицарите се пердашат с юмруци по носа. Йод я измисли тая игра, а пък Йод…

— Елате си седнете на мястото! — рече господин Казалес, като се пулеше зад очилата.

Тогава аз отидох да си седна на мястото и господин Казалес ми рече, че не ме питал какво правим в междучасието, а в часа по аритметика. Стана ми тъпо, не мислех, че ще се впрегнем тутакси на работа, хоп и айде.

— Учим за дробите — казах.

— Добре — рече господин Казалес, — покажете ми тетрадката си.

Показах му я и господин Казалес погледна тетрадката. Погледна мен, свали си очилата, избърса ги и пак погледна тетрадката.

— Това едрото в червено го написа учителката — обясних.

— Аха — рече господин Казалес. — Да почваме тогава. Що е дроб?

Понеже не отговорих нищо, господин Казалес рече:

— Това е число…

— Това е число — казах.

— Изразяващо една или повече…

— Изразяващо една или повече — казах.

— Части от единицата…

— Части от единицата — казах.

— Разделена на колко? — попита ме господин Казалес.

— Не знам — отговорих му.

— Разделена на равни части!

— Разделена на равни части! — казах.

Господин Казалес си попи челото.

— Тъй — рече, — да вземем примери от практиката. Ако имате торта или ябълка… Или по-скоро не. Имате ли играчки тук?

Отворихме шкафа тогава, изпадаха сума ти играчки и господин Казалес взе шепа топчета, които сложи на пода, и се разположихме на килима.

— Тук са осем топчета — рече господин Казалес. — Да предположим, че тези осем топчета съставляват едно цяло. От тях вземам три. Изразете ми с дроб какво представляват тези топчета спрямо цялото… Това е равно…

— Това е равно — рекох.

Господин Казалес си свали очилата, избърса ги и видях, че леко му трепери ръката. По това ми заприлича на Анян, който също трепери, като си сваля очилата, за да ги бърше, защото все се бои да не му шибнат някой, преди да е сварил да си ги сложи.

— Да опитаме друго — предложи господин Казалес. — Ще поставим една до друга десет релси…

Поставих десетте релси, за да образуват кръг, и попитах дали мога да сложа върху тях локомотива и товарния вагон, последния, дето ми е останал, откакто Алсест настъпи пътническия вагон. Алсест е едно много тежко приятелче.

— Щом искате — рече господин Казалес. — Добре. Тези десет релси представляват десетте части на кръга. Сега, ако взема една релса…

— Влакът ще дерайлира — казах.

— Ама аз не ви говоря за влака! — изкрещя господин Казалес. — Не сме тук да си играем на влакче! Ще го махна оттук това влакче!

Толкова изглеждаше сърдит господин Казалес, че се разревах.

— Нямам нищо против да си играете двамата, но поне не се карайте!

Това го бе изрекъл татко. Беше влязъл в стаята и господин Казалес го гледаше с изблещени очи и с локомотива и товарния вагон в ръце.

— Ама аз… ама аз… — запелтечи господин Казалес.

Помислих си, че ще се разреве и той, и после каза: „Тюх, да му се не види!“ Стана от килима и си тръгна.

Никога повече господин Казалес не се върна. Татко се скара с господин Барлие, обаче на мен ми потръгна: Клотер оздравя и вече не съм последен в класа.

Новата

Вчера, току преди края на часовете, учителката ни помоли за тишина и после ни каза:

— Деца, трябва да ви съобщя, че ще ви оставя за няколко дни. По семейни причини трябва да замина за провинцията и понеже ще отсъствам близо седмица, друга учителка ще дойде да ме замества във вашите часове от утре. Разчитам на всички вас да се стараете и много да слушате новата си учителка и съм сигурна, че няма да ме посрамите пред нея. Надявам се, като се върна, да не трябва да се червя заради вас. Разбрахте ли ме? Добре! Имам ви доверие и ви казвам до следващата седмица. Може да си вървите.

Ние станахме, подадохме ръка на учителката и адски ни беше притеснено. Лично аз имах буца на гърлото. Истина е, че си обичаме учителката, тя е голяма сладурана и не ни се щеше да я сменяме с друга. Най-криво му беше на Клотер — понеже е най-слабият в класа, за него е цял ужас да си смени учителката. Нашата му е свикнала и даже когато го наказва не се раздухва прекалено.

— Ще се помъча да си намеря оправдание да не идвам тая седмица — каза ни Клотер на излизане. — Така де, нямат право да ни сменят учителката току-тъй!

Тази сутрин обаче Клотер беше тук като всички останали и бяхме адски изнервени.

— Учих до късно снощи — рече ни Клотер. — Даже телевизия не съм гледал. Смятате ли, че ще ни изпитва?

— Навярно първия ден няма да пише бележки — обади се Мексан.

— Има си хас! — рече Йод. — Ще й е неудобно!

— Някой виждал ли я е вече? — поинтересува се Жоашен.

— Аз я видях, като идвах на училище — каза Жофроа.

— Как изглежда? Как изглежда? — питахме всички.

— Дълга и кльощава — рече Жофроа. — Много дълга. Много кльощава.

— Злобна ли е на вид? — попита Рюфюс.

Жофроа изду бузи и тръсна ръка от горе на долу.

Не си казахме нищо повече и Алсест прибра кифлата си в джоба недоядена. И после звънецът би. Всички се строихме в редица, както се ходи на преглед при лекар. Никой не продумваше, Клотер беше взел учебника си по география и преговаряше за реките. И после другите класове тръгнаха и останахме само ние в двора, и видяхме как директорът пристига с новата учителка, която не беше нито толкова дълга, нито толкова кльощава. А Жофроа е лъжец от кла̀са! Бас държа, че никога не я е виждал.

— Деца — обърна се към нас директорът, — както знаете, наложи се вашата учителка да замине в провинцията за няколко дни. Тъй като има вероятност да отсъства близо седмица, госпожица Наварен ще изпълнява временно длъжността, ще я замества, ако предпочитате. Надявам се да слушате, да сте прилежни и новата ви учителка да няма основания да се оплаква от вас. Разбрано?… Можете да ги водите, госпожице.

Новата учителка ни направи знак да вървим и ние се качихме в клас.

— Седнете по местата си тихо, моля ви — каза ни новата учителка.

Стана ни тъпо, като я видяхме да сяда на бюрото на нашата истинска учителка.

— Деца — рече ни, — както ви обясни господин директорът, казвам се госпожица Наварен. Знаете, че се наложи вашата учителка да отсъства за няколко дни в провинцията. Затова аз ще я замествам през тези няколко дни. Разчитам на вас да сте послушни и да се стараете, и се надявам да нямам оплаквания от вас, когато учителката ви се върне. Аз съм, сами ще се убедите, строга, но справедлива. Ако се държите добре, всичко ще мине гладко. Мисля, че се разбрахме. А сега — на работа…

Госпожица Наварен отвори тефтерите си и ни каза:

— Виждам в седмичната програма и записките, които ми е оставила вашата учителка, че тази сутрин имаме география и урокът ви е за реките… Само че ще ни е нужна картата на Франция… Кой ще иде да я донесе?

Анян стана, тъй като е първенец на класа и любимец на учителката и винаги той ходи да носи едно или друго, пълни мастилниците, събира контролните и бърше дъската.

— Останете по местата си! — каза госпожица Наварен. — Малко дисциплина. Не всичките наведнъж… Аз ще посоча кой да донесе картата… Вие там! Да, в дъното на класа. Как се казвате?

— Клотер — рече Клотер и побледня като платно.

— Добре — рече госпожица Наварен, — е, Клотер, идете да донесете картата на Франция, онази с реките и планините. И не се бавете по пътя.

— Ама, госпожице… — заекна Анян.

— Охо, виждам, че има твърдоглавец сред нас — рече госпожица Наварен. — Но твърдоглавите аз ги озаптявам, малък приятелю! Седнете си.

Клотер тръгна адски учуден и се върна запъхтян, страшно горд с картата си.

— Бързо си дойдохте, Илер — рече госпожица Наварен. — Благодаря ви… Малко тишина, останалите!… Бихте ли закачили картата пред черната дъска?… Чудесно, и понеже така и така сте тук, кажете ни нещо за Сена.

— Сена извира от платото Лангр — издекламира Клотер, — дълга е 770 километра, прави сума ти завои и се влива в Ламанша. По-важните й притоци са Оба, Марна, Оаза, Йона…

— Много добре, Илер — рече госпожица Наварен. — Виждам, че знаете. Идете си седнете. Много добре.

И Клотер отиде да си седне целият зачервен, с широка глуповата усмивка на лицето и все още запъхтян.

— А вие, смешникът — рече госпожица Наварен, като сочеше Анян с пръст. — Да, вие, този, дето толкова обича да говори. Избройте ми от мястото си други притоци на Сена.

— Ами — запъна се Анян, — ами… Оба, Марна, Оаза…

— Ясно — каза госпожица Наварен. — Сега, вместо да се правите на клоун в клас, по-добре вземете пример от вашия другар Илер.

И Анян толкова се смая, че му казват да вземе пример от Клотер, че дори не заплака.

След това новата учителка ме изпита и после Алсест, и после Йод, и каза, че не е зле, но че със сигурност можело и по-добре. А после ни разясни новия урок — за планините — и никой не посмя да прави маймунджилъци, дори бяхме много по-малко изнервени, отколкото в началото. Алсест се зае да дъвче късчета от кифлата си.

А после учителката помоли Клотер да отнесе картата и когато той се върна, звънецът за междучасието би и ние се пръснахме.

В двора всички обсъждахме новата учителка и си казахме, че не е чак такава злобарка, че е доста мила и че даже накрая, като свикна с нас, ни се усмихна, за да ни каже да вървим в междучасие.

— Аз имам едно наум — рече Жоашен.

— Хайде — рече Мексан. — Стига препирни, така или иначе е без значение. Повече си обичаме нашата истинска учителка, много ясно, обаче учителката си е учителка и това за нас нищо не променя. Напълно беше прав Мексан и ние решихме да поиграем футбол, преди да е свършило междучасието. В моя отбор вратар беше Анян.

Той бе заел мястото на оня гаден любимец Клотер, който зубреше урока по история.

Клотер се мести

Клотер е адски доволен, понеже ще се мести в ново жилище и техните му дадоха извинителна бележка да не идва на училище следобед.

— Наш’те имат нужда от мен да им помагам — каза ни Клотер. — Ще се местим в страхотен апартамент, недалеч от мястото, където живея сега. Ще си имам най-суперския апартамент от всички.

— Не ме разсмивай — рече Жофроа.

— Ти не ме разсмивай — кресна Клотер. — Имаме три стаи и познай какво още. Дневна! Ти имаш ли си дневна?

— У дома сме пълни с дневни! — кресна Жофроа. — Та ти с твоята дневна ме разсмиваш, така да знаеш!

И Жофроа се изхили, а Клотер изгледа Жофроа и завъртя пръст на слепоочието си, все едно завинтва бурма, обаче не можаха да се ступат заради Бульона, който беше съвсем наблизо. (Бульона е нашият възпитател.)

— Ако искаш — каза Йод на излизане от училище, — следобед ще дойдем всички до един да ти помогнем да се преместиш в новото жилище.

Клотер рече, че идеята е добра и че техните ще са адски доволни, ако дойдат хора да им помогнат да се пренесат, тъй че се навихме да отидем всички, освен Жофроа, който рече, че няма да ходи да помага на тъпаци да се местят в апартаменти със скапани дневни. И понеже Бульона тръгна да бие звънеца за край на междучасието, Клотер и Жофроа свариха все пак да се посбият малко. У дома, по време на обяда, мама се зачуди, като и казах, че техните на Клотер искат да сме отидели да им помогнем да се преместят.

— Ама че приумица — рече мама, — но защо не всъщност, не е кой знае колко далеч оттук и щом ти е забавно… Само не се цапай и не се връщай много късно.

На излизане от училище, заедно с Йод, Рюфюс, Жоашен и Мексан, тичахме до дома на Клотер. Алсест не можа да дойде, понеже се сети, че трябва да се върне вкъщи да закуси.

Пред дома на Клотер бе спрял голям камион за преместване на жилища и там беше и майката на Клотер. Тя не ни видя, защото тъкмо говореше с двама хамали дебелаци, които точно качваха едно канапе в камиона.

— По-внимателно — казваше майката на Клотер. — Канапето е паянтово. Десният крак се клати.

— Не се косете, любезна госпожо — казваше един от хамалите, — свикнали сме.

На стълбището се наложи да изчакаме, понеже други хамали тъкмо сваляха един масивен шкаф.

— Не стойте тук, хлапетии! — каза ни един от хамалите.

Добрахме се до апартамента на Клотер, вратата беше отворена и вътре цареше ужасен безпорядък — навсякъде разхвърляни кашони, слама и покъщнина. Бащата на Клотер, без сако, говореше с хамалите, които увиваха въжета около един бюфет и го съветваха да не се коси, свикнали били.

— Налага се заради вратичката, понеже се отваря — казваше бащата на Клотер.

А после Клотер се появи и ни рече:

— Здрасти.

Бащата на Клотер се обърна и много се учуди, като ни видя.

— Я! — каза. — Вие пък какво търсите тук?

— Дошли са да помагат — обясни Клотер.

— Не стойте тук, малчугани — рече един хамалин.

— Да, да — рече Клотеровият баща, който изглеждаше адски изнервен. — Не стойте тук. Клотер, заведи приятелите си в твоята стая и провери да не е останало нещо в долапите, понеже щом свършим с трапезарията, ще се заемем с твоята стая.

И после, докато бащата на Клотер даваше сума ти напътствия на хамалите, ние с Клотер отидохме в неговата стая.

Стаята на Клотер беше на вили и могили — имаше кашони със слама навсякъде и мебелите бяха струпани в един ъгъл заедно с разглобеното легло. Вратичките на долапите зееха и рафтовете бяха празни.

— Ти ли сложи всичко по кашоните? — попитах Клотер.

— Не — отвърна Клотер. — Това е работа на хамалите. Нали виждаш, те слагат нещата в кашоните заедно с купища слама.

— Я гледай! — провикна се Мексан. — Твоята пожарна!

Извадихме пожарната кола от кашона, върхът е, нищо че батерията е свършила, и Клотер ни каза, че се сдобил с един замък с индианци, дето не ни го бил показвал все още, подарила му го леля му Йоридис. Цяло чудо видяхме да изровим замъка и Рюфюс успя да го измъкне от дъното на един от кашоните.

— Ще върнем сламата обратно в кашоните — рече Клотер. — И да остане по пода, не е страшно. Нали вече не живеем тук.

Биваше си го замъка на Клотер, с индианци и каубои, и имаше освен това сума ти малки автомобилчета, дето не ги знаех.

— Ами корабът ми? Видяхте ли ми кораба? — попита Клотер.

Помогнахме на Клотер да сложи отново мачтата с платната, понеже, за да прибере кораба в кашона, се беше наложило, разбира се, да размонтира мачтата.

— Я кажи — попита Жоашен — къде ти е електрическото влакче? Не виждам електрическото ти влакче. Хубаво, че проверихме!

— А, не — отвърна Клотер. — Електрическото влакче е в друг кашон, хамалите вече го натовариха на камиона. Защото електрическото влакче беше в гардероба в спалнята на нашите, откакто баща ми ми го конфискува последния път, като ме отстраниха от училище.

— Само че — забеляза Рюфюс — оставиш ли влакчето в този кашон, в новия апартамент вашите ще го сложат отново в своя си гардероб. Докато ако го сложиш в някой от твоите кашони, ще си остане при теб.

Клотер рече, че Рюфюс е прав, и ме помоли да го придружа до долу, за да помоли хамалите да си му върнат влакчето.

На тротоара майката на Клотер все така обясняваше на хамалите за вратичката на шкафа. И после, като видя Клотер, се опули страшно.

— Какво правиш тук на тротоара? — рече майка му на Клотер. — Кой ти е позволил да слезеш?

— Ами дойдох да взема влакчето — рече Клотер.

— Влакчето ли? — учуди се майката на Клотер. — Какво влакче?

— Електрическото влакче — поясни Клотер, — щото ако го оставя във вашия кашон, пак ще го приберете във вашия шкаф, пък аз ще го сложа в моя кашон, щото не е честно да държите в новия апартамент неща, дето сте ми ги конфискували в стария, и така ще мога да си играя с моето влакче в дневната.

— Не разбирам нищо какво ми приказваш — кресна майката на Клотер — и ще съм ти признателна, ако ме оставиш на мира и се върнеш горе незабавно!

И понеже майката на Клотер нямаше вид да се шегува, качихме се пак в апартамента и чухме бащата на Клотер да крещи. И щом влязохме в Клотеровата стая, Клотеровият баща рече на Клотер:

— А, ето те и тебе! А бе ти съвсем си откачил, честна дума! Почти си опразнил кашоните! Погледни каква бъркотия! Помогни ми да върна всичко на място и ще си говорим пак по-късно! Хайде де!

Клотер и баща му се заловиха да върнат нещата и сламата по кашоните и после влязоха двама хамали и не останаха доволни.

— Ама какви ги вършите? — попита единият от хамалите. — За какво толкоз се трудихме?

— Ще върнем всичко на място — рече Клотеровият баща.

— Ние си измиваме ръцете — заяви хамалинът. — Не поемаме отговорност, ако вие ще опаковате! Понеже ние сме свикнали.

— Не стойте тук, дребосъци — рече другият хамалин.

Тогава бащата на Клотер ни изгледа, изпъшка и ни рече:

— Правилно, правилно. Вървете си у дома, деца. И без това е късно и скоро ще тръгнем за новия апартамент. И ще се наложи да си легнем рано, Клотер, че утре ще трябва пак да сложим всичко в ред.

— Ще дойдем да ви помогнем, стига да искате — казах.

Тогава бащата на Клотер постъпи направо страхотно. Рече, че понеже утре е неделя и така добре сме се потрудили, щял да даде пари на Клотер да ни заведе на кино.

Чертите

В междучасието мирно и тихо си играехме на дилижанс и на индианци. Рюфюс и Йод се правеха на коне, Мексан и аз ги държахме за коланите и бяхме кочияшите на дилижанса. Другите бяха индианците и ни нападаха.

Луда веселба падаше, особено когато Йод перна с юмрук Жоашен по носа и Жоашен се развика, че конете нямат право да раздават юмруци.

— Защо не? — попита Рюфюс.

— Ти си кон, мълчи! — извика Клотер и Рюфюс го зашлеви.

Всички се биехме, крещяхме, забавлявахме се страхотно, беше върхът.

После се появи Бульона. Бульона е нашият възпитател… Истинското му име е господин Дюбон, има мустаци и с него не вървят маймунджилъци.

— Погледнете ме право в очите всички до един — рече Бульона. — Защо измисляте винаги груби и глупави игри? Всяко междучасие все същото! Защо не си играете на умни, спортсменски, действително развлекателни игри? Когато аз бях на вашите години, в училище (където бях първенец) с другарчетата ми не се държахме като диваци и се радвахме на уважението на нашия възпитател, към когото изпитвахме, както подобава, най-голям респект. И въпреки това много се забавлявахме.

— С какво? — поинтересува се Алсест.

— С какво кой? — рече Бульона, като се пулеше.

— Ми вие с вашите другарчета — отвърна Алсест и Бульона въздъхна тежко.

— Ами да речем, играехме си на черти. Това е извънредно забавна игра и съвсем не груба.

— И как се играе, гос’дине? — попитах аз.

— Ще ви покажа — рече Бульона.

Бульона извади парче тебешир от джоба си и нарисува черта в единия край на двора и после нарисува още една черта в другия край на двора.

— Така — каза Бульона, — сега ще се разделите на два лагера. Никола̀, Алсест, Йод и Жофроа, ще застанете до оная черта там. Рюфюс, Жоашен и Мексан, вие ще стоите до ей тая черта тук.

Всички отидохме да заемем местата си освен Йод.

— Хайде, Йод — подкани го Бульона, — вас чакаме.

— Не искам да съм в един лагер с Жофроа — запротестира Йод. — Вчера той игра нечестно и ми взе две топчета.

— Кажи по-скоро, че не знаеш как се играе! — извика Жофроа.

— Искаш ли юмрук по носа? — попита Йод.

— Тишина! — изкрещя Бульона. — Добре. Тогава, Йод, вие ще идете на мястото на Клотер, който пък ще заеме вашето място в отбора на Жофроа.

— А, не! — изрева Жоашен. — Ако Йод дойде в нашия отбор, не играя. Той ме перна с юмрук по носа, като беше кон, а нямаше право!

— Ъ… — измънка Мексан, — съгласен съм да заема мястото на Жофроа, тогава Йод ще отиде на негово място в отбора, където е бил Жофроа, обаче понеже Жофроа вече няма да е там, няма да има караници.

— Идвам с тебе — рече Клотер, — двамата сме отбор!

— Аз също — рече Жоашен, — понеже Мексан бяга бързо, ще спечелим.

— Тогава пък аз ще остана сам — каза Рюфюс, — идвам с вас.

И така всичките се озовахме до едната черта. Бяхме страхотен отбор, само дето вече нямаше противников отбор, пък това определено не е в интерес на играта.

— А, не, момент — изкрещя Йод. — Ако Жофроа иска да остане в отбора, да ми върне моите си топчета, ако ли не, да…

— Тишина! — викна Бульона, чието лице беше цялото почервеняло. — Никола̀, Алсест, Йод и Жофроа — до тази линия! Рюфюс, Клотер, Жоашен и Мексан — до другата! И първия, който проговори, ще го накажа да остане след часовете в четвъртък. Ясно ли е?

Подчинихме се, понеже вече ви казах, че с Бульона маймунджилъци не вървят.

— Така! — рече Бульона. — Ето как се играе на черти: първият играч от първия отбор, тоест Алсест, прави крачка напред, за да предизвика първия играч от втория отбор, тоест Рюфюс. Рюфюс се затичва подир Алсест и трябва да се опита да го плени. Обаче вторият играч от първия отбор, Йод, се затичва подир първия играч от втория отбор — Рюфюс, и така нататък. Разбрахте ли?

— Какво да разберем, гос’дине? — попита Клотер.

Бульона почервеня дори повече отпреди и после каза, че ще почнем играта и така ще се научим моментално.

— Алсест, започнете! — рече Бульона.

— Ама аз тъкмо си ям филията с конфитюр — отвърна Алсест.

Бульона прекара длан по лицето си и каза:

— Алсест, за последен път — започнете! Ако ли не, ще ви накажа да се явявате в училище през цялата ваканция!

Алсест тогава пристъпи към другия отбор, както си гризеше филията.

— Добре, Рюфюс, тичайте подир него — изкрещя Бульона. — Опитайте се да го плените, като го уловите за ръкава.

Рюфюс се завтече към Алсест и го улови за ръкава.

— И сега какво да го правя, гос’дине? — попита Рюфюс.

— Ама, Алсест, вие трябваше да избягате! — кресна Бульона. — Сега сте пленник! По-живо, дявол да го вземе!

— Гос’дине, гос’дине, Йод ме бие! — разпищя се Жофроа.

— Ти си не само мошеник, ами и доносник! — кресна Йод.

Бульона се втурна да ги разтървава и Клотер тръгна по него.

— Какво правиш тук? — попита Бульона.

— Ами… схванах я вашата игра — рече Клотер. — Ще предизвикам Никола̀ да тича подир мен…

И бам! Една топка удари Клотер по гърба.

— Кой хвърли тази топка? — разкрещя се Бульона.

— Аз! — рече Жоашен. — Клотер е мой пленник.

— Тъпчо — рече Клотер, — това е, когато играем на „ловец и дивеч“! Не когато играем на черти. И освен това не е необходимо да ме пленяваш, нали сме в един отбор!

— Не искам да съм в един отбор с теб! — писна Жоашен.

Тогава Клотер се извърна, за да иде да каже някои неща на Жоашен, а пък аз се възползвах да изтичам да го сграбча за ръкава и да го пленя.

— Добре го даваш! — каза Рюфюс.

— Ти си кон, мълчи! — викна Клотер, който не искаше да го отведа. — Ама че мошеник! — и ми лепна един шамар.

— Тъй, изядох си филията, можем да почваме — рече Алсест.

Никой обаче не го послуша — всичко живо беше заето да се бие и да се киска. А после би звънецът.

— Строй се, и да не ви чувам повече! — разпореди Бульона, на когото и бялото на очите бе почервеняло.

Чудна работа, този път междучасието ми се стори много по-кратко от друг път. Може би задето така добре се забавлявахме.

Понеже играта на черти си я бива! Между нас казано обаче, надали на възпитателя Бульона му е било често до смях с игри като тази!…

Бонбон

Днес следобед, като се прибрах от училище, мама ми каза:

— Никола̀, след закуска бъди така добър и иди ми купи половинка пудра захар.

Мама ми даде парички и аз отидох в бакалията страшно доволен, понеже много обичам да услужвам на мама, а и понеже господин Компанѝ, собственикът на бакалницата, е голяма работа и като ме види, винаги ми дава по нещо, най-любими са ми натрошените бисквитки на дъното на голямата кутия, нищо им няма, много са си хубави.

— Я виж ти, Никола̀! — рече господин Компанѝ. — Тъкмо навреме идваш. Ще ти дам нещо страхотно!

И господин Компанѝ се наведе зад тезгяха си и като се изправи, държеше в ръце едно коте. Съвсем мъничко котенце, голям сладкиш, което си спеше.

— Това е един от синовете на Бишкот — рече ми господин Компанѝ. — Бишкот роди четири дечица, а не мога да ги задържа всичките. И понеже не обичам да убивам животинки, предпочитам да ги подаря на послушни малки момченца като теб. Така че си задържам трите, а на теб подарявам Бонбон. Ще го храниш с мляко и ще се грижиш добре за него.

Бишкот е котката на господин Компанѝ. Много е тлъста и все спи на витрината, никога не бута кутиите и дава да я галят, не драска и мърка „мърррр“.

Не мога да ви опиша колко бях доволен. Взех Бонбон на ръце, толкова беше топличък, и си тръгнах тичешком. И чак после се върнах за половинката пудра захар.

Когато влязох вкъщи, извиках:

— Мамо! Мамо! Погледни какво ми подари господин Компанѝ!

Като видя Бонбон, мама ококори очи, постави отгоре вежди и каза:

— Ами че това е коте!

— Да — и поясних: — Нарича се Бонбон, син е на Бишкот, пие мляко и ще го науча да прави фокуси.

— Не, Никола̀ — рече ми мама. — Сто пъти ти казах, че не искам животни у дома. Вече ми донесе куче, след това попова лъжичка и всеки път ставаха драми. Казах не, значи не! Ще върнеш това животно на господин Компанѝ!

— О, мамо! Хайде ма, мамо! — писнах.

Но мама нищо не пожела да знае, тогава аз се разплаках, казах, че няма да остана вкъщи без Бонбон, че ако отнеса обратно Бонбон на господин Компанѝ, господин Компанѝ ще убие Бонбон, а ако господин Компанѝ убие Бонбон, и аз ще се самоубия, че никога не ми позволяват да правя нищо вкъщи и че на приятелите ми им позволяват у дома сума ти неща, които на мен ми забраняват.

— Добре де — каза ми мама, — много е просто. Щом на другарчетата ти всичко им е разрешено, дай това коте на някое от тях. Понеже тук то няма да остане и ако продължаваш да ми надуваш главата, ще си легнеш гладен тази вечер. Ясно ли е?

Тогава, като видях, че нищо не помага, излязох с Бонбон, който си спеше, и взех да се чудя кое от приятелчетата да помоля да го вземе. Жофроа и Жоашен живеят много далеч, Мексан пък има куче и не мисля, че Бонбон ще си падне по кучето на Мексан. Та затова отидох у Алсест, който е добро приятелче и все яде. Когато дойде да ми отвори вратата, Алсест беше с вързана около врата салфетка и с пълна уста.

— Точно закусвам — каза ми той, като плюеше трохи на всички посоки. — Какво искаш?

Показах му Бонбон, който взе да се прозява, и му казах, че му го подарявам, че се казва Бонбон, пие мляко и често ще идвам да го навестявам.

— Коте? — рече Алсест. — Не. Ще бера ядове с нашите. Пък и котката ходи в кухнята и изяжда сума нещо, ако не я държиш под око. Ще ми изстине какаото, чао!

И Алсест хлопна вратата. Тогава с Бонбон отидохме у Рюфюс. Отвори ми майката на Рюфюс.

— Искаш да говориш с Рюфюс ли, Никола̀? — попита ме тя, вперила очи в Бонбон. — Работата е там, че той си пише домашните… Добре де, почакай, ще го повикам.

Тя си влезе и после Рюфюс се появи.

— Ау, какво сладко котенце! — възкликна, като видя Бонбон.

— Нарича се Бонбон — обясних му аз. — Пие мляко. Подарявам ти го, обаче ще трябва да ме пускаш да идвам да го виждам от време на време.

— Рюфюс! — провикна се Рюфюсовата майка отвътре.

— Почакай, идвам — каза ми Рюфюс.

Той си влезе, чух го, че говори с майка си и когато се върна, не се смееше.

— Не — каза ми.

И тръшна вратата. На мен пък започваше да ми докривява заради Бонбон, който отново бе заспал. Тогава се отбих у Йод и самият Йод дойде да ми отвори.

— Казва се Бонбон — рекох. — То е коте, пие мляко, подарявам ти го, ще трябва да ме пускаш да идвам да го навестявам и Рюфюс и Алсест не го искат заради техните.

— Пффф! — каза Йод. — Аз вкъщи правя каквото си искам. Нямам нужда от позволение. Ако ми се прииска да си взема коте, вземам си!

— Ами тогава го вземи — рекох.

— Повече от ясно — рече ми той. — Съвсем сериозно!

И аз му връчих Бонбон, който пак се прозя, и си тръгнах.

Когато се прибрах вкъщи, бях доста умърлушен, понеже си го харесвах Бонбон. А и Бонбон изглеждаше адски умничък.

— Слушай, Никола̀ — каза ми мама. — Недей да се мусиш така, на това животинче нямаше да му е добре тук. Сега ми направи удоволствие да не мислиш повече за него и се качи да си пишеш домашните. За вечеря ще има вкусен десерт. И най-вече, най-вече — нито дума за всичко това на баща ти. Много е уморен напоследък и не ми се ще да му досаждаме с разни случки, като се прибере у дома. Поне една вечер да имаме мира.

На масата, по време на вечерята, татко впери в мен очи и ме попита:

— Какво има, Никола̀? Не ми се виждаш особено весел. Какво става? Ядове в училище ли?

Мама ме изгледа страшно, та казах на татко, че ми няма нищо, че съм много уморен напоследък.

— Аз също — рече татко. — Сигурно е от смяната на сезона.

А после на вратата се позвъни и тъкмо да стана да отворя — харесва ми да ходя да отварям вратата, — татко ми каза:

— Остави, аз ще ида.

Татко се запъти и после, като се върна, държеше двете си ръце зад гърба, с грейнала усмивка на лицето, и ни рече:

— Познайте какво донесе Клотер за Никола̀.

Не ни посрамиха

Днес следобед нашите татковци и майки ще идват на посещение в училище и ние в клас бяхме на тръни. Учителката ни обясни, че директорът ще приеме нашите татковци и майки в кабинета си, ще си поприказва с тях и после ще ги доведе в нашата класна стая.

— Ако обещаете да сте много послушни — рече учителката, — няма да ви изпитвам, докато родителите ви са тук, да не ви посрамя пред тях.

Ние обещахме, то се знае, и бяхме страшно доволни, без Анян, който е отличникът на класа и му се щеше да го изпитат пред татковците и майките. То на него не му е хич весело де, защото учи по цял ден; ето защо — в това е номерът — знае винаги всичко. А после учителката рече, че посещението на родителите не е причина да чакаме със скръстени ръце, и ни каза да намерим отговора на задачата, дето ще я напише на черната дъска. Беше ужасно гадна задача за един земеделски стопанин, който имал сума ти черни кокошки и сума ти бели кокошки, които снасяли сума ти яйца, и всеки път ни разясняваха колко снасяли черните кокошки и колко снасяли белите кокошки, а ние трябваше да отгатнем колко яйца са снесли всичките кокошки за час и четирийсет и седем минути.

И после, едва-що учителката бе привършила с писането на задачата, вратата на класната стая се отвори и директорът нахълта заедно с нашите татковци и майки.

— Клас стани! — каза учителката.

— Клас седни! — каза директорът. — Ето къде се учат вашите деца. Смятам, че повечето от вас вече познават тяхната класна ръководителка…

И учителката се здрависа с нашите татковци и майки, които се усмихваха наляво и надясно и ни поздравяваха, като мърдаха пръсти, мигаха с очи или кимаха с глави. Имаше сума ти народ в класа, нищо че не всички татковци и майки бяха тук. Таткото на Рюфюс, който е полицай, не могъл да дойде, понеже било негов ред да охранява полицейския участък. Не бяха също така таткото и майката на Жофроа. Таткото на Жофроа обаче, който е зверски богат и зверски зает, беше изпратил Албер, шофьора. Таткото на Анян пък не могъл да дойде, понеже май работи без прекъсване човекът, даже в събота следобед. Затова пък моят татко и моята майка бяха тук и ме гледаха развеселено. Мама бе цялата в розово и адски хубава; бях от горд по-горд.

— Струва ми се, госпожице — рече директорът, — че бихте могли да кажете няколко думи на тези господа и дами за напредъка на вашите ученици… Да ги поздравите или да ги укорите според случая.

Всичко живо прихна да се смее, освен таткото и майката на Клотер, който е последен в класа и опрат ли нещата до училище, на Клотерови хич не им е до смях.

— А сега — рече учителката, — трябва с удоволствие да кажа, че през този месец вашите деца действително положиха усилия, постараха се както по отношение на уроците, така и на дисциплината. Много съм доволна от тях и съм сигурна, че онези, които мъничко изостават, ще побързат да догонят другарчетата си.

Майката и таткото на Клотер изгледаха на кръв Клотер, обаче ние бяхме ужасно доволни, понеже беше супер това, което каза учителката.

— Може да продължите урока си, госпожице — рече директорът, — сигурен съм, че родителите на вашите ученици ще се радват да ги видят как работят в клас.

— Всъщност — поясни учителката — аз им дадох да решат една малка задачка. Току-що написах условието на дъската…

— Тъкмо това гледах — каза таткото на Клотер, — не ми се вижда лесна задачката…

— Отговорът е 362 яйца — обади се таткото на Алсест.

Тогава всички татковци и майки се обърнаха към таткото на Алсест, един дебел господин с много гуши. После таткото на Жоашен каза:

— Не искам да ви противореча, драги господине, но на пръв поглед ми се струва, че грешите… Позволете…

И той извади тефтерче от джоба си и написа нещо с химикалката си.

— Я да видим… я да видим — упорстваше таткото на Жоашен. — Черните кокошки снасят на всеки четири минути… Има девет черни кокошки…

— 362 яйца — рече таткото на Алсест.

— 7420 — каза таткото на Жоашен.

— Не е вярно! 412 — обади се таткото на Мексан.

— Как стигате до този отговор? — попита таткото на Йод.

— По алгебричен път — отвърна таткото на Мексан.

— Какво? — скочи майката на Клотер. — Дават им алгебрични задачи? На техните години? Сега разбирам защо изостават.

— Нищо подобно — възрази таткото на Алсест, — това е най-фасулска аритметична задача. Прави 362 яйца.

— Може да е фасулска, драги господине — рече таткото на Мексан с пресилено любезна усмивка, — това не пречи да бъркате.

— Да бъркам? Как бъркам? Къде бъркам? — попита таткото на Алсест.

— Госпожице! Госпожице! — рече Анян, като вдигна пръст.

— Тишина, Анян! — кресна учителката. — Ще вземете думата по-късно.

Изглеждаше притеснена учителката.

— Аз пък ги изкарвам 412 яйцата — каза татко на таткото на Мексан, — както и вие, драги господине.

— Ха! — рече таткото на Мексан. — Ама че разбира се, ще ти извади очите… Ох… Почакайте за миг… Объркал съм при смятането… Прави 4120 яйца… Сбъркал съм мястото на десетичната запетая!

— Я! Аз също! — каза татко. — Точно така — 4120 яйца е отговорът.

— Каквото и да казвате, но задачата е много мъчна — обади се майката на Клотер.

— Нищо подобно — възрази таткото на Алсест, — ето как разсъждавам аз…

— Госпожице! Госпожице! — извика Анян. — Аз го сметнах…

— Тихо, Анян! — рече учителката, като се блещеше.

И това нас ни учуди, понеже тя не се кара често на Анян, който й е любимец. А после учителката каза на нашите татковци и майки, че сега са видели какво правим в клас и е сигурна, че до един ще получим добри оценки на контролните. Директорът пък рече, че е време да си ходят, и татковците и майките се ръкуваха с учителката, а на нас ни се усмихнаха. Таткото и майката на Клотер за сетен път го изгледаха кръвнишки и всички си тръгнаха.

— Бяхте много послушни — похвали ни учителката. — За награда не се морете да решавате задачата.

И избърса черната дъска, и после, понеже звънецът изби за междучасие, ние излязохме. Не всички, защото учителката рече на Анян да остане, имала да му говори.

А ние в двора си казахме, че учителката вярно постъпи страшно мило, дето спази обещанието си и не ни посрами пред нашите татковци и майки.

Биографии

Рьоне Госини

„Роден съм на 14 август 1926 г. в Париж и тутакси се залових да раста. Следващият ден беше 15 август и си останахме у дома.“ Семейството му емигрира в Аржентина, където той завършва средното си образование във Френския колеж на Буенос Айрес: „В училище бях истински калпазанин. Но тъй като се учех по-скоро добре, не ме изключваха.“ Кариерата си започва в Ню Йорк.

Когато се връща във Франция в началото на петдесетте, изпод перото му се раждат цяла поредица легендарни герои. Госини замисля приключенията на малкия Никола̀ заедно с Жан-Жак Семпе, като изобретява детски език, който става причина малкият палавник да се прочуе по света. След това Госини създава Астерикс заедно с Албер Юдерзо. Успехът на дребничкия гал е феноменален. Приключенията на Астерикс, преведени на 107 езика и диалекта, са сред най-четените произведения по света. Редом с това плодовитият автор осъществява „Лъки Люк“ (Lucky Luke) заедно с Морис, „Изногуд“ (Iznogoud) с Табари, „Откачалките“ (Les Dingodossiers) с Готлиб и т.н.

Начело на вестник „Пилот“, предизвиква истинска революция в комикса, като го издига до ранга на „девето изкуство“.

В киното Госини създава студиата „Идефикс“ заедно с Юдерзо и Дарго. Осъществява няколко шедьовъра на анимацията — „Астерикс и Клеопатра“, „Дванайсетте подвига на Астерикс“, „Дейзи Таун“ и „Братя Далтон“. Посмъртно му е присъдена награда „Сезар“ за цялостно кинематографично творчество.

На 5 ноември 1977 г. Рьоне Госини умира на 51-годишна възраст. Ерже[1] заявява: „Тентен се прекланя пред Астерикс.“ Неговите герои са го надживели и много от изразите му са преминали във всекидневната ни реч: „бягам по-бързо от сянката си“, „на краставичар краставици да продаваш“, „намирам някому цаката“, „тия римляни са луди“[2]…

Гениален сценарист, в приключенията на малкия Никола̀, пакостник, който върши бели с подкупваща наивност, Госини достига върха на своя талант. Това го кара да каже: „Изпитвам особена нежност към този герой.“

Жан-Жак Семпе

„Когато бях малък, пакостите в училище бяха единственото ми развлечение“. Семпе е роден на 17 август 1932 г. в Бордо. По-скоро слаб ученик, изключен за лошо поведение от „Колеж модерн“ в Бордо, той сменя различни професии: момче за всичко при един търговец на вино, ръководител в детски летен лагер, помощник в кантора.

Осемнайсетгодишен, отбива преждевременно военната си служба и заминава за Париж. Обикаля редакциите и през 1951 г. продава първата си рисунка на вестник „Сюд-Уест“. Срещата му с Госини съвпада с началото на светкавична кариера като „вестникарски карикатурист“. С малкия Никола̀ създава незабравима галерия от портрети на ужасни хлапета, населяващи въображението ни до ден-днешен. Успоредно с приключенията на малкия ученик дебютира в „Пари Мач“ през 1956 г. и сътрудничи на множество списания.

Първият му албум с карикатури „Няма нищо просто“ се появява през 1962 г. Следват трийсетина други шедьовъра на хумора, великолепно отразяващи умилено ироничното му възприятие за нашите и на света недъзи.

Създател на Марселен Кайу, на Раул Табюрен, както и на господин Ламбер, неговият талант на наблюдател, съчетан с невероятен усет за комичното, го правят един от най-големите френски карикатуристи от последните четирийсет години.

Освен собствените си албуми е илюстрирал „Катрин Сертитюд“ от Патрик Модиано, а също и „Историята на господин Зомер“ от Патрик Зюскинд.

Семпе е един от малцината френски художници, илюстрирали кориците на престижния „Ню Йоркър“, и днес всяка седмица разсмива хиляди читатели от страниците на „Пари Мач“ „Фигаро Литерер“ и други.

Той с въодушевление посреща появата на „Неиздавани истории за малкия Никола̀“ — развълнуван от това събитие, изненадан и развеселен от завръщането на малкия Никола̀.

Информация за текста

$id = 9605

$source = Моята библиотека

Издание:

Автор: Рьоне Госини; Жан-Жак Семпе

Заглавие: Малкият Никола̀ тръгва пак на училище

Преводач: Силвия Вагенщайн

Година на превод: 2011

Език, от който е преведено: френски

Издание: първо

Издател: ИК „Колибри“

Град на издателя: София

Година на издаване: 2011

Тип: повест

Националност: френска

Печатница: „Симолини“

Излязла от печат: 28.03.2011

Художник: Жан-Жак Семпе

Коректор: Евелина Попова

ISBN: 978-954-529-878-3

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/11473

1

Жорж Проспер Реми, по-известен като Ерже (1907–1983) — белгийски автор на комикси, създател на Тентен. — Б.пр.

2

Алтернативен превод: „тия смахнати римляни“, използван в изданието „Щуротиите на малкия Никола“ (Колибри, 2011) — Б.ел.кор.

Content

Рьоне Госини
Малкият Никола̀ тръгва пак на училище

Пак е време за училище.

Непобедимите

Училищният стол

Мили и свежи спомени

Къщата на Жофроа

Извинителни бележки

(1611–1673)

Зайче за чудо и приказ

Рожденият ден на Клотер

Най-после и ние ще си имаме!

Урокът

Новата

Клотер се мести

Чертите

Бонбон

Не ни посрамиха

Информация за текста

1