Гийом Мюсо

Парижката квартира

На Ингрид, на Натан

В разгара на зимата най-сетне научих, че е мен има непобедимо лято.

Албер Камю

Малчуганът

Късна съботна утрин в Лондон.

Още не го знаеш, но след по-малко от три минути ще се сблъскаш с едно от най-тежките изпитания в живота си. Изпитание, което ще те връхлети неочаквано и ще те нарани болезнено като изгаряне с нажежено желязо.

Сега се разхождаш спокойно в мола, който прилича на античен атриум. След десетте дъждовни дни небето е възвърнало своя красив тъмносин цвят. Слънчевите лъчи озаряват стъкления купол на универсалния магазин и настроението ти е приповдигнато. За да отбележиш началото на пролетта, ти дори си купуваш онази семпла, но елегантна червена рокля на бели точки, която ти беше грабнала окото още преди две седмици. Чувстваш се бодра, почти жизнерадостна. Денят се очертава да бъде приятен: първо, обяд с най-добрата ти приятелка Джул, после ходене на маникюр по женски, посещение на изложба в Челси, а вечерта — на концерта на Пи Джей Харви в Брикстън.

Безметежно плаване по лъкатушещата река на живота.

Само че внезапно го виждаш.

* * *

Русо момченце, облечено с дънково гащеризонче и морско- синьо палтенце. Около двегодишно или малко повече. Големи, светли, засмени очи зад очилата с цветни рамки. Изящни черти, загатнати върху кръглото кукленско личице, обрамчено от къси къдрици, ярки като копа слама, огряна от лятното слънце. Гледаш го известно време отдалече, но колкото повече се приближаваш към него, толкова повече си запленена от личицето му — девствена, все още недокосната от злото и страха територия. На тази муцунка виждаш единствено разнообразни възможности. Радост от живота, щастие в най-чист вид.

Сега и то те поглежда. На лицето му грейва съпричастна и искрена усмивка. Малчуганът с гордост ти показва металното самолетче, с което описва кръгове над главата си, стиснало го между пухкавите си пръстчета.

— Бръм, бръм…

Когато отвръщаш на усмивката му, започва да те обзема странна емоция. Бавната отрова на необяснимо чувство те изпълва цялата с непозната тъга.

Детето разперва ръце и започва да обикаля каменния фонтан, който изстрелва струи вода чак до купола на мола. За миг си помисляш, че то се е затичало към теб и ще скочи в обятията ти, но…

— Тати, тати! Видя ли, летя като самолет!

Вдигаш поглед и срещаш очите на мъжа, който хваща момченцето в движение. Ледено острие пронизва гърдите ти и сърцето ти направо спира.

Познаваш този мъж. Преди пет години двамата имахте любовна връзка, която продължи повече от година. Заради него ти напусна Париж, за да живееш в Манхатън, и смени работата си. В продължение на шест месеца дори се опитвахте да си направите бебе, което така и не се случи. След това той се върна при бившата си съпруга, от която вече имаше едно дете. Ти направи всичко възможно да го задържиш, но усилията ти се оказаха напразни. Преживя болезнено този период и точно когато смяташе, че си успяла да затвориш тази страница от живота си, го срещаш днес и това направо ти разбива сърцето.

Сега си обясняваш обзелото те вълнение. Казваш си, че това дете можеше да е ваше. Това дете трябваше да е ваше.

Мъжът те познава веднага и не избягва погледа ти. По съжалението, което се изписва на лицето му, се досещаш, че е изненадан колкото и ти, и се чувства неудобно, леко засрамен. Мислиш, че ще дойде да говори с теб, но той покровителствено прегръща детето си и като преследван от кучета елен бърза да ти обърне гръб.

— Хайде, Джоузеф, тръгваме.

Докато бащата и синът се отдалечават, ти не вярваш на ушите си. Джоузеф е едно от имената, които бяхте обсъждали за вашето бъдещо дете. Очите ти се замъгляват. Чувстваш се ограбена. Връхлита те страшна умора, от която известно време не можеш да помръднеш от мястото си, стоейки объркана, поразена, със свито гърло.

* * *

С огромно усилие на волята стигаш до изхода на магазина. Ушите ти бръмчат, движиш се като автомат, сякаш крайниците ти са пълни с олово. Край парка Сейнт Джеймс успяваш да вдигнеш ръка, за да спреш едно такси, и трепериш по целия път, борейки се с мрачните мисли, които те връхлитат, питайки се какво ти става.

Щом се прибираш в апартамента си, отиваш направо в банята, за да пуснеш да се пълни ваната. Като влизаш в спалнята, не включваш лампата. Все още облечена, се просваш безжизнено на леглото си. Не можеш да се отървеш от образа на детето със самолетчето и скоро цялото отчаяние, което те бе обзело при срещата ти с бившия ти възлюбен, се превръща в ужасно чувство за празнота. Празнота, от която ти се свива сърцето. Разплакваш се, разбира се, но си казваш, че сълзите ще ти подействат пречистващо и че кризата ще отмине от само себе си. Обаче болката се задълбочава, засилва се и те залива като огромна вълна, която разбива всичките ти задръжки, като освобождава натрупаните с годините неудовлетвореност, негодувание, излъгани надежди, отваряйки рани, които смяташе за зараснали.

Не след дълго усещаш как паниката като студена хидра пропълзява в теб. Скачаш от леглото. Сърцето ти бие лудо. Вече си имала подобен пристъп преди няколко години и нещата не бяха свършили добре. Въпреки тази мисъл не можеш да спреш неизбежното. Разтърсвана от неконтролируеми тръпки, отиваш, залитайки, до банята.

Аптечката. Хапчетата. Лягаш във ваната, която вече прелива, макар че си полуоблечена. Водата е прекалено гореща или прекалено студена — не можеш да прецениш, а и не те интересува. Гърдите ти са стегнати като в менгеме. В корема ти е зейнала бездна. Пред очите ти чернее, погледът ти е замъглен от безнадеждна скръб.

Дори не осъзнаваш, че си стигнала до ръба. Вярно е, че през последните години си малко объркана и отдавна си разбрала, че животът е крехък. Но не очакваш, че точно днес ще загубиш почва под краката си и толкова бързо ще рухнеш. Ала преди всичко не подозираш, че във вените ти тече този кален поток, тази отровна чернота, това отчаяние. Това усещане за вечна самота, което внезапно се е пробудило и те измъчва.

* * *

Флаконите с лекарства се полюшват на повърхността на водата като кораби при безветрие. Отваряш ги и поглъщаш капсулите с шепи. Но това не е достатъчно. Трябва да свършиш нещата докрай. След това вземаш бръснача, поставен на ръба на ваната, и прокарваш острието му по кожата на сгъвката на лакътя.

Винаги си се борила упорито, но днес вече не са ти останали никакви сили, защото твоят враг те е сграбчил здраво и те познава по-добре, отколкото се познаваш ти самата. Преди да си прережеш вените, си спомняш иронично за голямата радост, която бе изпитала тази сутрин, виждайки слънцето през прозореца.

След това настъпва онзи странен и успокояващ момент, когато си даваш сметка, че заровете са хвърлени и че си поела по пътя, от който няма връщане. Съзерцаваш като хипнотизирана неописуемо красивите арабески, които изтичащата от ръцете ти кръв рисува във водата. Усещайки, че си отиваш, си казваш, че поне вече няма да изпитваш болка, и тази мисъл е безценна за теб.

Докато дяволът те понася към огнените си владения, пред очите ти отново изплува образът на малчугана. Виждаш го на някакъв плаж край морето — може би в Гърция или в южната част на Италия. Ти си близо до момченцето, толкова близо, че дори долавяш носещото се от него ухание — ухание на пясък и на зряла пшеница, което ти действа успокояващо като лекия ветрец в лятна вечер.

Когато то вдига глава към теб, с вълнение се любуваш на красивото му личице, чипото му носле и раздалечените му предни зъбчета, които правят усмивката му неустоима. Момченцето разперва ръце и започва да кръжи около теб.

— Мамо, виж, летя като самолет!

Посред зима

Вторник, 20 декември

1. Парижкият синдром

Париж винаги е добра идея!

Одри Хепбърн („Сабрина“, 1954 г., реж. Б. Уайлдър)

1

Летище „Роаси — Шарл дьо Гол“, салон „Пристигащи“.

Нещо като ада на земята.

В залата за паспортен контрол стотици пътници се бяха наредили плътно на дълга опашка, която се виеше като дебела боа. Гаспар Кутанс се загледа към плексигласовите кабини, намиращи се на двайсет метра пред него. Зад редицата гишета имаше само двама нещастни гранични полицаи, които обработваха документите на огромния поток от пътници. Гаспар раздразнено въздъхна. Всеки път, когато стъпваше на това летище, се питаше как държавните служители могат да си затварят очите за опустошителните последици, които тази отвратителна картина нанасяше върху имиджа на Франция.

Той преглътна мъчително. На всичко отгоре цареше нетърпима горещина. Влажният и застоял въздух бе пропит с ужасната миризма на пот. Гаспар стоеше между тийнейджър с вид на рокер и група азиатци. Напрежението беше осезаемо — замаяни от часовата разлика и изтощени от десет или петнайсетчасов полет, пътниците с лица на зомбита с раздразнение откриваха, че страданията им далеч не са приключили.

Мъките бяха започнали веднага след кацането. Самолетът му от Сиатъл бе пристигнал навреме — беше се приземил малко преди 9 часа сутринта, — но пасажерите трябваше да чакат повече от двайсет минути, докато той бъде свързан с пътническия ръкав, за да могат да слязат от него. Последва безкраен преход през занемарени коридори. Изнервящо лутане, за което немалък дял имаха объркващите указателни табели, слизане по повредени ескалатори, на които човек можеше да си счупи краката, блъсканица в претъпкания автобус, за да бъдат затворени най-накрая като добитък в тази мрачна зала. Добре дошли във Франция!

С пътна чанта на рамо, Гаспар бе плувнал в пот. Имаше чувството, че е изминал три километра, откакто бе слязъл от самолета. Напълно изтощен, се запита какво изобщо прави тук. Защо всяка година се обрича на едномесечна изолация в Париж, за да напише новата си пиеса? Той се засмя нервно. Отговорът беше прост и пределно ясен като лозунг: „Техника на писане във враждебна среда.“ Всяка година на една и съща дата неговата литературна агентка Карън му наемаше къща или апартамент, където можеше да работи на спокойствие. Гаспар толкова мразеше Париж, особено по Коледа, че нямаше никакъв проблем да стои затворен по двайсет и четири часа на ден. В резултат на това пиесата се пишеше сама или почти сама. Във всеки случай, в края на януари текстът му винаги беше готов.

Опашката напредваше отчайващо бавно. Чакането се превърна в изпитание. Превъзбудените деца тичаха с писъци между бариерите, двойка възрастни хора се държаха един за друг, за да не паднат, едно бебе повърна изпитото мляко на гърдите на майка си.

„Скапани коледни празници!“, въздъхна Гаспар, поемайки голяма глътка от мръсния въздух. Като забеляза недоволството по лицата на другарите си по нещастие, той си спомни една статия за „Парижкия синдром“, която беше чел в някакво списание. Според нея всяка година десетки японски и китайски туристи постъпвали в болница и често се прибирали у дома поради тежките психични разстройства, причинени от първото им посещение на френската столица. Едва стъпили на френска земя, тези туристи започвали да страдат от странни неразположения — делириум, депресия, халюцинации, параноя. С течение на времето психиатрите намерили обяснение: неразположението на туристите се дължало на огромната разлика между въображаемата им представа за Града на светлината и действителността. Те смятали, че ще видят прекрасния свят на Амели Пулен, света, възхваляван във филмите и рекламите, а вместо това попадали в един суров и враждебен град. Париж от техните фантазии — градът на романтичните кафенета, букинистите по бреговете на Сена, хълма Монмартър и Сен Жермен де Пре-се сгромолясвал, сблъсквайки се с реалността: повсеместна мръсотия, джебчии, липса на сигурност, грозота на големите градски комплекси, остарял обществен транспорт.

За да се отърси от тези мисли, Гаспар извади от джоба си няколко сгънати листа, съдържащи описанието и снимките на позлатения затвор — бившето студио на художника Шон Лоренц в 6-ти арондисман, който неговата агентка му беше наела. Заснетото създаваше впечатлението за просторно, светло и изпълнено с покой жилище, идеално място за писателския маратон, който го очакваше. Той обикновено се отнасяше с подозрение към снимките, но Карън бе посетила мястото и го беше уверила, че ще му хареса. „Дори нещо повече“, загадъчно бе добавила тя.

Само по-бързо да стигне там!

Гаспар чака още четвърт час, преди един от граничните полицаи да благоволи да погледне паспорта му. Супер нелюбезен, той нито го поздрави, нито му благодари, както и не отговори на пожеланието му за успешен ден, когато му върна документа за самоличност.

Ново недоумение пред указателните табели. Кутанс пое в грешната посока, преди да се върне обратно. Още една серия от ескалатори. Поредица от автоматични врати, които винаги се отваряха със закъснение. Той забързано мина отстрани на движещите се пътеки. Слава богу, че не бе имал глупостта да си регистрира багажа.

Вече не беше много далеч от изхода на ада. С усилие си проправи път през необичайно голямата тълпа, която изпълваше залата за пристигащи, като неволно блъсна една прегръщаща се двойка и прекрачи няколко спящи на пода пътници. В неговите очи въртящата се врата с надпис „Изход — Таксита“ над нея представляваше края на мъките му. Ето, още няколко метра и ще се отърве от този кошмар. Ще хване такси, ще си сложи слушалките и ще си отдъхне, слушайки пианото на Брад Мелдау и баса на Лари Гренадиър. След това, още този следобед, ще започне да пише и…

Дъждът охлади ентусиазма му. От катраненочерното небе се изливаха потоци вода, които плющяха по асфалта. Въздухът бе изпълнен с униние и безпокойство. Не се виждаше никакво такси. Само коли на жандармерията и дезориентирани пътници.

— Какво става? — попита той един носач, който стоически пушеше цигарата си до стоящия пепелник.

— Не знаете ли, господине? Има стачка.

2

По същото време на Гар дьо Hop Маделин Грийн слезе от влака „Евростар“, пристигащ от Лондон в 9:47 часа.

Първите й стъпки на френска земя бяха колебливи — младата жена се мъчеше да се окопити. Натежалите й крака се подгъваха от умора. Към умората се прибавяше замаяност, гадене и киселинен рефлукс, който изгаряше хранопровода й. Макар лекарят да я бе предупредил за страничните ефекти от лечението й, тя не си беше представяла, че ще прекара Коледа в такова плачевно състояние.

Струваше й се, че куфарът, който влачеше след себе си, тежи цял тон. Стърженето на колелцата му по бетонната настилка отекваше в главата й двойно по-силно, пронизваше мозъка й и усилваше мигрената, която я измъчваше, откакто се бе събудила.

Маделин спря рязко, за да издърпа догоре ципа на подплатеното си с агнешка вълна кожено яке. Беше плувнала в пот, но не спираше да трепери. Дишайки трудно, за момент си помисли, че ще припадне, но като стигна до края на перона, малко се поободри, сякаш трескавото оживление, което цареше на гарата, й даде стимул и я върна почти на мига към живота.

Въпреки немного добрата си репутация Гар дьо Hop винаги бе очаровала Маделин. В това, което за другите бе само плашещ хаос, тя усещаше концентрирана първична и заразителна енергия. Възприемаше я не като Двор на чудесата, а като непрестанно жужащ кошер. Място, където се пресичат хиляди човешки съдби, изтъкавайки огромна паяжина. Един забързан, опияняващ, прииждащ на вълни поток, който трябваше да съумееш да преодолееш, за да не се удавиш в него.

Гарата й приличаше на театрална сцена, претъпкана с актьори: туристи, редовни пътници, бизнесмени, жители на предградията, патрулиращи полицаи, амбулантни търговци, пласьори на дрога, сервитьори и продавачи от околните кафенета и магазини… Наблюдавайки този миниатюрен свят, похлупен от стъкления покрив, Маделин го оприличи на една от стъклените топки със снежинки, които нейната баба й носеше всеки път, когато се връщаше от пътуване. Гигантска жужаща топка, лишена от бляскавите си изкуствени снежинки, която всеки момент можеше да се спука под напора на кипящия в нея живот.

Щом излезе на улицата, тя бе посрещната от силните пориви на вятъра. Времето тук беше далеч по-лошо от това в Лондон — проливен дъжд, сиво небе, влажен и хладен въздух. Както й бе казал Такуми, десетки таксита блокираха достъпа до гарата. Измъчените пътници трябваше да вървят дълго, за да се качат на автобус или в частен автомобил. Пред една телевизионна камера стачкуващите таксиметрови шофьори и техните клиенти се бяха впуснали в безкрайна тирада от взаимни злостни нападки за радост на вестниците и новинарските канали.

Маделин побърза да заобиколи групата. „Защо не се сетих да си взема чадър?“, раздразнено си помисли тя, насочвайки се към булевард „Мажанта“. Тъй като вървеше в края на тротоара, една минаваща кола я оплиска с кална вода. Мокра и кипяща от яд, Маделин се спусна по улица „Сен Венсан дьо Пол“ и стигна до входа на едноименната църква. Там, зад волана на един микробус, паркиран на втори ред, я чакаше Такуми, който бе пристигнал навреме за срещата. Шареното му „Рено Естафет“ бе украсено с весел надпис, който контрастираше със заобикалящата го сивота: „Цветарски магазин „Необикновената градина“, ул. „Дьоламбр“ № 3 Б, 75014 Париж“. Когато го видя, тя му помаха и побърза да се качи в микробуса.

— Здравей, Маделин, добре дошла в Париж — поздрави я цветарят и й подаде една хавлиена кърпа.

— Здравей, приятелю, радвам се да те видя!

Маделин подсуши косата си, докато оглеждаше младия азиатец. Такуми бе подстриган късо и носеше сако от релефно кадифе и копринен шал. На кръглата му глава бе нахлупен кариран вълнен каскет, под който се подаваха малките му щръкнали уши, придавайки му вид на мишле. Имаше редки мустаци, приличащи повече на тези на юноша, отколкото на гъстия мустак на частния детектив Томас Магнум от едноименния сериал. Той изобщо не беше остарял, откакто тя бе напуснала Париж и му бе преотстъпила красивия си цветарски магазин, където го беше взела на работа няколко години преди това.

— Страхотно е, че дойде да ме вземеш, благодаря ти — каза Маделин, като си закопча колана.

— Няма защо, днес щеше да се измъчиш с градския транспорт.

Младият цветар включи на скорост и пое по улица „Абвил“.

— Както виждаш, в тази страна нищо не се е променило, откакто замина — каза той, като посочи групата протестиращи. — От ден на ден става дори по-трагично.

Чистачките на старото рено се мъчеха да отстранят потоците вода, които се изливаха върху предното стъкло.

Борейки се с нов пристъп на гадене, Маделин се опита да поддържа разговора:

— При теб как вървят нещата? Няма ли да си вземеш отпуска за коледните празници?

— Чак в края на следващата седмица. Ще отидем да празнуваме Нова година със семейството на Маржолен. Родителите й притежават спиртоварна в Калвадос.

— Ако все така зле понасяш алкохола, хич не ти завиждам!

Лицето на цветаря почервеня. „Такуми си е все така докачлив“, помисли си развеселено Маделин, гледайки през прозореца мокрия пейзаж. Микробусът стигна до булевард „Осман“ и измина още петстотин метра, преди да завие по улица „Тронше“. Въпреки проливния дъжд и лошия социален климат Маделин се радваше, че е тук.

Харесваше й да живее в Манхатън, но така и не бе успяла да се зарази с прословутата му енергия, толкова хвалена от някои нейни приятели. Тъкмо обратното, Ню Йорк бе изсмукал всичките й сили. Париж винаги щеше да си остане нейният любим град и именно в него се връщаше да ближе раните си. Беше живяла тук четири години. Не би казала, че бяха най-хубавите в живота й, но във всеки случай бяха най-важните — години на възстановяване на физическото и психическото равновесие, години на прераждане.

До 2009 г. бе работила в Англия, в отдела „Противодействие на криминалната престъпност“ на Манчестърската полиция. Разследването на едно ужасно престъпление — случаят „Алис Диксън“, — което водеше тя, я беше сломило и я бе накарало да напусне полицията. Този неуспех бе причината да загуби всичко: работата си, уважението на колегите си, увереността в себе си. В Париж бе отворила цветарски магазин и бе започнала нов живот в квартал Монпарнас, далеч от разследването на убийства или изчезнали деца. Този по-спокоен живот отново бе претърпял рязък обрат, когато една случайна среща я бе довела до неочаквана следа и й бе позволила да възобнови разследването, което бе опустошило живота й. В крайна сметка случаят „Алис Диксън“ бе приключил щастливо в Ню Йорк. Благодарение на този успех тя бе постъпила на работа в административния отдел на WITSEC — федералната програма за защита на свидетели. Маделин бе оставила цветарския магазин на Такуми и бе отлетяла за Ню Йорк. Една година по-късно Нюйоркската полиция й бе предложила място на консултант в службата, занимаваща се със закрити случаи. Задачата й бе да разгледа отново някои стари неразкрити престъпления. Работата, която щеше да изглежда вълнуваща в някой телевизионен сериал или криминален роман на Харлан Коубън, в действителност се беше оказала само една безкрайно скучна канцеларщина. За четири години Маделин нито веднъж не бе ходила на терен и не бе успяла да поднови разследването на нито един стар случай. Отделът, към който бе прикрепена, нямаше средства и се сблъскваше с бюрокрация, която би накарала да се изчерви дори френската администрация. За всяка заявка за ДНК анализ трябваше да се попълват куп формуляри, искането на разрешение да бъде разпитан стар свидетел или да се получи достъп до някои съдебни документи изискваше огромна документация и в повечето случаи завършваше с отказ от страна на ФБР, което имаше правомощията да разследва най-интересните углавни престъпления.

В крайна сметка тя без съжаление бе напуснала тази работа и се бе върнала в Англия. Дори се обвиняваше, че е отлагала решението си прекалено дълго. Откакто Джонатан Ламперьор — мъжът, когото обичаше и бе последвала в Манхатън — се бе върнал при съпругата си, нищо не я бе задържало в Съединените щати.

— С Маржолен очакваме бебе през пролетта — внезапно сподели цветарят.

Това откровение изтръгна Маделин от мислите й.

— Аз… много се радвам за теб — каза тя, опитвайки се да покаже ентусиазъм.

Обаче въодушевлението й прозвуча пресилено — дотолкова, че Такуми смени темата:

— Все още не си ми казала какво те доведе в Париж.

— Разни неща — отвърна тя уклончиво.

— Ако искаш да прекараш Бъдни вечер с нас, добре дошла си.

— Много мило от твоя страна, но не искам. Не се сърди, но наистина имам нужда да бъда сама.

— Както желаеш.

В микробуса се възцари тягостно мълчание. Маделин не поднови разговора. Залепила нос на прозореца, тя се опитваше да открие своите ориентири, мъчейки се да свърже всяко място със своите спомени от парижкия си живот. „Плас дьо ла Мадлен“ й напомни за една изложба на творби на Раул Дюфи в Пинакотеката, улица „Роаял“ — за бистрото, в което приготвяха страхотно телешко месо с бял сос, мостът „Александър III“ си оставаше свързан с произшествието, което бе претърпяла с мотора си в един дъждовен ден…

— Имаш ли професионални планове? — попита Такуми.

— Разбира се — излъга тя.

— Наскоро да си виждала Джонатан?

„Гледай си твоята работа!“

— Е, свърши ли с разпита? Напомням ти, че аз съм ченгето.

— Там е работата, че ти вече не си ченге, ако съм разбрал правилно.

Тя въздъхна. Нетактичният млад мъж започваше наистина да й лази по нервите.

— Добре, ще бъда откровена — каза тя. — Искам да спреш с тези въпроси. Ти беше мой помощник и аз ти продадох бизнеса си, но това не ти дава право да ме разпитваш за живота ми!

Докато микробусът пресичаше площада пред Дома на инвалидите, Такуми хвърли кос поглед на Маделин. Тя изобщо не беше се променила — същото широко кожено яке, същите подстригани на черта руси къдрици, същият чепат характер.

Все още ядосана, Маделин свали стъклото на прозореца и запали цигара.

— Леле, още ли пушиш? — смъмри я цветарят. — Никак не си разумна.

— Млъквай — скастри го тя, като провокативно издуха дима към него.

— Недей! Не в колата ми! Не искам микробусът ми да се осмърди на цигари!

Маделин се възползва от спирането на реното на един светофар, за да грабне куфара си, и отвори вратата.

— Ама, какво правиш?

— Достатъчно голяма съм, за да ми четеш нравоучителни лекции. Ще продължа пеша.

— Не, почакай, ти…

Тя затръшна вратата и тръгна решително по тротоара на улица „Грьонел“.

Дъждът продължаваше да се лее като из ведро.

3

— Стачка? — възкликна Гаспар. — Каква стачка?

С примирено изражение носачът сви рамене и махна неопределено с ръка.

— Ами както обикновено, знаете много добре, че…

За да се предпази от дъждовните струи, Кутанс заслони с длан очите си. Естествено, не му беше хрумнало да си вземе чадъра.

— Значи няма таксита, така ли?

— Няма. Можете да опитате с градската железница по линия Б, но се движи само един от три влака.

„Не, по-добре да умра.“

— А автобусите?

— За тях не знам — отвърна с гримаса носачът, като си дръпна за последен път от цигарата.

Вбесен, Гаспар се върна в терминала и седна в един кът за отдих да прегледа последния брой на „Льо Паризиен“. Заглавието беше красноречиво: „Голяма блокада“. Таксиметрови шофьори, железопътни работници и служители, ръководители на полети, стюардеси и стюарди, шофьори на камиони, докери, пощенски служители и работници по чистотата се бяха обединили и заплашваха правителството да парализират страната, ако то не оттегли един спорен закон. Статията предупреждаваше, че може да се очакват още стачки и че в резултат на блокадата на петролните рафинерии след няколко дни страната може да се изправи пред недостиг на гориво. На всичко отгоре, след регистрирания пик на замърсяване на въздуха в началото на месеца, имаше рекордно покачване на нивото на водите на Сена. Околностите на Париж бяха наводнени, което допълнително усложняваше трафика.

Гаспар разтърка очи. „Все същата изтъркана песен всеки път, когато стъпя в тази страна.“ Кошмарът продължаваше, но малко по малко умората вземаше връх над гнева.

Какво да прави? Ако имаше мобилен телефон, можеше да се обади на Карън да намери някакво решение. Обаче той не желаеше да притежава такъв. Точно както нямаше компютър, нямаше таблет, нито електронен адрес и никога не посещаваше интернет.

Малко наивно Кутанс тръгна да търси телефонна кабина в терминала на летището, но те сякаш бяха премахнати до една.

Последната му надежда оставаха автобусите. Излезе навън и се огледа безуспешно за някой служител, който да го упъти, прекара четвърт час, за да разгадае заплетените маршрутни линии на автобусите на „Ер Франс“ и изгледа разочаровано заминаването на два претъпкани автобуса, които не можеха да вземат повече пътници.

След още половин час чакане, докато дъждът се усилваше, той най-накрая успя да се качи в едно от тези превозни средства. Нямаше нито една свободна седалка — човек не биваше да си прави илюзии, — но поне беше хванал правилния автобус, чиято крайна спирка беше гара „Монпарнас“.

Натъпкани като сардели, подгизналите пътници бяха решени да изпият до дъно горчивата чаша. Притиснал пътната си чанта до гърдите си, Гаспар си спомни думите на Достоевски: „Човекът е същество, което свиква с всичко“ Да, с всичко — да бъде настъпван, блъскан, да кихат в лицето му, да се поти заедно с непознати в задушното превозно средство, да се държи за покрития с микроби метален лост.

Той отново се изкуши да се откаже и да напусне Франция, но се утеши с мисълта, че изпитанието му няма да трае повече от месец. Ако успееше да напише пиесата си навреме, след по-малко от пет седмици щеше да замине да прекара края на зимата и началото на пролетта в Гърция на своята платноходна яхта, която го чакаше, закотвена на остров Сифнос. Шест месеца щеше да плава край Цикладските острови, да живее в хармония с природата сред експлозия от възприятия и цветове: ослепителната белота на варовиковите скали под ярките лъчи на слънцето, кобалтовото синьо на небето, тюркоазените дълбини на Егейско море. В Гърция Гаспар усещаше едно пантеистично сливане с пейзажа, с растенията и благоуханията. След като се наситеше на опияняващия морски въздух, бродеше по обраслите с храсти и маслинови горички брегове, край напечените каменни стени, вдъхваше с наслада миризмата на мащерка, градински чай, зехтин и октопод на скара. Щастие, което продължаваше до средата на юни. Когато туристите започваха да се тълпят на островите, той бягаше в Америка, в своята планинска къща в щата Монтана.

Там животът му бе различен — връщане към природата в най- дивата й и сурова форма. Дните му протичаха в ловене на пъстърва, безкрайно скитане в брезовите гори, край езера, реки и потоци. Самотен, но интензивен живот, далеч от туморните образувания, наречени градове, и техните анемични жители.

Автобусът бавно се влачеше по магистрала А 3. От време на време Гаспар зърваше през запотените му прозорци част от пътните табели, които указваха последователно градчетата в североизточните предградия: Олне су Боа, Дранси, Ливри-Гарган, Бобини, Бонди…

Той се нуждаеше от тези дълги усамотявания сред природата, за да се прочисти, да се излекува от пораженията, нанесени от цивилизацията. Защото Гаспар Кутанс отдавна се бореше срещу безумието и хаоса на един свят, който вървеше към своята гибел. Свят, който се пропукваше отвсякъде и който той вече не разбираше. Като истински мизантроп, Гаспар изпитваше по-голяма близост с мечките, грабливите птици и змиите, отколкото със своите така наречени събратя — хората. Той беше горд от факта, че се е отделил от света, който ненавиждаше. Гордееше се, че може да живее през повечето време извън обществото и неговите правила. Не беше включвал телевизор през последните двайсет и пет години, не знаеше почти нищо за интернет и караше автомобил „Додж“ от края на 70-те години.

Неговият отшелнически живот се дължеше на съзнателно избран, но не и прекален аскетизъм. Понякога, когато му се удадеше възможност, Гаспар си позволяваше по някоя волност. Случваше се да напусне своите планини или своето гръцко убежище и да хване самолет, за да присъства на концерт на Кийт Джарет в Жуан ле Пен, на ретроспективна изложба на Брьогел в Ротердам или представление на „Тоска“ в Арена ди Верона. Към това се прибавяше и прословутият му едномесечен творчески престой в Париж.

След като обмисляше цяла година своята театрална пиеса, той сядаше на бюрото си и пишеше по шестнайсет часа на ден. Всеки път си мислеше, че идеите, вдъхновението и желанието му да твори са се изчерпали, но всеки път се задействаше един мистериозен процес. Думите, ситуациите, диалозите, репликите излизаха изпод перото му, изписани с компактния му и акуратен почерк, и се подреждаха в едно хармонично цяло.

Днес пиесите му бяха преведени на почти двайсет езика и се играеха в цял свят. Само миналата година бяха изнесени петнайсет представления в Европа и Съединените щати. Една от последните му пиеси, Ghost Town, бе поставена в легендарния берлински театър „Шаубюне“ и бе номинирана за наградите „Тони“. Неговите творби допадаха най-вече на интелектуалната преса, която малко ги надценяваше и преувеличаваше достойнствата им.

Гаспар никога не присъстваше на постановките на своите пиеси, нито даваше интервюта. Отначало Карън се тревожеше от нежеланието му да се появява в медиите, но след това бе успяла да извлече полза от тази негова резервираност, за да създаде „мистерията Гаспар Кутанс“. В крайна сметка, колкото повече той се криеше, толкова повече пресата го възхваляваше. Гаспар бе сравняван с Кундера, Пинтър, Шопенхауер и Киркегор. Той не се ласкаеше от тези комплименти, тъй като винаги беше смятал своя успех за някакво недоразумение.

След Баньоле автобусът пълзя цяла вечност по околовръстния път, преди да поеме по крайбрежната улица „Берси“ и да стигне до Лионската гара. Там направи безкраен престой, колкото да слязат половината му пътници, и тръгна на запад.

Всички пиеси на Гаспар разглеждаха темите за безсмислието, трагичността и самотата на човешкото съществуване. Те отразяваха отвращението му към безумието на времето, в което живееше, и бяха лишени от илюзии, оптимизъм, добри чувства и щастлив край. Но въпреки безнадеждността и сарказма, които лъхаха от тях, пиесите му бяха забавни. Разбира се, те не бяха „Женихът“, „Клетка за луди“ или излъчваните в „На театър тази вечер“, но бяха изпълнени с живот и динамика. По думите на Карън творбите му създаваха у зрителите впечатлението, че могат да бъдат свободни, а у критиците — че са интелигентни. Може би това бе причината за възторга на публиката и на най-известните актьори, които буквално се биеха да играят в провокативните му пиеси.

Автобусът прекоси Сена. Булевард „Араго“ с тъжната си и нелепа коледна украса напомни на Гаспар колко ненавиждаше този период от годината и това, в което се беше превърнал този празник — вулгарен търговски бълвоч. После автобусът спря на площад „Данфер-Рошро“, точно пред входа на катакомбите. Малка група демонстранти, наобиколили Белфорския лъв, размахваха знамена на Общата конфедерация на труда, „Форс Увриер“ и Федерацията на работещите в сферата на образованието. Шофьорът спусна стъклото на прозореца си, за да разговаря с полицая, който регулираше движението. От дочутия разговор Кутанс разбра, че авеню „Мен“ и всички подстъпи към Кулата Монпарнас са блокирани.

Вратите на автобуса се отвориха с пневматично съскане.

— Крайна спирка, всички да слязат! — обяви весело шофьорът, оставяйки пътниците си на незавидната им съдба.

Отвън бурята бушуваше с още по-голяма сила.

4

Поради стачката и блокирането на местата за преработка на отпадъците Париж тънеше в мръсотия. Пред ресторантите, входовете на жилищните сгради и витрините на магазините се издигаха планини от боклук. Разочаровани и изпълнени с отвращение и възмущение, някои туристи дори си правеха иронични селфита пред препълнените с отпадъци контейнери.

Маделин вървеше под поройния дъжд по улица „Грьонел“, като влачеше куфара си на колелца, чието тегло сякаш се увеличаваше с по един килограм на всеки сто метра. Тя обаче храбро бе решила, че няма да се огъне пред това препятствие. За да си вдъхва кураж, Маделин съставяше наум програмата си за следващите няколко дни. Щеше да се разходи на остров Сен Луи, да гледа мюзикъл в „Шатле“, пиеса в театър „Едуард VII“, изложбата на Ерже в Гран Пале, филма „Манчестър край морето“ в някое кино и да посети няколко малки ресторантчета. Имаше нужда престоят й в Париж да мине добре. Беше дошла тук, надявайки се да си почине и да се възстанови. Тя приписваше на този град магически способности.

Маделин продължи пътя си, като се мъчеше да не мисли за медицинската процедура, на която й предстоеше да се подложи. Когато подмина улица „Бургон“, дъждът внезапно спря, а щом стигна до улица „Шерш Миди“, дори плахо се показа слънцето, което я накара да се усмихне. Тя потърси в смартфона си адреса на сайта за отдаване на жилища под наем, откъдето си бе избрала къщата.

„Квартира в Париж“ — това бе искането, което бе въвела в търсачката преди месец, когато бе решила да си намери място, където да отседне. След няколко десетки кликвания и половин час навигация бе попаднала на сайта на агенция за недвижими имоти, специализирана в предлагането на нетипични квартири. Наемът на избраната от Маделин къща значително надвишаваше бюджета й, но тя толкова й беше харесала, че не можеше да си представи да отседне някъде другаде. Страхувайки се да не я изпусне, веднага бе платила с кредитната си карта, за да я резервира.

В имейла, потвърждаващ резервацията, фигурираха както адресът на жилището и указания как да стигне до него, така и кодът за достъп. Според описанието сградата се издигаше на улица „Жан Ебютерн“ — сляпа уличка, преградена с желязна врата, точно срещу ресторанта „При Дюмоне“. Маделин забеляза вратата с лющеща се боя и без да откъсва очи от екрана на телефона си, набра четирицифрения код, който я отключваше.

Щом вратата се затвори зад гърба й, тя се озова в един свят, излязъл от друго време. Маделин веднага бе запленена от пищната зеленина — орлови нокти, бамбук, жасмин, магнолии, екзотични храсти, като чойзия, пиерис японика, летен люляк, — които придаваха на мястото пасторален селски облик, сякаш бе на хиляди километри от шумния град. Като пое по настланата с каменни плочи пътека, тя видя четири къщи — едноетажни вили, обградени от зеленчукова градина, чиито фасади бяха почти скрити под завеса от бръшлян и пасифлора.

Наетата от нея къща беше последната на задънената уличка. Тя нямаше нищо общо с другите. Постройката представляваше стоманобетонен куб, украсен шахматно с червени и черни тухли. Маделин набра нов код, за да отвори голямата стоманена врата, над която с фини букви от ковано желязо бе изписано „Cursum Perficio“(Тук завършва моят път-лат.).

Щом влезе в антрето, се случи нещо странно — изпита чувство, което приличаше на влюбване от пръв поглед. Очарование, което я развълнува до сълзи. Откъде идваше това усещане, че си е у дома? Това необяснимо впечатление за хармония? От безупречната организация на пространството? От топлите златистожълти отблясъци на слънчевата светлина? От контраста с царящия навън хаос?

Маделин винаги бе изпитвала афинитет към интериора. Дълго време това беше дори важен елемент от работа й — да разгадава заобикалящата я обстановка. Но тогава местата, които изследваше, имаха една неприятна особеност — бяха местопрестъпления.

Тя остави куфара си в единия ъгъл на антрето и бавно обиколи всички стаи. Cursum Perficio се оказа реставрирано студио от двайсетте години на XX в., разположено на три нива около зелен вътрешен двор.

На средното ниво имаше кухня, трапезария и голям, почти празен хол. От него се спускаше груба дървена стълба, по която се стигаше до етаж на нивото на градината, разделен на две стаи с изглед към фонтан, заобиколен от пълзящи растения. Най-горното ниво бе изцяло заето от огромно ателие, спалня и баня.

Очарована, Маделин остана дълго време в ателието, възхитена от високите над четири метра прозорци, през които се виждаха безбрежното небе и върховете на дърветата. В описанието, предоставено на сайта, бе прочела, че къщата е принадлежала на художника Шон Лоренц. В действителност ателието изглеждаше така, сякаш художникът току-що бе излязъл от него: изпъстрен с ярки петна от боя под, стативи и рамки във всякакви размери, празни платна, подредени на специални етажерки, безброй бурканчета и флакони с бои, разнообразни четки.

На Маделин не й се искаше да напусне ателието. Беше невероятно вълнуващо да стои в светая светих на художника. Като се върна в хола, тя отвори остъклената врата, която водеше към терасата. Като излезе на нея, я посрещна опияняващият аромат на цветята, който се носеше от вътрешния двор, и Маделин с усмивка се загледа в двете червеношийки, които кръжаха около закачената на стената хранилка за птици. Беше по-скоро на село, отколкото в Париж! Сега знаеше какво ще направи — първо щеше да вземе душ и после щеше да седне на терасата с чаша чай и някоя хубава книга!

Тази къща бе върнала усмивката на лицето й. Беше права да послуша инстинкта си и да дойде тук. Париж наистина беше градът, в който всичко можеше да се случи.

5

Проклинайки проливния дъжд, Гаспар преминаваше от тротоар на тротоар, като държеше якето над главата си, а ремъкът на пътната му чанта болезнено се врязваше в рамото му. Подтичвайки така, той измина разстоянието от площад „Данфер-Рошро“ до метростанция „Едгар-Кине“, без да спре нито веднъж. Когато пое по улица „Дьоламбр“, се озова на познат терен. Преди две години Карън му беше наела голям апартамент на ъгъла на площад „Дьоламбр“. Помнеше добре тази улица — малкото училище, хотел „Ленокс“, цветарското магазинче „Необикновената градина“ с отрупаната му с цветя витрина и ресторантите „Суши Гозен“ и „Бистро дю Дом“, където понякога се хранеше.

Когато стигна до булевард „Монпарнас“, дъждът най-после спря. Гаспар облече якето си и избърса очилата си. От улицата се носеше силен, разнороден шум: пиратки, тромби, свирки, сирени, скандирания срещу правителството. Булевардът бе пълнен с демонстранти — плътна тълпа, която се канеше да се втурне по улица „Рен“. Той разпозна електриково жълтите жилетки и червените елеци на членовете на Общата конфедерация на труда, струпани около готов да полети във въздуха огромен балон и звукова уредба, която подгряваше и без това изгарящата от нетърпение да потегли тълпа.

Драматургът се гмурна сред морето от флагчета и знамена, за да стигне задъхан до булевард „Распел“. Там, облекчен, че е намерил малко спокойствие, той се облегна на една улична лампа, за да си поеме дъх. Плувнал в пот, извади от джоба си листа, който му беше изпратила Карън, и прочете отново адреса на къщата и инструкциите как да стигне до нея. После продължи пътя си по тротоара, който проблясваше под бледите слънчеви лъчи.

На ъгъла на улица „Шерш Миди“ настроението му се подобри, като видя витрината на една винарска изба. „Червено и черно.“ Преди да влезе, той се увери, че в магазина няма други купувачи. Знаейки точно какво иска, Гаспар сведе до минимум разговора си със съдържателя и си тръгна след десет минути, натоварен с кашон с първокласни вина: „Жевре-Шамбертен“, „Шамбол-Мюзини“, „Сент Естеф“, „Марго“, „Сен Жюлиен“.

Щеше да има с какво да утолява жаждата си.

Като зърна отражението си във витрината, внезапно си спомни ужасната сцена в началото на филма „Да напуснеш Лае Вегас“, в която героят, изигран от Никълъс Кейдж, се отбива в един магазин, за да напълни багажника на кадилака си с десетки бутилки алкохол. Кратко спиране, прелюдия към пропадането му в самоубийствения ад.

Гаспар, разбира се, още не беше стигнал до този етап, но алкохолът се бе превърнал в неделима част от ежедневието му. Повечето време пиеше сам, но му се случваха и запомнящи се заливания в кръчмите на Кълъмбия Фолс, Уайтфиш или на остров Сифнос. Имаше и жестоки запои в компанията на недодялани мъжаги, на които не им пукаше за Брьогел, Шопенхауер, Милан Кундера или Харолд Пинтър.

Това беше най-добрият творчески стимулатор, както и средството, което правеше съществуването му по-малко ужасно — съучастникът, който му помагаше да открадне няколко безгрижни моменти от живота. Понякога приятел, понякога враг, алкохолът беше щитът, който държеше настрана емоциите, ризницата, която го предпазваше от тревогите, най-доброто хапче за сън. Спомни си фразата на Хемингуей: „Интелигентният човек понякога е принуден да се напие, за да прекара времето си с глупаци.“ Точно така. Алкохолът не решаваше кардинално нито един проблем, но беше временно средство за понасяне на голямата посредственост, която според него бе обхванала човечеството.

Гаспар не беше глупав и знаеше, че е възможно накрая алкохолът да го надвие. Дори имаше доста ясна представа как това би могло да се случи — щеше да дойде ден, когато животът щеше да му се стори толкова нетърпим, че повече нямаше да може да го понася на трезва глава. Дори за миг се видя как изчезва сред гъсти алкохолни изпарения. Той побърза да прогони тази кошмарна картина и установи, че е пристигнал пред една тъмносиня порта.

Като хвана под мишница кашона с бутилките вино, Гаспар набра четирицифрения код, който отключваше входа на улица „Жан Ебютерн“. Щом влезе в малката задънена улица, напрежението му започна да се уталожва. При вида на пищната растителност и старомодния провинциален облик на потъналия в зеленина проход гой се закова невярващо на мястото си. Изпита усещането, че тук времето тече по-бавно, отколкото отвън, сякаш мястото се намираше в някакво паралелно пространство. Две добродушни котки се приличаха на слънце. Сред клоните на черешите чуруликаха птички. Градският хаос изведнъж му се видя много далече и му беше трудно да повярва, че се намира само на няколкостотин метра от ужасния небостъргач „Монпарнас“.

Гаспар направи няколко крачки по неравната настилка. Малко по-нататък, полускрити от храстите, съзря малки къщи от дялан камък, измазани с грапава мазилка. Зад ръждясалите им порти охрените им фасади бяха обвити с килим от бръшлян и дива лоза. В края на алеята се издигаше дръзка постройка с геометрична форма. Стоманобетонен куб, чиято украсена шахматно с черни и червени тухли фасада бе опасана от остъклена веранда. Над вратата имаше надпис от ковано желязо: „Cursum Perficio“ — името на последната къща на Мерилин Монро. И тук имаше електронна заключваща система, която изискваше въвеждането на код. Гаспар последва инструкциите на Карън и стоманената врата се отвори с тихо щракване.

Любопитен да види вътрешността на къщата, той мина през антрето и влезе в хола. Действителността далеч надминаваше впечатлението, което създаваха снимките. Къщата бе изкусно проектирана около правоъгълен вътрешен двор и разполагаше с Г-образна тераса.

— Гледай ти! — възкликна тихо Гаспар, смаян от изяществото на жилището. Натрупаното през последните няколко часа нервно напрежение изчезна. Тук всичко беше като в друго измерение, обстановката навяваше чувството за нещо познато и вдъхваше спокойствие. Интериорът беше функционален, уютен и съвсем изчистен. Опита се да анализира откъде идваше това усещане, но архитектурата, както и хармонията на пропорциите бяха непозната за него материя.

Обикновено беше равнодушен към интериора. Впечатляваше се от пейзажите — отражението на заснежените планински върхове в езерата, синкавата белота на ледниците, опияняващата необятност на боровите гори. Не вярваше на всички онези брътвежи за фън шуй и влиянието на мебелировката върху циркулацията на енергията в дадено помещение. Но трябваше да признае, че тук усещаше ако не „положителни вълни“, то поне увереност, че ще се чувства добре и ще работи с удоволствие.

Гаспар отвори вратата на терасата и като излезе навън, се облегна на парапета, наслаждавайки се на птичите песни и идиличната селска атмосфера. Беше излязъл вятър, но не беше студено и слънчевите лъчи погалиха лицето му. Той се усмихна за първи път от доста време. За да отпразнува пристигането си, щеше да отвори бутилка „Жевре-Шамбертен“ и да си налее една чаша, която щеше да изпие на спокойствие…

Някакъв шум го изтръгна от блаженото опиянение. В къщата имаше някой. Може би чистачка или работник по поддръжката. Гаспар влезе вътре, за да провери, и се озова лице в лице с една жена — напълно гола, загърната само с хавлиена кърпа, която стигаше до средата на бедрата й.

— Коя сте вие и какво правите в дома ми? — попита той.

Тя го гледаше ядосано.

— Точно това се канех да ви питам и аз — отвърна жената.

2. Теорията за 21 грама

Едно от нещата, с които ни привличат художниците, е тяхната различност, отхвърлянето на конформизма, размаханият среден пръст в лицето на обществото.

Джеси Келерман

1

— Честно казано, не съм сигурен, че разбирам напълно в какво ме упреквате, госпожице Грийн.

С изпъчени гърди и вирната посребрена глава, Бернар Бенедик създаваше впечатлението, че стои на пост пред огромната монохромна картина, изложена в дъното на галерията му на улица „Фобур Сент Оноре“. Ризата със столче яка и светлозеленото сако, които носеше, му бяха толкова широки, сякаш наскоро бе отслабнал чувствително. Дебелите рамки на очилата му, марка „Льо Корбюзие“, скриваха горната част на лицето му, но подчертаваха кръглите му очи, живия му и насмешлив поглед.

— Публикуваната на сайта информация е невярна — повтори Маделин, като повиши глас. — В нея не се споменаваше за съвместно наемане на къщата.

Галеристът поклати глава.

— Къщата на Шон Лоренц не е предлагана за съвместно наемане — увери я той.

— Ами вижте сам — каза раздразнено тя, като му подаде два напечатани листа — нейният договор за наем и идентичният договор, показан й от Гаспар Кутанс, на когото се бе натъкнала, излизайки от банята преди час.

Галеристът взе документите и ги прочете набързо с озадачено изражение.

— Наистина, явно е станала грешка — призна той най-накрая, като намести очилата си. — Сигурно се дължи на някакъв бъг в програмата, но честно казано, не знам много за тези неща. С изпращането на съобщението за публикуване на сайта се занимаваше Надя — една от нашите стажантки. Мога да се опитам да се свържа с нея, но тя замина тази сутрин да прекара празниците в Чикаго и…

— Вече изпратих имейл до сайта, но това няма да разреши проблема ми — прекъсна го Маделин. — Мъжът, който сега е в къщата, току-що е пристигнал от Съединените щати и няма намерение да я напусне.

Лицето на Бернар Бенедик потъмня.

— Изобщо не трябваше да давам под наем тази къща! Дори от гроба си Лоренц продължава да съсипва живота ми! — изръмжа той, ядосан на свой ред, после добави с въздишка: — Знаете ли какво? Ще ви върна парите.

— Не искам пари. Искам това, което беше договорено — да ползвам къщата самостоятелно.

Маделин натърти върху последната дума, изпитвайки ирационалното убеждение, че трябва да пребивава именно на това място.

— В такъв случай ще върна парите на господин Кутанс. Искате ли да му се обадя?

— Няма да ми повярвате, но той няма телефон.

— Ами тогава му предайте моето предложение.

— Говорих с него само пет минути. Не изглежда много сговорчив.

— И вие не изглеждате сговорчива — отвърна Бенедик, като й подаде визитната си картичка. — Обадете ми се, след като говорите с него. А пък ако решите да разгледате галерията, ще успея да му напиша кратко писъмце, за да се извиня и да му предложа обезщетение.

Маделин пъхна правоъгълното картонче в джоба на джинсите си и се обърна, без да благодари на събеседника си, съмнявайки се в ефекта, който щеше да има писъмцето на галериста върху Кутанс, който очевидно беше агресивен и инатлив грубиян.

Беше станало обяд. Тъй като нямаше хора, Маделин реши да разгледа картините. Галерията бе специализирана в областта па модерното и уличното изкуство. В първата зала бяха изложени само голямоформатни картини, като нито една от тях не беше озаглавена. Монохромни, гладки повърхности, мрачни цветове, с видими резки от макетно ножче и дупки от ръждясали пирони. В противовес на първата, втората зала бе изпълнена с ярки цветове и енергия. Изложените творби бяха нещо средно между графити и азиатска калиграфия. Маделин ги разгледа с любопитство, но без никаква емоция.

Този род картини често не й импонираха. Честно казано, тя никога не бе разбирала съвременното изкуство. Като всички хора, беше чела статии и бе гледала репортажи за успеха на художници, станали знаменитости — диамантения череп на Деймиън Хърст и инсталациите му с животни, потопени във формалин, омарите на Джеф Коне, предизвикали полемика във Версайския дворец, провокативните графити на Банкси, елхата на Пол Маккарти с формата на секс играчка на площад „Вандом“, — но все още не беше намерила ключа, който да й отключи вратата към тази вселена.

Изпълнена със съмнения, тя все пак влезе в последната зала. където бяха представени разнородни творби. „Това е една голяма дивотия“, помисли си Маделин, спирайки се неволно пред поредица от надуваеми скулптури с формата на фалос в електрикови цветове, после пред персонажи в стил манга порно, отлети от розова смола. Експозицията продължаваше с два големи скелета, замръзнали в екстремна поза от „Кама Сутра“, монументални скулптури от лего тухлички и бяла мраморна статуя на Химера с тяло на лъв и главата и бюста на Кейт Мое. По-навътре, в дъното на помещението, беше изложена колекция от оръжия — кремъклийки, мускети, аркебузи, — изработени от рециклирани материали: консервни кутии, изгорели крушки, железни и дървени кухненски прибори, сглобени с тел, изолирбанд и канап.

— Харесва ли ви?

Маделин стреснато се обърна. Потънала в съзерцание на творбите, тя не беше чула приближаването на Бернар Бенедик.

— Не съм познавачка, но веднага мота да ви кажа, че не са от нещата, които харесвам.

— А какви са те? — попита галеристът, развеселен, като й подаде един плик, който тя мушна в джоба на дънките си.

— Творбите на Матис, Константин Брънкуш, Никола дьо Стал, Джакомети…

— Напълно съм съгласен, че тук не е постигнато същото ниво на гениалност — каза с усмивка той, посочвайки многоцветната гора от изправени фалоси. — Сигурно ще се смеете, но в момента продавам най-добре тези неща.

На лицето на Маделин се изписа съмнение.

— Имате ли тук творби на Шон Лоренц?

Ведрото лице на Бенедик помръкна.

— Не, за съжаление. Лоренц беше художник, който малко рисуваше. Днес неговите творби са почти неоткриваеми и струват цяло състояние.

— Кога точно е починал?

— Преди една година. Той беше едва четирийсет и девет годишен.

— Много ранна смърт.

Бенедик кимна в знак на съгласие.

— Шон винаги е бил с крехко здраве. От дълги години имаше сърдечни проблеми и вече беше с няколко коронарни байпаса.

— Вие сте били неговият единствен галерист, така ли?

Чертите на мъжа се изкривиха в тъжна гримаса:

— Бях първият му галерист, но преди всичко бях негов приятел, макар че често се карахме.

— Какво представляват картините на Лоренц?

— Те са уникални! — възкликна Бенедик. — Лоренц си е Лоренц!

— И все пак — настоя Маделин.

Галеристът се оживи:

— Шон не се вписваше в нито една от познатите категории. Той не принадлежеше към никоя школа и не беше член на никакъв кръг. Ако търсите аналогия с киното, може да го сравните със Стенли Кубрик — художник, способен да създава шедьоври в съвсем различни жанрове.

Маделин кимна разбиращо. Трябваше да тръгва, за да уреди гази история с нежелания си съквартирант. Обаче нещо я задържаше тук — чувството, което бе изпитала при досега си с къщата на художника, я караше да иска да научи повече за него.

— Сега вие ли сте собственикът на студиото на Лоренц?

— Да кажем, че се опитвам да го спася от кредиторите на Шон. Аз съм неговият наследник и изпълнител на завещанието му.

— От неговите кредитори? Казахте, че произведенията на Лоренц са безценни.

— Така е, но разводът му струваше скъпо, а той не рисуваше през последните няколко години.

— Защо?

— Заради болестта и личните му проблеми.

— Какви проблеми?

Бенедик се ядоса:

— Вие да не сте от полицията?

— Всъщност е точно така — отвърна с усмивка Маделин.

— Какво ще рече това? — попита изненадано той.

— Няколко години работих като следовател — обясни младата жена. — Първо към Манчестърската криминална полиция, след това в Ню Йорк.

— Какво разследвахте?

Тя сви рамене.

— Убийства, отвличания…

Бенедик присви очи, сякаш го бе осенила някаква идея. Той погледна часовника си и посочи през прозореца към италианския ресторант от другата страна на улицата, чиято черна фасада със златисти сенници напомняше на платната на пиратски кораб.

— Обичате ли салтимбока? — попита той. — Имам среща след час, но ако искате да научите повече за Шон, ви каня на обяд.

2

Лекият вятър полюшваше клоните на старата липа, която растеше в средата на вътрешния двор. Седнал на масата на терасата, Гаспар Кутанс с наслада отпиваше от виното си. „Жевре Шамбертен“ беше прекрасно: балансирано, богато, с плътен и мек вкус, с ясно изразени плодови аромати на черна череша и касис.

При все това удоволствието му от напитката беше помрачено от несигурността около наемането на къщата. „По дяволите — ядосваше се той, — за нищо на света няма да позволя на това момиче да ми отнеме квартирата!“ Гаспар искаше да напише пиесата си в тази къща. Това вече не беше въпрос на принципи, а на необходимост. Беше се влюбил в нея от пръв поглед и отказваше да се предаде, когато беше в пълното си право. Обаче тази Маделин Грийн изглеждаше неотстъпчив човек. Тя бе настояла да му даде телефона си, за да се обади на своята литературна агентка. Въпреки че не беше пряко отговорна за случилото се, Карън се беше впуснала в извинения и му бе позвънила десет минути по-късно, информирайки го, че му е резервирала апартамент в хотел „Бристол“, където може да отседне, докато чака нещата да се уредят. Гаспар категорично бе отказал и бе поставил ултиматум — или тази къща, или нищо. Или Карън да намери решение, или може да се прости с тяхното сътрудничество. Обикновено този род заплахи превръщаха Карън в истински воин. Но този път той се опасяваше, че това няма да е достатъчно.

Нова глътка бургундско вино. Птичи трели. Мек въздух. Зимно слънце, което сгрява сърцето. Кутанс не можа да сдържи усмивката си, защото в тази ситуация имаше нещо комично. Мъж и жена, които поради компютърна грешка се оказваха наематели на една и съща къща за Коледа. Приличаше на началото на пиеса. Не като философските и цинични неща, които той самият пишеше, а нещо по-весело. Една от онези пиеси от 60-те и 70-те години, написани от Пиер Барийе и Жан-Пиер Греди, които харесваше баща му и които се бяха радвали на голям успех в театрите „Антоан“ и „Буф Паризиен“.

Баща му…

Тази мисъл беше неизбежна. Всеки път, когато идваше в Париж, спомените от детството му — жаравата, която смяташе за угаснала, — се съживяваха. За да не се изгори, Гаспар прогони от ума си тази мисъл, преди да е станала твърде болезнена. С течение па времето се беше научил, че е по-добре да държи тези спомени па разстояние. Въпрос на оцеляване.

Той си наля още вино и с чаша в ръка, напусна терасата, за да огледа хола. Там вниманието му бе привлечено от колекцията от стотици дългосвирещи грамофонни плочи с джаз, прилежно подредени и класифицирани на етажерки от дъбово дърво. Кутанс сложи на грамофона една плоча на Пол Блий, за когото никога не бе чувал, и заслушан в кристалния звук на пианото, започна да разглежда закачените на стената фотографии.

Нямаше рисунки или картини, само черно-бели семейни снимки. Мъж, жена, малко момче. Мъжът беше Шон Лоренц. Гаспар го позна, защото си спомни, че бе видял портрета му, заснет от английската фотографка Джейн Боун, на некролога, публикуван в „Монд“ през декември миналата година. Оригиналът на снимката в голям формат беше пред него: висок ръст, внушителна осанка, слабо и издължено лице, загадъчен поглед, изразяващ едновременно тревога и решителност. Съпругата на Лоренц присъстваше само на две фотографии. Тя бе заела пред обектива пози като тези на Стефани Сиймор и Кристи Търлингтън от кориците на модните списания отпреди двайсет и пет години. Красавица от 90-те години — стройна, чувствена, лъчезарна. Слаба, но не кожа и кости. Блестяща, без да изглежда недостижима. Най-многобройни бяха снимките на Лоренц със сина му. Може би художникът беше суров човек, но когато беше с детето си — русокоско с неустоимо личице и искрящ поглед, се преобразяваше напълно, сякаш жизнерадостта на хлапето се предаваше на бащата. На последните снимки от тази семейна изложба — два доста щастливи фотоса, Лоренц рисуваше, заобиколен от пет-шестгодишни деца, сред които беше и неговият син, в някакво училище или школа по живопис за най-малките.

В библиотеката, сред книгите от серията „Плеяда“ и редките издания на „Ташен“ и „Асулин“, Гаспар намери монография за самия Лоренц — луксозно издание от 500 страници, което със сигурност тежеше над три килограма. Кутанс сложи чашата си на масичката за кафе и седна на дивана, за да прегледа книгата. Трябваше да признае, че не познава творбите на Лоренц. В живописта предпочиташе фламандската школа и нидерландския Златен век: Ян ван Ейк, Йеронимус Бош, Рубенс, Вермер, Рембранд… Той прелисти предговора, подписан от някой си Бернар Бенедик, който обещаваше задълбочен анализ на творчеството на Лоренц и достъп до непубликувани архивни материали. Още от първите изречения Гаспар оцени свободния и ясен изказ, с който Бенедик предаваше основните моменти от биографията на художника.

Шон Лоренц бе роден в Ню Йорк в средата на 60-те години на миналия век. Майка му, Елена Лоренц, била гувернантка, а баща му, който никога не го признал, бил лекар от Горен Уестсайд. Единствено дете, бъдещият художник прекарал детството и юношеството си с майка си в Поло Граундс Тауърс — жилищен комплекс от евтини общински жилища в северната част на Харлем. Макар че трудно изкарвала прехраната си, майка му заделяла всеки цент, за да изпрати сина си в частен протестантски колеж. Обаче младият Шон се оказал недостоен за тази саможертва — след като неколкократно го изключвали от училището, той постепенно се превърнал в дребен престъпник. В края на юношеството си, между две извършени кражби, Шон започнал да рисува или по-скоро да шари с графити стените и влаковете в манхатънското метро като член на група графитисти, наречена „Майсторите“.

Гаспар разгледа публикуваните в книгата снимки на Шон от онова време. Лоренц беше на двайсет или двайсет и пет години — с хлапашка външност, но с вече измъчено лице, с черно, твърде голямо за него яке, изцапана с боя тениска, рапърска шапка и чифт оръфани маратонки. Въоръжен с аерозолните си флакони, на повечето фотографии той беше придружен от двама „съучастници“ — слаб латиноамериканец с деликатно лице и много едра мъжкарана, носеща неизменно индианска лента на главата. Това бяха прословутите „Майстори“, които покриваха с гневни надписи вагони, огради и порутени стени. Снимките бяха малко неясни и размити, направени в складове, пустеещи места и тунелите на метрото. Снимки, запечатали дивия, мръсен, изпълнен с насилие, но и вдъхновяващ Ню Йорк, който Гаспар познаваше от студентските си години.

3

— Осемдесетте години на миналия век бяха ерата на графитите н Ню Йорк — обясни Бернар Бенедик, като нави спагетите около вилицата си. — За да предявят правата си над града, хлапета като Шон покривали с рисунки всичко, което им попаднело: железните охранителни ролетки на магазините, пощенските кутии, контейнерите за боклук и вагоните в метрото.

Седнала срещу галериста, Маделин го слушаше внимателно, докато похапваше от салатата си с октопод.

Бенедик остави приборите си на масата, извади от джоба си голям смартфон и започна да рови в приложението за снимки, за да избере серия от фотографии на Шон Лоренц.

— Вижте това — каза той и подаде телефона на Маделин.

Младата жена започна да преглежда на екрана на телефона цифровите снимки от онова време.

— Какво е Лорц74? — попита тя, посочвайки акронима, който се виждаше на много от творбите.

— Това беше псевдонимът на Шон. Художниците на графити често подписват работите си с фамилното си име и номера на тяхната улица.

— А кои са двамата до Лоренц?

— Младежи от неговия квартал, с които се е скитал тогава. Тяхната група се е наричала „Майсторите“. Дребният латиноамериканец е подписвал графитите си с псевдонима Найт Шифт, но бързо е изчезнал от полезрението. Виж, момичето, което прилича на булдозер, е друго нещо — много талантлива художничка, известна с псевдонима Лейди Бърд. Една от малкото жени в света на графитистите.

Маделин продължи да разглежда десетките снимки, съхранени в смартфона на Бенедик. Ню Йорк от 80-те и 90-те години на миналия век нямаше почти никаква прилика с града, който тя познаваше. На фотографиите той приличаше на каменна джунгла с квартали под властта на банди, с опустошени от дрогата човешки съдби. Ярките цветове на графитите, които искряха като фойерверки, бяха в пълен контраст с тази нищета. Повечето рисунки на Лоренц представляваха надписи, състоящи се от огромни цветни букви, кръгли като балони, които се припокриваха и преплитаха в традицията на „уайлд стайл“. Маделин си спомни за стените в Манчестър, където бе прекарала младежките си години. Този буквен лабиринт, тази хаотична плетеница от стрелки и удивителни знаци предизвикваше у нея противоречиви чувства. Въпреки че техният анархистичен и неправомерен характер я отблъскваше, не можеше да не признае, че тези свежи стенописи имаха поне заслугата да се борят с унинието и сивотата на бетона.

— Казано накратко — продължи галеристът, — в началото на 90-те години Шон Лоренц бил дребен престъпник, който се шляел с бандата си, пържейки мозъка си с хероин, но също така и талантлив художник на графити, доста техничен и способен да твори интересни неща…

— … но не е бил нищо изключително — предположи Маделин.

— Поне до лятото на 1992 г., когато всичко се променя.

— Какво се е случило тогава?

— През онова лято Шон Лоренц срещнал на гара „Гранд Сентръл“ осемнайсетгодишна французойка на име Пенелопе Курковски и се влюбил в нея от пръв поглед. Тя била дете от смесен брак между корсиканка и поляк. Работела в Ню Йорк като домашна прислужница, но успоредно с това ходела на кастинги, надявайки се да стане манекенка.

Галеристът замълча, колкото да си налее чаша газирана вода.

— За да привлече вниманието на Пенелопе, Шон започнал да я рисува върху всички влакове, които се движели в нюйоркското метро. В продължение на два месеца сътворил удивителни стенописи, посветени на неговата любима.

Той взе телефона си, за да потърси още снимки, докато обясняваше:

— Лоренц не е първият художник на графити, който е разкрил любовта си към жена чрез картините си — Корнбред и Джон Уан са го направили преди него, — но е единственият, който го е изразил по този начин.

Като намери това, което търсеше, Бенедик сложи смартфона си на масата и го плъзна към Маделин.

Младата жена приближи лице към екрана. Това, което видя, я накара да зяпне от изненада. Картините бяха истинска ода на женската красота и чувственост. Ако първите стенописи бяха сдържани, почти романтични, то следващите ставаха много по-еротични. В тях Пенелопе се превръщаше в жена лиана, в многообразно същество, едновременно безплътно и земно, като на всеки вагон се появяваше в нов облик. Главата й бе окичена с листа, рози и лилии, лицето й бе обрамчено от буйна коса, която се развяваше, спускаше се на вълни, преплиташе се в изящни, но и страховити арабески.

4

Седейки с разтворена на коленете книга, Гаспар Кутанс не можеше да откъсне очи от снимките на вагоните в метрото, изрисувани от Шон Лоренц през юли и август 1992 г. Картините бяха ослепителни. Той никога не беше виждал подобно нещо. Всъщност беше виждал — те му напомняха за „Жената-цвете“ на Пикасо и за някои от плакатите на Алфонс Муха, но от серията нелегални, класифицирани като „X“. Коя беше тази девойка, чието тяло блестеше, сякаш беше покрито със златен варак? Съгласно бележката под линия — Пенелопе, съпругата на Лоренц, която вече бе видял на семейните черно-бели снимки. Двойствена жена — ту очарователна, ту страховита. Създание с безкрайно дълги крака, алабастрова кожа и ръждива на цвят коса.

Очарован, Гаспар прелисти монографията, откривайки други стенописи, излъчващи вълнуваща еротика. В някои от тях косите на Пенелопе приличаха на множество змии, които се извиваха по раменете й, увиваха се около гърдите й, вмъквайки се в пазвата й. Лицето й, обгърнато от психеделичен ореол или обсипано със златисти искри, беше изкривено от удоволствие. Тялото й се дублираше, извиваше, въртеше се, пламтеше…

5

— С този дързък художествен изказ Лоренц разбива всички стереотипи — обясни Бенедик. — Той се отърсва от строгите правила на графитите, за да премине в друго измерение, и с творчеството си се нарежда сред художници като Климт и Модилиани.

Запленена, Маделин още веднъж прегледа снимките на вагоните с пъстри стени.

— Нищо ли не е останало от всички тези творби?

Галеристът се усмихна полуразвеселено-полутъжно.

— Не, те са съществували само едно лято. По своята същност уличното изкуство е мимолетно. В това се крие и неговият чар.

— Кой е направил всички тези снимки?

— Прословутата Лейди Бърд. Тя се е занимавала с архивите на „Майсторите“.

— Лоренц е поел голям риск, впускайки се в това начинание, нали?

Бенедик кимна утвърдително:

— В началото на 90-те години в Ню Йорк започва прилагането на Политиката на нулева толерантност. Силите на реда са разполагали с големи правомощия, а управлението на градския транспорт е организирало истински лов на художници на графити. Съдилищата са издавали много тежки присъди. Но поетият от Шон риск само доказва любовта му към Пенелопе.

— Как е избегнал ареста?

— Шон е бил хитър. Разказа ми, че е разполагал с униформи, за да се включва в бригадите за наблюдение на метрото и да влиза в железопътното депо.

Маделин не откъсваше очи от екрана на смартфона. Мислеше за тази жена, Пенелопе. Как се е чувствала, когато е видяла своето лъчезарно и в същото време порочно изображение да наводнява Манхатън? Дали е била поласкана или оскърбена и унижена?

— В крайна сметка Лоренц постигнал ли е целта си? — попита тя.

— Искате да знаете дали Пенелопе се е озовала в леглото му?

— Не бих се изразила така, но… да.

Бенедик поръча с жест две кафета, преди да отговори:

— В началото Пенелопе не обръщала внимание на Шон, но е трудно да пренебрегнеш човек, който те обожава по този начин. След няколко дни тя не могла да му устои. Това било лятото на тяхната страстна любов. През октомври Пенелопе се върнала във Франция.

— Било е само един летен флирт?

Галеристът поклати глава.

— Не се заблуждавайте. Шон е бил влюбен в тази девойка, и то до такава степен, че през декември същата година е дошъл при Пенелопе във Франция и се установил с нея в Париж, в малък двустаен апартамент на улица „Мартир“. Тук Шон е продължил да рисува — вече не по влаковете в метрото, а по стените и оградите на празните терени около площад „Сталинград“ и в департамента Сен Дени.

Маделин отново погледна снимките на стенописите от този период. Те бяха запазили богатия си ярък колорит — една виталност, която напомняше за стенописите в Южна Америка.

— Точно по това време, през 1993 г„срещнах Шон за пръв път — каза Бенедик с отнесен поглед. — Той рисуваше в малко ателие, което се намираше във Временния приют.

— Временния приют?

— Така наричаха артистичната колония в сградата на старата болница „Бретоно“, разположена в 18-и арондисман. В началото на 90-те години там работеха много хора на изкуството: художници, скулптори, както и рок групи и музиканти.

При този спомен лицето на галериста изведнъж се оживи.

— Аз самият не съм художник и не притежавам някакъв талант, но имам усет за хората. Когато се запознах с Шон, веднага видях, че е сто пъти по-добър от другите графитисти. Предложих му да изложа творбите му в моята галерия и му казах думите, които имаше нужда да чуе по онова време.

— И какви бяха те?

— Посъветвах го да зареже графитите и спрейовете и да рисува с маслени бои на платно. Казах му, че притежава изключителен талант за формата, цветовете, композицията, движението, че има потенциала творбите му да се наредят редом с тези на Джаксън Полък или Вилем де Кунинг.

От нахлулите спомени за бившето му протеже гласът на Бенедик стана дрезгав от вълнение и очите му се насълзиха. Маделин си спомни за една от някогашните си приятелки, която години след раздялата с приятеля си, който я беше зарязал най-безцеремонно, се разридаваше, когато говореше за него.

Тя изпи на една глътка остатъка от еспресото си и попита:

— На Лоренц веднага ли му хареса да живее във Франция?

— Шон беше особен човек. Той беше самотник, много по-различен от другите художници на графити. Лоренц мразеше хип- хоп културата, четеше много и слушаше само джаз и съвременна експериментална музика. Естествено Ню Йорк му липсваше, но той беше влюбен до уши в Пенелопе. Въпреки че връзката им винаги е била бурна, тя никога не спря да го вдъхновява. Между 1993 и 2010 г. Шон нарисува двайсет и един портрета на жена си. Този цикъл картини е шедьовърът на Шон Лоренц. „21 Пенелопе“ ще остане в историята на изкуството като едно от най-внушителните обяснения в любов към една жена.

— Защо 21? — попита Маделин.

— Заради теорията за 21 грама. Нали се сещате — предполагаемата тежест на човешката душа.

— Лоренц веднага ли постигна успех?

— Нищо подобно! В продължение на десет години той не продаде нито една картина, при все че рисуваше от сутрин до вечер и често унищожаваше цялата си творба, защото не беше доволен от нея. Мое задължение бе да представям и обяснявам неговата живопис на колекционерите. В началото не беше никак лесно, защото творбите му не приличаха на нищо познато. Отне ми десет години, за да го постигна, но упоритостта ми се отплати. От началото на 2000 г. при всяка изложба на Шон всичките му картини се продаваха още в деня на откриването. И през 2007 г….

6

През 2007 г. картината на Шон Лоренц от 1998 г. „Азбучен град“ е продадена за 25 000 евро на търг, организиран от аукционна къща „Арткуриал“. Точно тази продажба довежда до истинска експлозия на уличното изкуство във Франция и поставя началото на неговото признание. Буквално за един ден Шон Лоренц става звезда на търговете. Неговите колоритни картини, типични за 90-те години на миналия век, се радват на небивал интерес и бият всички рекорди по продажна цена.

Но от художествена гледна точка художникът вече е променил стила си. Адреналинът и трескавостта на графитите са отстъпили място на по-внимателно обмислени платна, рисувани месеци или дори години с все пo-нарастваща взискателност към себе си. Когато не е доволен от някоя картина, Лоренц незабавно я изгаря. От 1999 до 2013 г. той създава повече от две хиляди творби и ги унищожава почти всичките. Само четирийсет картини са пощадени от неговата сурова присъда. Сред тях е „Сеп1ем1ри“- монументално платно, изобразяващо трагедията, случила се със Световния търговски център, — купена за над 7милиона долара от колекционер, който я дарява на „Националния мемориал и музей 11 септември“ в Ню Йорк.

Гаспар вдигна очи от текста и запрелиства страниците, за да разгледа репродукциите на картините от този период. Лоренц бе успял да смени стила си. Графичните знаци и буквите бяха изчезнали от платната му, централно място в които сега заемаха цветни геометрични фигури, монохромни полета с изразена релефност, постигната чрез наслояване на боите с нож или шпатула. Картините му се колебаеха постоянно между абстрактното и фигуративното изкуство. Палитрата му бе загубила част от предишната си яркост, придобивайки по-пастелни или есенни тонове — пясъчен, охра, тъмнокафяв, пепел от рози, но беше станала по-изтънчена.

Гаспар бе завладян от творбите му от този период. Техните минерални, перлени цветове му напомняха за скали, пръст, пясък, стъкло, следи от засъхнала кръв по саван.

Картините на Лоренц изглеждаха одушевени. Те вълнуваха дълбоко зрителя, докосваха душата му, смущаваха, хипнотизираха и пораждаха вихрушка от противоположни чувства: носталгия, радост, успокоение, гняв.

Монографията завършваше с репродукции на творби от 2010 г. В тях на преден план излизаше техниката: плътни слоеве боя, релефност, която пораждаше игра на светлината, но платната изглеждаха все така великолепни.

Затваряйки книгата, Гаспар се запита как е могъл да живее толкова дълго, без да знае за съществуването на такъв художник.

7

— Как се отнасяше Лоренц към парите? — попита Маделин.

Бенедик топна бучка захар в кафето си и веднага я извади.

— Шон смяташе парите за барометър на свободата му — отвърна той, като лапна и засмука бучката захар. — Виж, Пенелопе беше съвсем друго нещо: за нея те никога не бяха достатъчно. В края на 2010 г., когато творбите на Шон се ценяха най-високо, тя не спираше да го врънка да даде част от картините си на нюйоркския галерист Фабиан Закариан. После го посъветва да продаде на търг двайсетина от новите си творби без посредничеството на моята галерия. Това донесе милиони на Шон, но развали отношенията ни.

— Как цената на някоя картина в един прекрасен ден достига до милиони долари? — полюбопитства Маделин.

Бенедик въздъхна.

— Задавате добър въпрос, но е трудно да му се отговори, защото пазарът на изкуството не се подчинява на рационални закони. Цената на произведението е резултат от сложната стратегия на различни заинтересовани страни: художници и собственици на галерии, но и колекционери, критици, музейни куратори.

— Предполагам, че предателството на Шон ви е засегнало много.

Галеристът се намръщи, но предпочете да отговори философски:

— Такъв е животът. Хората на изкуството са като деца — често са неблагодарни. — Той замълча за миг, после уточни: — Знаете ли, светът на художествените галерии е свят на акули, особено за хора като мен, които не са част от неговия елит.

— Но все пак поддържахте връзка с него, нали?

— Разбира се. Двамата с Шон бяхме стари приятели. Двайсет години се карахме и се сдобрявахме. Никога не сме спирали да разговаряме, нито след случката със Закариан, нито след трагедията, която го сполетя.

— Каква трагедия?

— Шон и Пенелопе винаги са искали дете, но все не се получаваше. В продължение на десет години тя имаше поредица от спонтанни аборти. Вече си мислех, че са се отказали, когато се случи чудото — през октомври 2011 г. Пенелопе роди син, малкия Джулиан. И от този момент започнаха проблемите.

— Какви проблеми?

— Когато се роди детето му, Шон беше най-щастливият човек на света. Той постоянно повтаряше, че контактът със сина му го обогатява, че благодарение на Джулиан вижда света по нов начин, че е преоткрил някои забравени ценности и си е възвърнал вкуса към простите неща. С една дума — сантименталните приказки на мъжете, които късно са станали бащи.

Маделин не направи никакъв коментар и Бенедик продължи:

— Проблемът бе в това, че в творческо отношение той навлезе в истински застой. Шон твърдеше, че няма вдъхновение и е уморен от лицемерието в света на изкуството. В продължение на три години той се занимаваше само със сина си. Представяте ли си? Великият Шон Лоренц приготвя шишета с мляко и храни малкия, разхожда го с количката или развлича децата в яслата! Основната му творческа дейност се свеждаше до това да обикаля улиците на Париж с малкия Джулиан и да създава безумни мозайки по стените, защото това забавляваше малчугана! Пълни безсмислици!

— Щом е нямал вдъхновение… — понечи да възрази Маделин.

— Това с вдъхновението е пълна глупост! — прекъсна я раздразнено галеристът. — По дяволите, видяхте снимките на картините му. Шон беше гений. Един гений не се нуждае от вдъхновение, за да твори. Когато си Шон Лоренц, не спираш да рисуваш. Просто нямаш право!

— Излиза, че е имал това право — отбеляза Маделин.

Бенедик я изгледа мрачно, но тя продължи:

— Значи до смъртта си Лоренц не е хващал отново четката, така ли?

Галеристът кимна утвърдително и свали големите си очила, за да разтърка очите си. Дишаше тежко, сякаш току-що беше изкачил пеша четири етажа.

— Преди две години, през декември 2014, Джулиан умря при трагични обстоятелства. От този момент Шон не само заряза рисуването, но буквално рухна.

— Какви бяха тези трагични обстоятелства?

Бенедик извърна очи към светлината, струяща през прозореца, и продължи с отнесен поглед.

— Шон винаги е бил сложна амалгама от качества и недостатъци — каза той, без да отговори на въпроса й. — След смъртта на Джулиан той се върна към старите си демони: наркотици, алкохол и злоупотреба с медикаменти. Помагах му, доколкото можех, но мисля, че той не искаше да бъде спасен.

— А Пенелопе?

— Бракът им отдавна не вървеше. Тя се възползва от трагедията, за да поиска развод, и бързо устрои отново живота си, а постъпката на Шон след това ги отдалечи още повече.

Галеристът замълча, сякаш да създаде допълнително напрежение. Маделин изпита неприятното усещане, че той я манипулира, но любопитството й надделя.

— Какво направи Лоренц?

— През февруари 2015 г. най-накрая успях да стартирам проект, върху който работех от дълго време — престижна изложба, посветена на творчеството на Шон, фокусирана върху цикъла „21 Пенелопе“. За пръв път тези двайсет и един портрета щяха да бъдат изложени на едно място. За целта известни колекционери ни бяха предоставили картините си. Това щеше да бъде безпрецедентно събитие. Но в навечерието на откриването на изложбата Шон влезе с взлом в галерията и с горелка унищожи всички картини.

Лицето на Бенедик се сгърчи, сякаш преживяваше отново случилото се.

— Защо го е направил?

— Бил е някакъв своеобразен катарзис, предполагам. Желанието да убие символично Пенелопе, защото я обвиняваше за смъртта на Джулиан. Но каквито и да са били мотивите му, никога няма да му простя за тази постъпка. Шон нямаше право да унищожи тези картини. Първо, защото те бяха част от световното културно наследство. И второ, защото ме разори и едва не закрих галерията. От две години насам няколко застрахователни компании ми дишат във врата. Води се разследване. Опитах се да защитя репутацията си, но хората в света на изкуството не са глупаци и доверието към мен взе да…

— Има нещо, което не разбрах добре — прекъсна го Маделин. — Кой беше собственикът на картините от цикъла „21 Пенелопе“?

— Повечето принадлежаха на Шон, Пенелопе и мен. Но три от тях бяха собственост на богати колекционери: руски, китайски и американски. За да ги разубеди да не подават оплакване, Шон обеща да ги възмезди с три свои нови картини: „изключително стойностни“, както се изрази той. Само че те така и не се появиха на бял свят.

— Това е било неизбежно, щом вече не е рисувал.

— Така е. Аз самият отдавна съм прежалил тези картини, а пък и според мен през последните месеци от живота си Шон дори не беше в състояние да рисува.

За миг очите му се замъглиха.

— Последната му година беше истинска голгота. Той претърпя две тежки сърдечни операции, при които едва не умря. Говорих с него по телефона в навечерието на смъртта му. Беше заминал за Ню Йорк, за да се консултира с кардиолог. Точно тогава ми каза, че отново е започнал да рисува и вече е завършил три картини. Те били в Париж и скоро съм щял да ги видя.

— Може би не е казал истината.

— Шон Лоренц имаше всякакви недостатъци, но не беше лъжец. След като умря, търсих картините навсякъде — в къщата, на тавана, в мазето, но не намерих и следа от тях.

— Казахте, че сте изпълнител на завещанието му и негов наследник.

— Така е, но наследството на Шон е съвсем мизерно, толкова 11енелопе го бе ошушкала. Освен познатата ви къща на „Шерш Миди“, която е ипотекирана, той не притежаваше нищо друго.

— Освен нея той остави ли ви нещо друго?

Бенедик се засмя.

— Ето, полюбувайте му се — каза той, като извади от джоба си малък предмет.

Това беше рекламна кибритена кутийка, която подаде на Маделин.

— Какво е „Гран Кафе“?

— Един ресторант в Монпарнас, където Шон имаше навика да ходи.

Младата жена обърна кибритената кутийка и видя на гърба й надпис с химикалка. Беше известен цитат от Аполинер: „Крайно време е отново да запалим звездите.“

— Това безспорно е почеркът на Шон — увери я галеристът.

— И не знаете какво е искал да каже с този цитат?

— Ни най-малко. Мислех, че може да е послание, но колкото и да си блъсках главата, не можах да го разбера.

— И тази кутийка наистина е била предназначена за вас?

— Във всеки случай тя е единственото нещо, което бе оставил в сейфа в къщата.

След като сложи на масата две банкноти, за да плати сметката, Бернар Бенедик стана, облече си якето и завърза шала на врата си.

Маделин остана седнала. Тя продължаваше да гледа мълчаливо кибрита, създавайки впечатлението, че асимилира историята, която галеристът току-що й бе разказал. След кратък размисъл младата жена стана на свой ред и попита:

— Защо ми разказахте всичко това?

Бенедик си закопча якето и отговори, сякаш беше съвсем очевидно:

— За да ми помогнете да намеря липсващите картини, разбира се.

— Но защо аз?

— Вие сте ченге, нали? Освен това, както вече ви казах, винаги се доверявам на моя инстинкт. И нещо ми подсказва, че ако тези картини съществуват, а съм сигурен, че е така, вие сте човекът, способен да ги открие.

3. Красотата на струните

Ако можете да го изразите с думи, няма причина да го рисувате.

Едуард Хопър

1

Излизайки от кръговото кръстовище, Маделин ускори и на пресечката с улица „Лоншан“ мина на косъм, преди да светне червеният светофар.

След обяда с галериста тя бе наела скутер „Веспа“ от една агенция за коли под наем на авеню „Франклин Рузвелт“. И дума не можеше да става да прекара следобеда си в спорове с някакъв груб американец за правото си да живее в студиото на Лоренц, така че паркира близо до булевард „Шанз-Елизе“ и след това обиколи щандовете на коледния базар. Разходката й продължи не повече от четвърт час, тъй като дървените павилиони, разположени от двете страни на така наречения „най-красив булевард на света“, й подействаха потискащо. Бараки за пържени картофки, търговци, продаващи китайски играчки, отвратителна миризма на наденички и чурос — атмосферата бе по-скоро като на селски събор, отколкото на снежната Коледа от любимите й детски приказки.

Разочарована, тя отиде първо в големия универсален магазин на улица „Риволи“, след това се разходи под аркадите и в градината на „Плас де Вож“. Но както и на „Шанз-Елизе“, Маделин не откри това, което търсеше — зрънце магия, някаква феерия, мъничко от духа на старите коледни песни. За пръв път не се чувстваше добре в Париж, не се чувстваше на мястото си.

Тя яхна отново своята веспа и пое без определена посока, бягайки от тълпата туристи с тяхната изморителна глъчка и стикове за селфи, които всеки момент заплашваха да ти извадят окото. Пред очите й продължаваха да танцуват цветовете и арабеските от картините на Лоренц. Тогава осъзна, че единственото й желание е да продължи пътешествието си с художника. Да бъде понесена от вълните светлина, да се изгуби в нюансите на палитрата му, да бъде заслепена от ярките му багри. Но Бернар Бенедик я беше предупредил: „В Париж има само едно място, където може да се надявате да видите картина от Шон Лоренц.“ Решена да опита късмета си, Маделин се отправи към Булонския лес.

Тъй като не познаваше района, тя паркира скутера си на първото възможно място — до оградата на зоологическата градина, и продължи пеша по авеню „Махатма Банди“. Слънцето окончателно бе прогонило сивите облаци. Времето беше хубаво. Във влажния въздух танцуваха златисти прашинки. В околностите на парка не се мяркаше нито един синдикалист или ядосан демонстрант. Бебешки колички, бавачки, детски гласчета и виковете на продавачи на печени кестени изпълваха пространството, в което цареше дружелюбна атмосфера.

Внезапно между голите клони на дърветата се показа голяма стъклена постройка. Обвита в кристалните си платна, сградата на „Фондация Вюитон“ се открои на фона на лазурното небе. В зависимост от играта на човешкото въображение тя можеше да бъде оприличена на гигантска кристална раковина, айсберг или супермодерен стъклен платноход, плаващ под перлен флаг.

Маделин си купи билет и влезе в сградата. Фоайето беше просторно, светло и проветриво, отворено към зеленината на парка. Тя веднага се почувства добре в този гигантски стъклен пашкул и се разходи няколко минути в атриума, наслаждавайки се на хармонията на извивките, на ефирната грация на постройката. Странните движещи се бледи сенки, които хвърляха на пода стъклените панели на покрива, й подействаха ободряващо, като полъх на нежност и топлина.

Маделин се изкачи по стълбите и мина през лабиринт от десетина галерии, озарени в млечносинкава светлина, идваща от множество светлинни тунели. В тях освен постоянната експозиция имаше и временни изложби. На първите две нива човек можеше да се полюбува на шедьоврите от колекцията на Шчукин — невероятни картини на Сезан, Матис, Гоген и много други майстори ма четката, които руският колекционер, пренебрегвайки мнението на тогавашните критици, бе събирал смело в продължение на почти двайсет години.

На последния етаж, пресечен от стоманени и дървени греди, имаше две тераси, от които се откриваше неочаквана гледка към квартала Дефанс, Булонския лес и Айфеловата кула. Там, редом с една бронзова скулптура от Джакомети, три абстрактни картини ма Герхард Рихтер и две монохромни творби на Елсуърт Кели, бяха изложени двете картини на Лоренц.

2

Изтегнат със затворени очи на удобното кресло с напукана кожена тапицерия, вдигнал крака върху една табуретка, Гаспар слушаше интервю на Шон Лоренц, записано на стара аудиокасета, която бе открил сред грамофонните плочи в библиотеката.

Водено от Жак Шансел, това дълго интервю бе проведено преди седем години по време на ретроспективната изложба на Лоренц във Фондация „Маг“ в Сен Пол дьо Ванс. Разговорът беше вълнуващ и направо сензационен, защото Шон Лоренц — дискретен и немного словоохотлив художник — рядко се бе съгласявал да коментира своето творчество. След като отхвърляше почти всички направени коментари за развитието на творческия му път, Лоренц заявяваше: „Моята живопис е спонтанна и не носи никакво послание. Тя има за цел само да улови нещо мимолетно, което всъщност е и вечно.“ В някои от отговорите му се долавяха умората, съмненията му, усещането, както сам откровено признаваше, че „може би е стигнал до края на един творчески цикъл“.

Гаспар слушаше жадно думите му. Макар да отказваше да разкрие тайната на своята живопис, Лоренц бе напълно искрен. В гласа му — ту пленителен и омагьосващ, ту смущаващо плашещ — се долавяха двойствеността и двусмислеността, така характерни за неговото изкуство.

Внезапно силен шум наруши следобедната тишина. Гаспар стреснато подскочи и се втурна към терасата. „Музиката“, идваща очевидно от една от съседните къщи, изпълваше цялата уличка. Звуците бяха дивашки, отблъскващи, пронизителни и заглушаваха крясъците, които се опитваха да минат за пеене. „Как може някой да се наслаждава на такава какофония?“ — помисли си той, чувствайки, че го обзема огромна умора и отвращение. Човек не можеше да намери и минутка спокойствие! Това бе предварително загубена битка. Светът бе пълен с кретени и всякакви досадници. В него командваха тъпанарите и нищожествата. Те бяха твърде много и се размножаваха прекалено бързо. Нищо чудно, че победата им беше пълна и неизменна.

Обзет от гняв, Кутанс изскочи от студиото и като се озова на павираната задънена улица, бързо стигна до източника на шумотевицата. Това беше най-близката сграда — обикновена селска къща, която се губеше под водопад от диви лози. Той дръпна шнура на ръждясалата камбанка, прикрепена с метална планка на едната каменна колона на портата. Тъй като никой не се показа, Гаспар се прехвърли през портата, прекоси градината, изкачи се по стълбите, водещи към къщата, и заудря с юмрук по вратата.

Когато тя се отвори, той зяпна от изумление. Очакваше да се покаже някой пъпчив тийнейджър, с джойнт в ъгълчето на устата и тениска със снимка на групата „Айрън Мейдън“. Вместо това пред него стоеше миловидна млада жена, която носеше тъмна блуза с кръгла якичка, къси панталонки от туид и кожени мокасини в бургундско червено.

— Да не сте се побъркали?! — извика той, като изразително почука с показалец слепоочието си.

Изненадана, жената направи крачка назад и го погледна озадачено.

— Вашата музика! — изкрещя Гаспар. — Да не мислите, че сте единственият човек тук?

— Да, не е ли така?

Точно когато реши, че тя му се подиграва, младата жена натисна един бутон на малкото дистанционно, което държеше в ръката си.

Най-накрая се възцари тишина.

— Почивам си от коригирането на моята дисертация. Понеже си мислех, че всички са заминали на почивка, в паузата малко увеличих децибелите — призна тя като извинение.

— Почивате си, като слушате хард рок?

— Технически погледнато, това не е хард рок, а блек метъл — отбеляза тя.

— Каква е разликата?

— Ами много просто, хард…

— Знаете ли какво? Не ми пука — прекъсна я Гаспар и тръгна да си върви. — Продължавайте да си увреждате тъпанчетата, щом това ви харесва, но си купете слушалки, за да не тормозите другите хора.

Младата жена избухна в смях.

— Толкова сте неучтив, че дори е смешно!

Кутанс се обърна. За миг се почувства объркан от забележката. Той огледа девойката от глава до пети — хваната на стегнат кок коса, семпло и елегантно облекло, но и пиърсинг на ноздрата и голяма татуировка, която започваше зад ухото й и стигаше някъде под блузата й.

„Права е“ — помисли си Гаспар.

— Добре — призна той, — може би прекалих малко, но честно казано, тази музика…

Тя отново се усмихна, протегна ръка и се представи:

— Полин Дьолатур.

— Гаспар Кутанс.

— В бившето студио на Шон Лоренц ли живеете?

— Наех го за един месец.

От порива на вятъра някъде в къщата се хлопна капак на прозорец. По къси панталонки, Полин пристъпи от крак на крак и потрепери.

— Уважаеми съседе, започвам да се смръзвам, но с удоволствие ще ви почерпя едно кафе — предложи тя, като потърка зиморничаво голите си ръце.

Гаспар кимна в знак на съгласие и последва младата жена в къщата.

3

Застинала на мястото си, Маделин гледаше като омагьосана двете картини. Едната, датирана от 1997 г. и носеща заглавието „City On Fire“, представляваше голяма фреска, характерна за уличния период на Лоренц — платното бе погълнато от пламтяща жарава, експлозия от цветове, вариращи от жълто до карминено- червено. Втората картина, „Motherhood“, беше от много по-късен период. Интимна, семпла, тя представляваше бледосиня, почти бяла повърхност, пресечена от извита линия, която изобразяваше закръгления корем на бременна жена — най-стилизираният образ на майчинството. Една табелка на стената указваше, че това е последната известна творба на Лоренц, нарисувана малко преди раждането на сина му. За разлика от предишната картина, тук не цветовете, а светлината пораждаше емоцията.

Подчинявайки се на някакъв вътрешен глас, Маделин се приближи до нея. Светлината я привличаше като магнит. Материалът, текстурата, наситеността, хилядите нюанси на платното я хипнотизираха. Картината беше жива. За секунди тя се превръщаше от бяла в синя, а после в розова. В нея бе въплътена емоция, но тази емоция беше ефирна, неуловима. Творбата на Лоренц вдъхваше ту спокойствие, ту безпокойство.

Тази неопределеност очароваше Маделин. Как можеше една картина да оказва такова въздействие? Тя се опита да отстъпи назад, но краката й отказаха да се подчинят. Доброволна пленница на платното, Маделин не желаеше да избяга от светлината, която то излъчваше. Искаше да изпитва отново и отново това успокояващо опиянение, да остане в това амниотично и регресивно пространство, което проникваше в душата й и разкриваше у нея неща, които досега не бе подозирала, че съществуват.

Някои бяха красиви. Други — категорично не.

4

Входната врата на дома на Полин Дьолатур водеше направо н кухнята. Интериорът беше приветлив, помещението бе обзаведено в стил „рустик“ — масивно дървено бюро, настлан с плочки от пясъчник под, памучни карирани пердета. На рафтовете бяха наредени кръгли емайлирани табели, мелничка за кафе, големи керамични чаши и стари медни тенджери.

— Тук е много приятно, но доста объркващо. Обстановката е по-подходяща за музиката на Жан Фера, отколкото за вашия блек метъл — подкачи я той.

Полин се усмихна, взе от печката една италианска кафеварка и наля кафе в две чаши.

— Всъщност тази къща не е моя. Тя е собственост на италиански бизнесмен, колекционер на произведения на изкуството, който я е наследил от семейството си и с когото ме запозна Шон Лоренц. Той никога не идва тук, но понеже не иска да я продаде, се нуждае от някой, който да я пази и поддържа. Това положение няма да трае вечно, но междувременно би било глупаво да не се възползвам от възможността.

Гаспар взе чашата, която му подаде младата жена.

— Ако съм разбрал правилно, вие живеете тук благодарение на Лоренц.

Полин се облегна на стената и духна леко своето кафе.

— Да, именно той убеди италианеца да ми се довери.

— Как се запознахте с него?

— С Шон ли? Запознах се с него три-четири години преди да почине. През първите години на следването ми, за да се издържам, позирах като модел на студентите от Академията за изящни изкуства. Един ден Шон проведе там майсторски клас. Тогава се запознахме и станахме приятели.

Обзет от любопитство, Гаспар разгледа бутилките вино, наредени в един шкаф от ковано желязо.

— Не трябва да пиете този боклук! — каза той, като направи гримаса на отвращение. — Следващия път ще ви донеса бутилка истинско вино.

— Ще се радвам. Имам нужда от гориво, за да завърша дисертацията си — отвърна тя с усмивка, като посочи към сребристия лаптоп на бюрото си, обграден от купища книги.

— Над какво работите?

— „Прилагането на кинбаку в Япония по време на периода Едо — военна употреба и еротична практика“ — отвърна младата жена.

— Кинбаку? Какво е това?

Полин сложи чашата си в мивката и хвърли загадъчен поглед на новия си съсед.

— Елате, ще ви покажа.

5

Зад стъклените стени червените дъбове и кленовете аленееха под лъчите на залязващото слънце, а тъмните силуети на боровете напомняха на театъра на сенките.

Маделин се загледа с невиждащ поглед в слънцето, което бавно се скриваше зад музикалния павилион, който бе издигнат на моравата на Ботаническата градина. Беше почти пет часът вечерта. След посещението си тя бе седнала на една маса във „Франк“ — ресторантът на Фондацията, който се помещаваше зад ажурната преграда на атриума. Тя отпи от черния чай, който си беше поръчала. От няколко минути в ума й се въртеше само една мисъл, само една идея: „Ами ако това, което й беше казал Бернар Бенедик, беше вярно? Ами ако последните три картини, нарисувани от Шон Лоренц, наистина бяха изчезнали? Платна, които никой не беше виждал?“ Младата жена потръпна. Нямаше намерение да се остави да бъде манипулирана от галериста, но ако тези картини съществуваха, искаше й се именно тя да ги намери.

Маделин усети внезапен прилив на адреналин. Същата възбуда като в началото на лов. Така познатото някогашно усещане, което с радост преоткриваше. Чувство, което сигурно не бе по- различно от творческия порив, който вероятно е обземал Шон Лоренц, когато е рисувал графитите си в метрото в началото на 90-те години. Тръпката на опасността, опиянението от страха, желанието да се върне там, каквото и да му струва това.

Тя влезе в интернет чрез смартфона си. Статията за Лоренц в Уикипедия започваше по стандартния начин:

Шон Пол Лоренц, известен още като Лорц74 е началото на кариерата си, е графитист и живописец, роден в Ню Йорк на 8 ноември 1966 г. и починал в същия град на 23 декември 2015 г. През последните двайсет години от живота си живее и работи в Париж. […]

Тя продължаваше още няколко десетки реда. Синтезираното резюме беше интересно, но от него не научи нищо повече от това, което й бе разказал Бенедик. Едва в последните редове Маделин намери информацията, която търсеше:

Случаят Джулиан Лоренц Престъплението

На 12 декември 2014 г., когато Шон Лоренц е в Ню Йорк, за да участва в ретроспективна изложба на произведенията му в Музея на модерното изкуство, съпругата му Пенелопе и синът му Джулиан са отвлечени на една улица в Горен Уест Сайд. Няколко часа по-късно художникът получава искане за откуп от няколко милиона долара, придружено с отрязания пръст на детето. Въпреки че сумата е платена, освободена е само Пенелопе, а момчето е убито пред очите на майка си.

Виновникът

Разследването бързо установява самоличността на похитителя, тъй като…

6

С откритата греда от маслиново дърво, която минаваше по цялата дължина на тавана, холът на Полин Дьолатур не приличаше по нищо на семеен дом, а по-скоро създаваше впечатлението за модерен лофт с изтънчен интериор. Просторно помещение, чиито стени бяха покрити със снимки на голи жени, завързани в екстремни пози. Омотани с въжета и кожени каиши тела, които висяха във въздуха. Тела, опасани, пристегнати и обездвижени с въжета чрез множество сложни възли. Лица с изкривени черти, които не беше ясно дали изпитват удоволствие или болка.

— Кинбаку е древно японско военно изкуство — обясни Полин. — Техника, създадена за връзване на високопоставени военнопленници. През вековете то се е превърнало в изтънчена еротична практика.

Отначало Гаспар погледна неохотно снимките. Никога не бе харесвал отношенията, основаващи се на подчинение и доминиране.

— Знаете ли какво казва великият фотограф Араки? — попита младата жена. — „Въжетата трябва да са като ласки върху женското тяло.“

Постепенно безпокойството на Гаспар се разсея. Той бе принуден да признае, че снимките са удивително красиви. Трудно беше да се обясни, но в тях нямаше нито вулгарност, нито жестокост.

— Кинбаку е много взискателно изкуство — добави Полин. — Изпълнение, което няма нищо общо със садо-мазохистичните практики. Аз водя курсове в една зала в 20-ти арондисман. Трябва да дойдете някой от тези дни. Ще ви направя демонстрация. Ако човек иска да научи нещо за себе си, това е по-ефикасно от психоаналитичния сеанс.

— Шон Лоренц проявяваше ли интерес към тези неща?

Полин се усмихна тъжно.

— Шон бе живял в джунглата, която е представлявал Ню Йорк през 80-те и 90-те години на миналия век, така че тези игрички не можеха да го уплашат.

— Бяхте ли близка с него?

— Както вече ви казах, ние бяхме приятели. Той казваше, че ми вярва. Във всеки случай достатъчно, за да ми поверява много често грижата за сина му.

Полин седна на едно от стъпалата на голяма дървена стълба, подпряна на стената.

— Аз не си падам много по децата — призна тя. — Обаче малкият Джулиан беше съвсем друго нещо. Той беше едно наистина необикновено хлапе — очарователно, пъргаво, умно.

Гаспар забеляза, че лицето й — и без това млечнобяло — беше станало още по-бледо.

— Защо говорите за него в минало време?

— Джулиан беше убит. Не знаехте ли?

Той на свой ред почувства, че го обзе слабост, придърпа една дървена табуретка и седна на нея, като се наведе към Полин.

— Де… детето, което се вижда навсякъде в къщата, е мъртво?

Без да откъсва очи от него, тя се бореше с изкушението да загризе ноктите си, лакирани в гранатово червено.

— Това е ужасна история. Джулиан бе отвлечен в Ню Йорк и бе намушкан пред очите на майка си.

— Кой го е направил?

Младата жена въздъхна.

— Стара приятелка на Шон, която е лежала в затвора. Художничка от чилийски произход, известна под псевдонима Лейди Бърд. Искала е да си отмъсти.

— За какво?

— Честно казано, не знам — отвърна Полин и стана. — Мотивите й винаги са били много неясни.

Тя се върна в кухнята и Гаспар я последва.

— Малко е да се каже, че след смъртта на сина си Шон вече не беше същият човек — продължи тя. — Той не само че престана да рисува, но буквално угасна от мъка. Помагах му, както можех: пазарувах му, поръчвах му храна, виках Диана Рафаел, когато се нуждаеше от лекарства.

— Коя е тя? Лекар ли?

Полин кимна утвърдително.

— Психиатърка, която отдавна го наблюдаваше.

— А съпругата му?

Младата жена отново въздъхна.

— Пенелопе го напусна възможно най-скоро, но това е друга история.

Гаспар понечи да попита, но се сдържа, за да не бъде прекалено нахален. Досети се, че в историята на Полин има доста неясноти, но твърде много мразеше любопитните хора, за да се присъедини към редиците им. Въпреки това си позволи един по-малко личен въпрос:

— Значи Лоренц не е нарисувал нито една картина до смъртта си?

— Не, доколкото знам. Преди всичко, защото имаше сериозни здравословни проблеми. Освен това живописта като че ли вече не го интересуваше. Всъщност вече нищо не го интересуваше. Не докосваше четката дори по време на ателието по рисуване, което продължи да води един-два пъти седмично в детската градина на Джулиан.

Тя помълча няколко секунди и после добави, сякаш внезапно си спомни:

— Обаче през последните дни преди смъртта му се случи нещо странно. — Полин посочи с брадичка към къщата на художника, която се виждаше през прозореца. — Няколко нощи подред у тях свиреше музика до сутринта.

— Защо да е странно това?

— Защото Шон слушаше музика само когато рисуваше. Бях изненадана не толкова от факта, че отново е хванал четката, а че го прави през нощта. Шон беше фанатик на тема светлина. Виждала съм го да работи само през деня.

— Каква музика слушаше той?

Полин отвърна с усмивка:

— Такава, каквато мисля, че щяхте да харесате. Във всеки случай, не блек метъл: Петата симфония на Бетовен и други подобни творби, които аз не познавах, а той постоянно слушаше.

Тя извади телефона от джоба си и го размаха пред очите на Гаспар.

— Тъй като съм си любопитна по природа, аз ги шазамирах.

Той нямаше представа какво означава този глагол, но с нищо не го показа.

Полин намери това, което търсеше.

— „Каталогът на птиците“ на Оливие Месиен и Симфония № 2 на Густав Малер.

— Какво ви кара да мислите, че наистина е рисувал? Може би просто е слушал музика.

— Точно това исках да разбера. Ето защо една вечер излязох в полунощ, отидох до тях, заобиколих къщата и се качих по противопожарната стълба до прозорците на ателието му. Знам, че не е хубаво да се шпионира, но исках да задоволя любопитството си — ако Шон бе нарисувал нова картина, исках първа да я видя.

Едва доловима усмивка озари лицето на Гаспар, като си представи акробатичното изпълнение на младата жена. Живописта на Лоренц наистина притежаваше изключително силно обаяние.

— Като стигнах на върха на стълбата, залепих нос на прозореца. Макар че всички лампи в студиото бяха угасени, Шон стоеше пред едно платно.

— На тъмно ли рисуваше?

— Знам, че изглежда налудничаво, но имах чувството, че платното излъчва собствена светлина. Ярка, сияйна светлина, която осветяваше лицето му.

— Какво представляваше картината?

— Зърнах я само за миг. Стълбата изскърца и Шон се обърна. Изплаших се и слязох по най-бързия начин. Върнах се у дома и ме досрамя от страхливостта ми.

Гаспар погледна тази странна млада жена — провокативна, интелигентна, проницателна и последователка на авангардизма. Положително се харесваше на повечето мъже. Лоренц със сигурност е бил един от тях. Внезапно в ума му изникна един въпрос, чийто отговор му се струваше съвсем очевиден:

— Шон Лоренц молил ли ви е да му позирате?

Очите на Полин заблестяха, когато отговори:

— Дори направи нещо по-добро.

След това разкопча блузата си и татуировката й се показа — не цялата, но в пълното си великолепие. Кожата на младата жена се бе превърнала в човешко платно, покрито с ярки цветове: плетеница от многоцветни флорални мотиви, която се виеше от врата вероятно до началото на бедрото й.

— Често се казва, че картините на Лоренц са живи, но това не е вярно. Единствената жива творба на Шон Лоренц съм аз.

4. Двама непознати в къщата

Аз съм оптимист без никаква причина.

Франсис Бейкън

1

Вече беше мръкнало, когато Маделин отвори вратата на къщата. Беше направила всичко възможно да избегне сблъсъка с Гаспар Кутанс, който неминуемо щеше да се случи. Дори тайно се бе надявала, че драматургът в крайна сметка се е отказал от правото си да живее в студиото, но като закачаше коженото си яке на портмантото, видя едрата му фигура в кухнята.

Докато прекосяваше хола, за да отиде при него, тя се поспря да разгледа десетината снимки в американски рамки от светло дърво, закачени по стените. Сега, когато знаеше, че малкият Джулиан е мъртъв, снимките, които я бяха трогнали, когато ги видя за първи път, й се сториха мрачни и изпълнени с печал. Заради това тази вечер къщата й изглеждаше по-студена, потискаща и пропита с тъга. Усещайки, че предишното очарование е изчезнало, тя взе радикално решение.

Когато влезе в кухнята, Кутанс я поздрави с нещо подобно на ръмжене. С овехтелите си дънки, карирана риза, двуседмична брада и износени кубинки „Тимбърленд“, той й заприлича на горски отшелник, което не подхождаше на статута му на драматург. Застанал до барплота, Гаспар съсредоточено режеше лук с бързи и отмерени движения, докато слушаше камерна музика на стар транзистор. Пред него, в съседство с голяма торба от амбалажна хартия, бяха поставени няколко продукта, които очевидно бе купил следобеда: зехтин, миди „Сен Жак“, кубчета пилешки бульон, трюфели.

— Какво приготвяте?

— Критараки с трюфели. Това са дребни гръцки макаронени изделия, които се готвят като ризотото. Ще вечеряте ли с мен?

— Не, благодаря.

— Обзалагам се, че сте вегетарианка. Ядете киноа, водорасли, покълнали семена и всички…

— Нищо подобно — прекъсна го тя рязко. — По повод на къщата исках да ви предупредя, че ви я оставям. Ще отседна другаде. Собственикът ми предложи да ме компенсира и ще приема предложението му.

Той я погледна изненадано.

— Мъдро решение.

— Обаче ще ви помоля да ми дадете два дни, за да уредя нещата. Междувременно ще спя на горния етаж. Ще делим кухнята, а останалата част от къщата е на ваше разположение.

— Това ме устройва — съгласи се Гаспар и с помощта на ножа изсипа в един тиган лука, който току-що беше нарязал. — Какво ви накара да промените решението си?

Тя се поколеба за миг, после му каза истината:

— Нямам смелостта да прекарам четири седмици на място, обитавано все още от призрака на мъртво дете.

— За малкия Джулиан ли говорите?

Маделин кимна утвърдително. През следващия четвърт час двамата оживено разговаряха, като всеки от тях разказа какво е научил за живота и обаятелното изкуство на Шон Лоренц, както и за последните му изчезнали картини.

След като отказа чаша вино, Маделин отвори хладилника, за да вземе тоалетната си чантичка, която беше оставила там преди няколко часа. После се престори, че е много уморена, и отиде да си легне.

2

Дървеното стълбище, което водеше до бърлогата на Лоренц, стигаше право в ателието и неговата остъклена веранда. От най- красивото помещение на къщата се влизаше в скромна по размери, но уютна спалня с прилежаща към нея баня. Маделин нареди някои свои вещи, намери чисти чаршафи в един шкаф и оправи леглото си. После си изми ръцете и седна на малкото дървено бюро до прозореца. Първо съблече пуловера и блузата си. След това извади от тоалетната чантичка едно шишенце и спринцовка. Постави иглата на спринцовката, свали капачката, изтегли лекарството и после натисна леко буталото, за да излезе въздухът. С напоен със спирт памучен тампон почисти мястото на корема си, където смяташе да постави инжекцията. Въпреки че парното работеше, цялото й тяло трепереше. Боляха я костите и кожата й бе настръхнала. Тя пое дълбоко въздух, щипна между пръстите си част от кожата и заби иглата в подкожната мазнина, като внимаваше да не е твърде близо до мускулите, нито до ребрата. Помъчи се да не трепери, докато инжектираше медикамента. Това си беше истинско мъчение, защото той пареше ужасно. По дяволите! По време на службата си в полицията беше попадала в изключително опасни ситуации: опрян в слепоочието й пистолет, профучали на косъм от тила й куршуми, стълкновения с най-долната измет на Манчестър. Макар че във всеки от тези случаи бе успявала да надмогне страха си, сега се разтреперваше от една нищо и никаква игла!

Маделин затвори очи. Ново поемане на дъх. Натискане докрай на буталото. Изваждане на иглата. Памук за спиране на кървенето.

Легна на леглото, като продължаваше да трепери. Също като сутринта на гарата, имаше чувството, че ще умре. Гадеше й се, стомахът й се гърчеше от спазми, не й достигаше въздух и главата й се пръскаше от болка. Тъй като зъбите й тракаха от студ, придърпа одеялото върху себе си. Зад спуснатите си клепачи видя отново снимките на малкия Джулиан, карминеночервените цветове, града в пламъци. След това, в обратен ред, видя по-ведрата картина на майчинството. Постепенно се почувства по-добре. Тялото й се отпусна. Тъй като сънят не идваше, стана и наплиска лицето си със студена вода. Дори почувства глад. Съблазнителният аромат на ризотото с трюфели стигаше чак до ателието.

Като преглътна гордостта си, Маделин слезе по стълбите, за да се присъедини към Гаспар в кухнята.

— Господин Кутанс, поканата ви за вечеря още ли е валидна? Сега ще видите дали приличам на човек, който яде киноа.

3

Противно на очакванията й, вечерята се оказа приятна, дори весела. Преди две години Маделин бе гледала на „Бродуей“ постановката на пиесата на Гаспар „Призрачният град“, играна два месеца в театър „Баримор“, с Джеф Даниълс и Рейчъл Вайс в главните роли. Пиесата бе оставила у нея противоречиви впечатления: бяха й харесали блестящите диалози, но я беше смутило циничното виждане на автора за обществото.

За щастие, Кутанс не се оказа онзи саркастичен присмехулник, който си бе представяла, съдейки по пиесата му. В действителност той беше доста голям особняк — своеобразен джентълмен мизантроп и песимист, но който по време на вечеря можеше да бъде чудесен събеседник. Съвсем естествено по-голямата част от разговора им се съсредоточи върху Шон Лоренц. Двамата споделиха своето въодушевление от неговата живопис, както и информацията и любопитните подробности, които бяха научили този следобед. Те изядоха с апетит цялото ризото и завършиха вечерята с бутилка „Сен Жюлиен“.

След като се нахраниха, разговорът им продължи в хола. Гаспар избра от фонотеката една стара плоча на Оскар Питърсън, запали огън в камината и отвори бутилка двайсетгодишен бърбън „Папи ван Уинкъл“, който намери в къщата. Маделин си събу ботушите, протегна краката си на дивана, наметна се с едно карирано одеяло и извади от джоба си ръчно свита цигара, която не съдържаше само тютюн. От тревата и уискито напрежението се стопи напълно и атмосферата стана още по-непринудена, докато разговорът придоби по-личен характер.

— Имате ли деца, Кутанс?

— Слава богу, не! — възкликна той. — И никога няма да имам.

— Защо?

— Не искам да налагам на никого скандалния свят, в който сме принудени да живеем.

Маделин си дръпна от цигарата.

— Не преувеличавате ли малко?

— Не мисля.

— Съгласна съм, че някои неща не вървят добре, но…

— Някои неща не вървят добре? Отворете си очите, по дяволите! Планетата ни е на ръба на унищожението и ни очаква ужасно бъдеще, още по-жестоко, по-непоносимо, по-тревожно. Трябва да си голям егоист да искаш да наложиш на някого такова бъдеще.

Тя понечи да му отговори, но Гаспар вече се бе отприщил. В продължение на четвърт час, като въртеше безумно очи и дъхаше па алкохол, той разви своята дълбоко песимистична теза относно бъдещето на човечеството, описвайки едно апокалиптично общество, подвластно на технологиите, свръхконсумацията и посредственото мислене. Едно хищническо общество, което, отдадено на методичното унищожение на природата, се бе запътило с еднопосочен билет към небитието.

Маделин изчака да се увери, че е свършил тирадата си, и заключи:

— Всъщност вие мразите не само глупаците, а целия човешки род.

Той не се опита да го отрече:

— Знаете ли какво е казал Шекспир: „Дори и най-свирепият звяр знае що е милост! Обаче човекът не знае милост. Човекът е най-лошият от всички хищници. Той е паразит, който под лустрото на цивилизоваността се радва единствено когато властва над другите и ги унизява. Обзето от мания за величие и самоунищожение същество, което мрази себеподобните, защото мрази самото себе си.

— А вие, Кутанс, сте различен, така ли?

— Не, точно обратното. Ако желаете, може да ме сложите в кюпа — отвърна той, като изпи последната си глътка уиски.

Маделин смачка цигарата си в една паничка, която й служеше за пепелник.

— Трябва да сте много нещастен, за да мислите така.

Драматургът отхвърли идеята с едно махване на ръката, а тя отиде да вземе шише вода от хладилника.

— Просто съм здравомислещ човек. Научните изследователи са още по-големи песимисти от мен. Екосистемите на Земята неизбежно загиват. Вече преминахме границата, откъдето няма връщане.

Тя го провокира:

— Ами защо не си теглите куршума още сега?

— Разговорът не беше за това — защити се Гаспар. — Попитахте ме защо не искам да имам деца. Отговорът ми беше: „Защото не желая да ги виждам да растат сред хаос и изстъпления.“

Той насочи обвинително към нея показалеца си, който трепереше колкото от алкохола, толкова и от гняв.

— Никога няма да наложа на дете да живее в този жесток свят. Ако възнамерявате да постъпите по друг начин, това си е ваш избор, но не очаквайте от мен да го одобря.

— Вашето одобрение изобщо не ме интересува — каза троснато тя, като седна отново на дивана, — но все пак се питам: защо не се борите да промените всичко това? Защитете каузите, които са от значение за вас. Включете се в някоя асоциация, станете активист в…

На лицето му се изписа отвращение.

— Колективна борба? Това не е за мен. Презирам политическите партии, синдикатите, лобистките групи. Аз съм на едно мнение с Жорж Брасенс: „Щом сме повече от четирима, ние сме група идиоти.“ Освен това битката вече е изгубена, въпреки че хората са твърде страхливи да го признаят.

— Знаете ли какво ви липсва? Необходимостта да водите истинска борба. Да имаш дете означава да бъдеш принуден да се бориш, да се бориш за бъдещето. Борба, която винаги е съществувала и винаги ще съществува.

Той я погледна странно.

— А вие, Маделин, имате ли деца?

— Може би някой ден ще имам.

— Само за ваше лично удоволствие, нали? — подхвърли с насмешка той. — За да се чувствате „пълна“, „завършена“, „удовлетворена“? За да постъпите като приятелките ви? За да се избавите от укорителните въпроси на мама и татко?

Вбесена, Маделин се изправи и плисна в лицето му от ледената вода, за да го накара да млъкне. След кратко колебание запрати но него и пластмасовото шише.

— Вие наистина сте голям простак! — извика тя и се втурна към стълбите.

Младата жена ги изкачи, като вземаше по две стъпала наведнъж, и затръшна вратата на стаята си.

Останал сам, Гаспар дълбоко въздъхна. Не за първи път говореше грубости под въздействието на алкохола, но никога не бе съжалявал толкова много за това.

Нацупен като дете, той си наля още една чаша уиски и загаси лампата, преди да се изтегне на шезлонга с недоволно сумтене.

В замъгленото му от алкохола съзнание изплува отново спорът им — неговите аргументи, както и тези на Маделин. Накрая може би бе прекалил, но беше искрен. Съжаляваше за грубостта i и, но не и за същността на казаното. Сега, като премисляше разтвора им, си даде сметка, че има аргумент, който не бе споменал — хората, които искат деца, очевидно се чувстват в състояние да ги защитят.

Гаспар никога нямаше да се чувства така.

И това го ужасяваше.

Лудият художник

Сряда, 21 декември

5. Сграбчи съдбата за гърлото

Животът не прави подаръци.

Жак Брел

1

Бучене в главата. Учестен пулс и бодежи в сърцето. Неспокоен сън, който внезапно отлита.

Хлопването на входната врата стресна Гаспар и го изтръгна от съня. Отне му няколко секунди да се разсъни. Първоначално не можеше да се ориентира къде се намира, после осъзна тъжната реалност — беше заспал, свит на кравай, в старото кресло „Еймс“ на Шон Лоренц. Подгизнала от пот, фланелката му бе залепнала за кожената тапицерия, а лицето му бе притиснато болезнено върху подлакътника. Той се изправи с мъка, разтърка очи, после разтри врата си и се разкърши. Мъчеше го махмурлук с всичките му гадни проявления: главоболие, вкус на цимент в устата, гадене, болка в ставите. Обичайна сцена, след която всеки път се кълнеше, че няма да близне алкохол. Обаче знаеше, че решението му е съвсем краткотрайно и още на обяд ще му се припие.

Погледна часовника си — 8 сутринта, после през прозореца — сиво небе, но поне не валеше. Предположи, че Маделин току-що е излязла, и леко се засрами, че го е видяла в това състояние. Замъкна се в банята, стоя четвърт час под душа, като изпи около половин литър хладка вода директно от чешмата. Уви на кръста си една хавлиена кърпа и излезе от банята, масажирайки с пръсти слепоочията си.

Мигрената му се засили, като болката упорито дълбаеше мозъка му. Спешно се нуждаеше от две таблетки ибупрофен. Прерови пътната си чанта, но не намери нищо, което да прилича на лекарство. След кратко колебание се качи на горния етаж, окупиран от Маделин, забеляза тоалетната й чантичка и в нея откри това, което търсеше. Добре, че някои хора бяха по-организирани от други.

След като изпи два ибупрофена, той се прибра в стаята си, където облече дрехите си от предната вечер и отиде в кухнята да потърси черно кафе. Там наистина имаше кафеварка, но нямаше с какво да я зареди. Гаспар прерови всички шкафове, но не откри пакет кафе и в крайна сметка си приготви чаша пилешки бульон, който излезе да изпие на терасата. Отначало студеният въздух му подейства добре, но след малко го накара да се върне в топлия хол. Там той прегледа фонотеката, за да намери плочите, за които му беше казала Полин предния ден. Тези, които Шон Лоренц бе слушал в дните преди смъртта си.

Първата плоча беше абсолютно задължителна за всяка класическа фонотека — „Пета симфония“ на Бетовен, дирижирана от Карлос Клайбер. На гърба на обложката един музиколог припомняше желанието, което бе движеща сила за композитора през целия му живот — „да сграбчи съдбата за гушата“. Всъщност Петата симфония разглеждаше основно темата за конфронтацията между човека и неговата съдба. „Така съдбата чука на вратата“ — казвал Бетовен, за да изрази символиката на четирите ноти, с които започваше симфонията му.

Втората — двоен албум на фирмата „Дойч Грамофон“ — го върна към 80-те години на миналия век. Това беше Симфония № 2 в до минор на Густав Малер, изпълнена от оркестър под диригентството от Ленард Бърнстейн, с гостуващи звезди — певиците Барбара Хендрикс и Криста Лудвиг. Тази симфония на австрийския композитор, наречена „Възкресение“, бе непозната за Гаспар. От текста от вътрешната страна на обложката научи, че това е религиозна творба, написана от Малер скоро след като е приел християнството. Тя разглеждаше темите за вечния живот и възкресението па мъртвите. Текстът завършваше с думите на Ленард Бърнстейн: „Музиката на Малер олицетворява много искрено нашата несигурност по отношение на живота и смъртта. Тази музика е много правдива, казва страшни неща, които трябва да чуете.“

Страшни неща, които трябва да чуете…

Гаспар се почеса по главата. Защо Лоренц — голям любител на джаза и минималистичната музика — се беше запалил в края на живота си по две монументални симфонии?

Той изсипа останалата част от хладкия бульон в мивката и седна на масата в хола със своята тетрадка и химикалка, за да помисли над новата си пиеса. Обаче му беше трудно да се съсредоточи. Беше прекарал странна, почти умопомрачителна нощ, реейки се в сънищата си сред сюрреалистични пейзажи, татуирани върху вързаното тяло на красивата му съседка. Едно не толкова плашещо, колкото смущаващо видение.

В продължение на около двайсет минути Кутанс се опитваше да се убеди, че работата му ще потръгне, но илюзиите му се оказаха краткотрайни. През цялото време не го напускаше усещането, че Лоренц се взира в него от големия си портрет, че го вика, че го преценява.

Скоро вече не го свърташе на едно място, така че стана от мястото си и застана отново пред стената със снимките. Тогава си даде сметка, че го притеснява не фотографията на художника, а тези на детето. То беше мъртво, но запечатаното на снимките личице бе изпълнено с толкова радост и жизненост.

По дяволите! Маделин Грийн го бе заразила с тревогите си!

Той се отпусна с въздишка на дивана. Кехлибареното уиски в бутилката, поставена пред него на масичката за кафе, подканящо му намигаше, но Гаспар устоя на изкушението. В продължение на няколко минути той се взира в една снимка на малкия Джулиан, на която той бе яхнал триумфално старо дървено конче. До въртележката се виждаше Шон Лоренц, който гледаше ласкаво своето синче. Гаспар извади портфейла си от джоба на дънките. В една от преградките му намери стара, избеляла фотография, която не бе поглеждал от години — той, на три годинки, с баща си на едно от кончетата на въртележката „Гарние“ в Люксембургската градина. Тя датираше от 1977 г. Почти четирийсет години деляха двете снимки. Епохата беше различна, но въртележката беше същата, както и блясъкът в очите на децата и гордостта, която се четеше по лицата на бащите.

2

Маделин паркира скутера си на ъгъла на булевард „Монпарнас“ и улица „Севър“. Още нямаше 9 часът, а въздухът вече беше наситен с лепкава влага. Като свали ръкавиците и шалчето си, забеляза, че се е изпотила.

И това ми било зима…

Обаче тази сутрин имаше нещо по-тревожно от глобалното затопляне — кварталът беше неузнаваем. Демонстрацията от предишния ден бе разрушила и опустошила всичко: навесите на автобусните спирки, витрините на магазините, пътните знаци. Тротоарите и уличните платна бяха осеяни с парчета стъкло, павета и откъртени парчета асфалт. Военновременен, сюрреалистичен пейзаж, какъвто никога не бе очаквала да види в Париж. Стотици гневни надписи загрозяваха всичко: „Всички мразят полицията“, „Мисля, значи разрушавам“, „Сред пепелта всичко става възможно“, „Долу столицата!“, „Победа чрез хаос“, „Плюем на вашите закони“.

Отношението на минувачите я огорчи. Някои бяха удивени като нея, други бяха безразлични, но имаше и такива, които се усмихваха, шегуваха се, спираха да си направят селфита. Дори фасадата на Националния институт за слепи младежи беше надраскана със злобни надписи. При вида на това опустошение й се доплака. В тази страна се случваше нещо, което тя не разбираше.

Като пристигна пред медицинския център, където имаше записан час за преглед, Маделин откри, че прозорците му също са разбити. Един работник тъкмо измъкваше навън дървен палет, който вандалите бяха използвали като снаряд, за да счупят стъклата. Тя се канеше да се върне, когато мъжът, доловил колебанието й, посочи табелата, на която пишеше, че медицинският център е отворен въпреки събитията.

Маделин влезе във фоайето и каза името си на рецепцията. Тъй като бе дошла по-рано, за да направи кръвен тест, тя дори избягна чакането и всичко мина за три минути: бодване с иглата, напълване на епруветката с кръв, превръзка с лейкопласт в свивката на ръката. После я помолиха да се качи с асансьора на втория етаж, където беше отделението по образна диагностика.

Докато я преглеждаха на ехографа, Маделин се върна мислено към разгорещения спор, който бе водила снощи с Кутанс. Макар че констатациите на драматурга бяха верни, тя не одобряваше неговото примирение и нихилизъм. Винаги щеше да има хора, готови да се противопоставят, да се борят срещу социалните несправедливости и да не се примиряват с обявените катастрофи. И нейното дете щеше да бъде част от тях.

Е, беше рано да се каже, защото все още не беше бременна.

Обаче преди четири месеца, докато беше на почивка в Испания, тя най-сетне бе направила решителната крачка и бе посетила клиниката за лечение на безплодие в Мадрид. Скоро щеше да стане на четирийсет години, а на хоризонта не се очертаваше никаква сериозна връзка. Не че животът й бе чак толкова лош, но тялото й старееше и това бе неоспорим факт. А най-главното бе, че вече нямаше сили да обича.

Ако искаше да има дете, трябваше да се възползва от последния си шанс. Така че бе попълнила документите, беше се срещнала с лекар, бе направила необходимите тестове, за да се подложи на оплождане ин витро. По-просто казано, щяха да вземат от зрелите й яйцеклетки и да ги оплодят със сперматозоиди на анонимен донор. Е, не точно такива бяха мечтите й, но въпреки това Маделин се бе заела с начинанието с цялата сила и ентусиазъм, които притежаваше. За да стане майка, трябваше да понася ежедневни мъки. Първо, неприятното хормонално лечение — всяка вечер да инжектира в корема си доза фоликулостимулиращи хормони. След това през ден да се подлага на кръвен тест, последван от ултразвук, за да се провери нарастването на броя и размера на фоликулите й. После трябваше да съобщи резултатите по телефона на персонала в испанската клиника.

Това лечение буквално й вземаше здравето. Коремът й се подуваше, изпитваше напрежение и болки в гърдите, краката й сякаш тежаха цял тон, а главоболието и раздразнението бяха почти постоянен неин спътник.

Стаята тънеше в мрак. Докато лекарят движеше напред-назад накрайника на ехографа върху долната част на корема й, Маделин лежеше със затворени очи. Тя се убеждаваше, че е взела правилното решение — да си има дете, което да стане стимул за живот. Твърде дълго в професията си бе разследвала мъртви хора, а те повличаха човек в тяхното царство на сенките. След това бе пожертвала всичко заради любовта на един мъж. Но мъжката любов бе изменчива, крехка и капризна. За да си вдъхне кураж, Маделин си спомни прощалните думи на човека, който някога бе означавал нещо за нея — Дани Дойл, първата й училищна любов, който, ставайки един от босовете на криминалния свят в Манчестър, бе поел по противоположен на нейния жизнен път. Дани Дойл, с когото бе воювала, щом бе започнала работа в полицията, но който никога не бе преставал, макар и от разстояние, да бди над нея.

Знам, че си изпълнена със страх. Знам, че нощите ти са неспокойни, населени с призраци, трупове и демони. Познавам твоята решителност, но и мрачната ти склонност към самоунищожение. Тя вече съществуваше, когато се срещнахме в гимназията, а с течение на времето се засили. Пропускаш живота си, Моди. Трябва да излезеш от тази спирала, преди да се сгромолясаш в бездната, от която няма излизане. Не искам да живееш така. Не искам да поемеш по пътя, който стана гибелен за мен, пътя, който води към мрака, насилието, страданието и смъртта.

В живота няма връщане назад. Изгубените възможности не се повтарят. Животът не прави подаръци. Животът е мачкащ валяк, тиранин, който управлява царството си, всявайки страх със своя железен юмрук — времето. Времето винаги побеждава. Времето е най-големият злодей в историята. Злодей, който нито един полицай няма да успее да прати зад решетките.

3

Гаспар стана от дивана. Един мобилен телефон, вероятно забравен от Маделин, вибрираше на кухненския плот. Понеже категорично отказваше да притежава такова устройство, той го изгледа за миг с недоверие, но все пак реши да се обади. Беше Маделин. Гаспар понечи да й отговори, но по невнимание прекъсна разговора, докосвайки екрана на грешно място.

Като изпсува ядосано, той напъха апарата в джоба си и въздъхна облекчено. Главоболието му бе намаляло, но все още се чувстваше замаян. Нямаше смисъл да го усуква — имаше нужда от кафе! И го не само от една чаша!

Кутанс взе една от бутилките с маркови вина, които беше купил предишния ден, и излезе от къщата, за да се срещне с любимата си съседка.

Този път Полин Дьолатур отвори още след първото позвъняване. Сякаш беше пролет, тя отново беше леко облечена: къси дънкови панталони с изнищени крачоли и потник под разкопчаната военна риза в цвят каки.

— „Пино ноар“ за двойно еспресо? — предложи той, като размаха бутилката.

Тя се усмихна и го покани с жест да влезе.

4

След медицинските прегледи Маделин отиде в уютния италиански ресторант „Каравела“ на улица „Фобур Сент Оноре“, който познаваше от посещението си с Бернар Бенедик. Тъй като кръвният тест се правеше на гладно, тя не беше яла нищо от вечерта и вече й се виеше свят. Маделин си поръча кафе с мляко и бишкоти и се канеше да се обади в клиниката за лечение на безплодие, когато осъзна, че е забравила телефона си на улица „Шерш Миди“.

„Само това ми липсваше!“ — помисли си ядосано и удари с длан по масата.

— Проблем ли има? — попита сервитьорът, носейки й закуската.

Тя позна Грегори — младия съдържател, с когото галеристът я беше запознал предния ден.

— Забравила съм си телефона, а трябва да проведа важен разговор.

— Да ви дам моя? — предложи той и извади от джоба си телефон в калъфче с емблемата на футболния клуб „Милан“.

— Благодаря, много мило от ваша страна.

Тя позвъни в Мадрид и поиска да говори с Луиза — медицинската сестра от клиниката, чийто брат беше полицай. Маделин се бе сближила с нея, знаеше графика на дежурствата й и при необходимост й звънеше директно на мобилния телефон, за да избегне половин Кастилия да научи размера на яйчниците й. Луиза записваше резултатите и ги предаваше на лекаря, който преценяваше реакцията на организма й и при нужда променяше дозата на хормоналните инжекции. Разбира се, това съвсем не беше задушевното общуване със семейния лекар. Беше Медицина 2.0-глобализирана, компютризирана, малко по-евтина и малко тъжна. Но ако трябваше да мине през това, за да има дете, Маделин бе съгласна.

Тя се възползва от телефона на Грегори, за да позвъни на собствения си номер. За щастие Кутанс й отговори:

— Гаспар, къде сте? Може ли да ми донесете телефона?

Драматургът промърмори някакви неразбираеми думи и връзката прекъсна. Разбирайки, че няма да постигне нищо, ако позвъни отново, Маделин му изпрати есемес: „Може ли да ми донесете телефона? Ако ви е удобно, да се срещнем по обяд в ресторант „Гран Кафе“ на улица „Дьоламбр“. Благодаря ви. Мади.“

Тъй като кафето й бе изстинало, поръча друго, което изпи на един дъх. Беше спала зле. Сънищата й бяха изпълнени с чародейците платна на Лоренц. Цяла нощ бе скитала сред обагрени в наситени цветове простори, чувствени гъсталаци от непрестанно извиващи се лиани, по главозамайващи скали, в градове, където бушуваше палещ вятър. Когато се събуди, не беше сигурна дали това дълго скитане беше хубав сън или кошмарно видение. Обаче започваше да разбира, че точно в тази двусмисленост се криеше ключът към творбите на Шон Лоренц.

Маделин видя Бернар Бенедик, който на отсрещния тротоар вдигаше металната ролетка на галерията си. Тя почука на стъклото на кафенето, за да привлече вниманието му, и както се надяваше, галеристът скоро се присъедини към нея.

— Бях сигурен, че ще ви видя отново — каза радостно той и седна срещу нея. — Човек не може да устои на живописта на Шон Лоренц, нали?

Маделин отговори укоризнено:

— Не ми казахте, че синът на Лоренц е бил убит.

— Така е — съгласи се галеристът с глух глас, — но не обичам да говоря за това. Джулиан беше мой кръщелник. Тази трагедия потресе всички ни.

— Какво точно се случи?

— Всичко бе написано във вестниците — прошепна Бернар.

— Именно затова ви питам. Написаното във вестниците рядко е истина.

Бенедик кимна в знак на съгласие.

— За да разберете добре нещата — каза той с въздишка, — трябва да се върнем доста назад в миналото. Много назад дори…

Галеристът вдигна ръка, за да си поръча кафе и да събере смелост.

— Както вече ви обясних, след срещата си с Шон мобилизирах цялата си мрежа от контакти, за да представя изкуството му и да го направя популярен. Шон беше амбициозен и жаден за нови запознанства. Аз го свързах с много различни хора в Лондон, Берлин, Хонконг… Но имаше едно място, където той никога не пожела да стъпи — Ню Йорк.

— Не разбирам.

— Всеки път, когато му предлагах да му организирам среща с колекционери в Манхатън, той отказваше — обясни Бенедик. — Колкото и невероятно да изглежда, от 1992 до гибелната 2014 г. Шон Лоренц нито веднъж не се върна в родния си град.

— Имаше ли роднини там?

— Беше останала само майка му, но той я накара да дойде в Париж в края на 90-те години. По онова време тя вече беше много болна и умря скоро след това.

Галеристът топна едно кростини в кафето си.

— В крайна сметка, тъй като бях много настоятелен, Шон ми разкри част от истината.

— Тя свързана ли беше с обстоятелствата около неговото заминаване от Америка? — попита Маделин.

Галеристът кимна утвърдително.

— През есента на 1992 г., след неговото „любовно лято“ с Пенелопе, Шон останал сам в Ню Йорк. Бил депресиран и нямал друга цел, освен да отиде при младата жена в Париж. Проблемът бил, че нямал пукната стотинка. За да намери пари за самолетен билет, той започнал да извършва дребни кражби заедно с Лейди Бърд.

— Момичето от „Майсторите“ — спомни си Маделин.

— Истинското й име е Беатрис Муньос. Тя била дъщеря на чилийски имигранти, работещи в заводите в Северен Бронкс. Странна девойка — необщителна, дива, почти аутистка, с фигура на кечист. Без съмнение Беатрис била влюбена в Шон и била готова да се хвърли от прозорец, ако той поискал.

— Мислите ли, че е злоупотребил с нея?

— Честно казано, не знам. Шон беше гений, тоест голям досадник, човек, с когото трудно се живее, но в никакъв случай мръсник. Той беше импулсивен, сприхав, мегаломан, но никога не съм го виждал да презира по-слабите. Мисля, че години наред Шон не е отхвърлял Беатрис само за да не я нарани.

— Но Пенелопе е разрушила всичко.

— Със сигурност. Муньос трябва да е била отчаяна, когато е научила за плановете му да замине за Франция, но въпреки това му е помогнала да събере пари, като са обирали хранителни магазини.

Полицаят в Маделин взе връх.

— Това ли наричате „дребни кражби“? За мен това са въоръжени грабежи.

— Чакайте! Единствените им оръжия са били водни пистолети и гумени маски на Марио и Луиджи!

Маделин обаче държеше на своето:

— Дали оръжията са истински, или не, грабежът си остава грабеж и от опит знам, че рядко свършва добре.

— В случая е малко да се каже, че не е свършило добре — каза Бенедик. — Една вечер в Чайнатаун един бакалин отказал да им даде парите. Той извадил пушка изпод тезгяха и открил огън. Шон успял да избяга с парите, но Беатрис била улучена в гърба и се строполила в магазина.

Маделин се облегна назад на стола си. Бенедик продължи невъзмутимо:

— Когато арестували чилийката, в полицията вече имали дебело като ръката ми досие за нея.

— С видеозаписи на предишните грабежи — предположи бившата следователка.

— Да. Това бил четвъртият магазин, който обирали през този месец. Техните маски на мустакати водопроводчици се виждали ма всички записи. Всъщност точно те ги издали, вместо да скрият самоличността им. За неин лош късмет Беатрис Муньос вече била арестувана многократно заради рисуването на графити. Тя имала богато криминално досие. За полицаите и прокурора това бил истински джакпот и те с радост се възползвали от този факт. Такава е американската съдебна система — силна към слабите, слаба към силните.

— По време на разпитите Беатрис не е ли издала Шон?

— Никога. Клетницата била осъдена на осем години затвор и носле излежала още четири за опит за бягство и системно насилие над други затворнички.

— Лоренц не се ли е предал?

Бенедик се засмя нервно.

— Още на другия ден след арестуването на Беатрис той се качил на самолета, за да дойде при Пенелопе в Париж. Становището на Шон беше просто — той не се чувстваше задължен на Беатрис, защото никога не бе искал нещо от нея. Тя го беше покрила по собствен избор.

— Значи е прекъснал всички връзки с детските си приятели?

— Напълно.

— И вие смятате, че затова никога не е искал да се върне в Ню Йорк?

— Това изглежда очевидно, нали? Той инстинктивно чувстваше, че този град представлява опасност за него. И се оказа прав. Когато излезе от затвора през 2004 г., Беатрис Муньос беше съсипана — физически и психически. Тя поработваше на разни места и се опита пак да рисува, но нямаше връзки, нямаше галерист, нямаше популярност. В интерес на истината, без да казвам на Шон, купих някои от нейните картини чрез един социален център в Харлем. Ако искате, ще ви ги покажа. След затвора нейните творби не притежаваха никаква виталност, бяха направо плашещи.

— Тя знаеше ли какво е станало с Шон?

Бенедик сви рамене.

— Как да не е знаела? Днес е достатъчно да напишеш името на някого в интернет и откриваш голяма част от неговия живот. Беатрис познаваше „лъскавия образ“ на Лоренц — успешният художник милионер, женен за манекенка и баща на очарователно момченце. И този образ буквално я подлуди.

— И какво се случи?

— През 2013 г. от Музея за модерно изкуство се свързаха с Шон. Искаха следващата година да направят първата голяма ретроспективна изложба на творбите му, създадени в Америка. Въпреки че на него не му се искаше да се връща в Ню Йорк, на този музей не можеше да откаже. През декември 2014 г. той отлетя за Ню Йорк със съпругата и сина си, за да открие изложбата си и да даде няколко интервюта. Беше планирал да остане само една седмица, но там се случи трагедията.

5

Полин Дьолатур беше истински спектакъл, докато се мъчеше да придаде чувственост на всяко свое движение — начинът, по който прибираше някое непослушно кичурче зад ухото си, по който кръстосваше краката си, по който облизваше с върха на езика капка кафе в ъгълчето на устата си. Обаче нищо в държанието й не беше прекалено провокативно, нито опит за съблазняване. С отлично чувство за мярка, тя притежаваше лъчезарното умение да събуди желание, което по-скоро приличаше на празнуване на живота и ликуващата й младост. Гаспар охотно отвръщаше на шегите ѝ, но след две чаши кафе той насочи разговора към единственото нещо, което наистина го интересуваше — Шон Лоренц. Беше му още по-трудно да сдържи любопитството си, след като Полин сподели, че е била наета за детегледачка от семейство Лоренц по време на престоя им в Ню Йорк през зимата на 2014 г.

— Преживях лично трагедията и макар че минаха две години, все още имам кошмари — каза тя. — В онзи период се грижех за Джулиан почти през целия ден. Шон бе зает от сутрин до вечер с ретроспективната си изложба в Музея на модерното изкуство. А пък Пенелопе си живееше безгрижно — пазаруване, маникюр, сауна.

— Къде бяха отседнали?

— В един апартамент на „Бридж Клъб“ — шикозен хотел в Трайбека.

Полин отвори кухненския прозорец, седна на перваза му и питали цигара.

— В деня, в който всичко това се случи, Пенелопе планираше да пазарува в „Дийн енд Делука“, после да обядва в ресторант „Ей Би Си Китчън“, близо до Юниън Скуеър. Трябваше да вземе сина си, за да му купи дрехи, но в последния момент ме попита дали мога да гледам Джулиан.

Младата жена си дръпна от цигарата. За секунди нейната жизнерадост бе заменена от нервност, която не се опита да прикрие.

— Беше почивният ми ден. Тъй като вече имах планове, аз й отказах. Тя ми отговори, че няма проблем и ще излезе с Джулиан. Но истината е, че изобщо не е ходила в Гринидж Вилидж, нито на Юниън Скуеър. Отишла е да се срещне със своя любовник в другия край на града, в един хотел на Амстердам Авеню, в северната част на Горен Уест Сайд.

— Кой беше любовникът й?

— Филип Карея, предприемач от Ница, който въртеше бизнес между Лазурния бряг и Маями. Един грубиян, бил е първото гадже на Пенелопе в гимназията.

— Какво е правел той в Ню Йорк?

— Пенелопе го е убедила да я последва. По онова време тя се чувстваше изоставена от Шон.

— Лоренц знаеше ли, че тя му изневерява?

Полин отвърна с въздишка:

— Честно казано, нямам представа. Двойката им беше малко като от „Песен за старите любовници“, нали разбирате. Връзката им беше от тези, които се нуждаят от конфликти и нараняване, за да се развиват. Никога не разбрах какво точно ги свързваше. Кой командваше вкъщи, кой над кого доминираше, кой на кого беше подвластен.

— Раждането на детето не внесе ли някакво умиротворение?

Тя вдигна рамене.

— Детето рядко сплотява семейните двойки.

— А Шон изневеряваше ли на жена си?

— Не знам.

Гаспар уточни въпроса си:

— Шон изневеряваше ли на жена си с вас?

Полин не му остана длъжна:

— Мъжът, който чука детегледачката на сина си? Това не е ли лош порно сценарий?

Той не отвърна нищо. След малко, противно на очакванията му, тя реши да бъде откровена:

— Да си призная, не че не опитах, но не се получи.

Гаспар се изправи и с позволение на домакинята си наля чаша кафе.

— И така, какво се случи в Ню Йорк в онзи фатален ден?

— Надвечер, тъй като Пенелопе още не се беше прибрала, нито се беше обаждала, Шон започна да се притеснява, но не уведоми веднага полицията. Не можеше да се свърже със съпругата си по обяснима причина — тя си бе забравила мобилния телефон в хотела. Обаче колкото повече напредваше времето, толкова повече нарастваше тревогата му. В 11 часа той реши да се обърне към службата за охрана на хотела, откъдето се обадиха директно в полицейското управление на Ню Йорк. Там незабавно се заеха сериозно със случая заради изчезването на детето и известността на Шон. Цяла нощ изпращаха съобщения до различните патрули и започнаха да гледат записите от камерите за наблюдение около местата, където трябваше да е ходила Пенелопе. Не откриха нищо, разбира се.

Полин угаси цигарата си в чинийката на чашата си за кафе. Лицето й бе мъртвешки бледо.

— В 7 часа сутринта един куриер донесе в хотела картонена кутия, в която имаше детско кутре и писмо за искане на откуп, изцапано с кръв. Това беше чудовищно. Тогава се намеси ФБР. Те разшириха периметъра на търсене, обявиха тревога за отвличане, включиха в действие всичките си криминолози. Накрая откриха, че една камера за наблюдение на Амстердам Авеню все пак бе заснела отвличането на Пенелопе и сина й.

Полин разтърка очи и тежко въздъхна:

— Тогава и аз видях записа. Този път вече не бяхме в порно филм, а във филм на ужасите. Виждаше се някакво чудовище със силата на бик, което буквално запрати Пенелопе и Джулиан в задната част на един раздрънкан ван.

— Как така някакво чудовище?

— Един гърбав апах, с широки рамене и яки ръце.

На лицето на Гаспар се изписа съмнение. Полин продължи:

— Отпечатъците върху кутията фигурираха в базата данни. Те принадлежаха на Беатрис Муньос — бивша престъпничка, известна също като Лейди Бърд, която като млада бе дружила с Шон.

При споменаването на името Лейди Бърд драматургът си спомни снимките, които бе видял предния ден в монографията за художника — фотографиите на младите художници от „Майсторите“, докато рисуват графити по вагоните на влаковете в метрото в началото на 90-те години: Шон с твърде голямото си яке, арогантният латиноамериканец с щръкнали уши Найт Шифт и Лейди Бърд — индианката, която съвсем не беше ефирна, въпреки псевдонима си, чиято абаносово черна коса бе прихваната с лента за глава а ла Джеронимо.

— Щом ФБР се зае с разследването, нещата се ускориха. Преди обяд те вече бяха открили мястото, където Беатрис Муньос бе отвела жертвите си — един склад на територията на изоставена фабрика в Куинс. Но когато нахлули в него, било твърде късно — Джулиан вече бил мъртъв.

6

— Какво означаваше този откуп? — попита Маделин.

Бернар Бенедик присви очи.

— Искате да кажете сумата от 4 290 000 долара ли?

— Да.

— Това е цената на страданието — броят на дните, прекарани от Беатрис Муньос в затвора, умножени по хиляда. Единайсет години и девет месеца в ада: 4290 дни. Представена по този начин, сумата изглежда почти незначителна.

— Предполагам, че Лоренц се е опитал да събере парите.

— Разбира се, само че Муньос изобщо не искаше пари.

— А какво искаше? Отмъщение?

— Да, онази „дива справедливост“, за която говори Франсис Бейкън. Искаше да разбие живота на Шон, като му причини същото ужасно страдание, което бе изпитала тя.

— И въпреки това е пощадила живота на съпругата му?

— Тя също едва не загина. Агентите на ФБР намерили Пенелопе завързана с бодлива тел на един стол. Тя все още носи белезите. Но най-ужасното нещо бе, че Беатрис бе убила с нож Джулиан пред майка му.

Кръвта на Маделин се вледени. Спомни си думите на приятеля си Дани: „Пътят на тъмнината, страданието и смъртта.“ Където и да отидеше, каквото и да правеше, всички пътища водеха до този кръстопът и до съпътстващите я трупове.

— Сега Беатрис Муньос в затвора ли лежи?

— Не, тя бе успяла да напусне скривалището си преди щурмуването му от ФБР. Беше отишла да се хвърли под влака на метростанцията на 125-та улица в Харлем, където двамата с Шон са ходели да рисуват графити.

Бенедик въздъхна горчиво.

Маделин потърси в джоба на якето си хапче против киселини и стомаха.

— Има един въпрос, който не ми дава покой от вчера — каза ги, след като изпи таблетката. — Шон Лоренц е бил в Ню Йорк, когато е починал преди една година, нали?

— Точно така, той умря от инфаркт насред улицата.

— Защо е отишъл там? Защо се е върнал в този град, свързан с толкова лоши спомени?

— Трябваше да се срещне с кардиолог. Поне така ми каза по телефона и имам достатъчно основания да вярвам, че това е истината.

— Какви са те?

Бенедик отвори коженото куфарче, което бе сложил на стола до себе си.

— Тъй като знаех, че отново ще дойдете да ме видите, ви донесох това — каза той, като извади един светлокафяв бележник и го подаде на Маделин.

Тя го разгледа внимателно. Това беше малък, подвързан с кожа, делови бележник на фирмата „Смитсън“.

— Бях в Париж, когато научих за смъртта на Шон. Хванах първия самолет за Ню Йорк, за да се погрижа за докарването на тленните му останки. Аз прибрах нещата му от хотела. Имаше само един куфар с малко дрехи и този тефтер.

Маделин прелисти бележника. Едно нещо беше сигурно: през цялата година, преди да почине, графикът на Шон Лоренц бе изпълнен само с медицински прегледи. На датата 23 декември 2015 г. — денят на смъртта му — той бе написал: „Среща с д-р Стокхаузен, 10 часа сутринта!“

— От какво точно страдаше?

— От поредица от инфаркти. През последната година от живота му на Шон бяха направени няколко ангиопластики и аортокоронарен байпас. Спомняте ли си какво пее Лео Фере: „Когато сърцето спре да бие, няма към какво повече да се стремиш“?

— Мога ли да задържа този бележник?

След кратко колебание Бенедик кимна утвърдително.

— Наистина ли смятате, че последните три картини съществуват?

— Сигурен съм в това — отвърна галеристът, като я погледна настойчиво. — Точно както съм сигурен, че вие ще ги намерите.

Маделин предпочете да бъде предпазлива.

— За целта трябва да ми кажете къде да се поровя. Кои са хората, с които бих могла да поговоря?

Бенедик помълча замислено.

— Отбийте се при Диана Рафаел. Тя е опитен психиатър и е много симпатична. Една от малкото личности, които Шон уважаваше. Диана се запозна с него няколко месеца след пристигането му във Франция, по времето, когато той рисуваше във Временния приют. По онова време Диана ръководеше малко мобилно звено за оказване на помощ на наркомани. Тя се интересуваше от новите форми на изкуство и беше един от първите му ценители — купи две негови картини. Шон я смяташе за нещо като свой ангел хранител.

Маделин си отбеляза наум тази информация, спомняйки си, че предната вечер Гаспар бе споменал това име пред нея.

— Кой друг?

— Може би Жан-Мишел Файол, търговец на бои. Той има малък магазин на крайбрежната улица. Шон често се консултираше с него, когато рисуваше.

— Пенелопе Лоренц все още ли живее в Париж?

Бенедик кимна, без да бърза да отговори.

— Можете ли да ми дадете адреса й?

Галеристът извади химикалка от джоба си и откъсна един лист от бележника.

— Ще ви напиша координатите й, но няма да измъкнете нищо от нея. Срещата с Пенелопе беше най-големият късмет и най-голямото нещастие за Шон. Искрата, която разкри неговия гений, за да запали по-късно пожара, който опустоши живота му.

Той й подаде сгънатото листче, после се загледа отнесено някъде встрани и зададе сякаш на себе си въпроса:

— Какво по-тъжно от това да видиш как сродната ти душа се превръща в твоето проклятие?

6. Съвкупност от разрушения

[Преди] една картина бе съвкупност от допълнения.

При мен картината е съвкупност от разрушения.

Пабло Пикасо

1

Булевард „Сен Жермен“ се простираше пред нея, огрян от бледите слънчеви лъчи. Кестени с оголени клони, сгради от дялан камък, култови старинни кафенета, бутикови магазини.

Маделин задмина една електрическа кола и включи мигача, за да завие по улица „Сен Гийом“. След около двайсет метра тя паркира скутера си между един очукан „Смарт“ и лъскав джип. Адресът, който й беше дал Бернар Бенедик, беше на една от красивите сгради на улицата, с наскоро боядисана фасада с релефни орнаменти. Тя позвъни на домофона, поставен на касата на внушителната двукрила порта от лакирано дърво.

— Да? — изхриптя един глас.

— Госпожа Лоренц?

Не последва никакъв отговор, но Маделин не се отказа.

— Добър ден, госпожо, аз съм от полицията, разследвам изчезването на последните картини на бившия ви съпруг. Отделете ми няколко минути да…

— Върви на майната си, скапана журналистка!

Маделин отстъпи крачка назад, изненадана от вулгарната обида. Беше безполезно да настоява. Щом Пенелопе Лоренц беше настроена толкова негативно, нямаше да постигне нищо.

Хрумна й друга идея, така че отново яхна скутера си и се понесе по Рю дьо лЮниверсите, Рю дю Бак, булевард „Распай“, стигайки до Монпарнас. На улица „Одеса“ тя откри търсеното от нея интернет кафене, сгушено между един павилион за палачинки и секс магазин. Като отвори вратата, се закле, че няма да излезе оттам, докато не постигне целта си.

2

Гаспар пристигна в ресторанта по-рано от уговорения час. Разположен до една рибна сергия, „Гран Кафе“ бе квартална бирария със старомоден, но уютен декор: дървена ламперия, дървени столове с извити облегалки, малки маси за бистро, голямо огледало, настлан с шахматно разположени плочки под. Средиземноморският облик се допълваше от изкуствената лоза, която се виеше по тавана като в градинска беседка.

В дванайсет и половина залата беше три четвърти празна, но започваше да се пълни. Гаспар поиска маса за двама и без да сяда, сложи на нея телефона, който издуваше джоба му, преди да закачи якето си на облегалката на стола. След това отиде до бара, поръча чаша вино „Кинси“ и попита дали може да се обади по телефона. Сервитьорът го погледна учудено, дори с подозрение, и посочи към оставения на масата апарат.

— Повреден ли е?

Гаспар дори не се обърна.

— Не, не знам как да го използвам. Така че може ли да се обадя от вашия?

Сервитьорът кимна и му подаде слушалката на стар телефонен апарат. Драматургът сложи очилата си, за да прочете номера, който му бе написала Полин.

Извади късмет: Диана Рафаел отговори на третото позвъняване и веднага се извини за лошата връзка. Психиатърката не беше в Париж, а пътуваше с влака за Марсилия, където трябваше да посети един пациент в болница „Света Маргарита“. Гаспар се представи и каза, че се обажда от името на Полин Дьолатур. Диана Рафаел, която прекарваше много време в Ню Йорк, му каза, че е гледала „Асилиум“ — една от неговите най-мрачни пиеси, която критикуваше отклоненията в психоанализата. С тази пиеса Кутанс си беше спечелил не само приятели сред психиатрите, но Диана не беше отмъстителна и го увери, че „много се е смяла“ по време на спектакъла.

Тъй като не умееше да лъже, той веднага свали картите. Обясни, че е наел старата къща на Шон Лоренц и че помага на своя позната полицайка, която си е наумила да намери последните три картини на художника.

— Ако те съществуват, бих искала да ги видя!

— Полин ми каза, че сте полагали големи грижи за Шон през последната година от живота му.

— Искате да кажете през последните две десетилетия! Бях негова приятелка и негов психиатър повече от двайсет години!

— Мислех, че това е несъвместимо?

— Не харесвам догмите. Опитах се да му помогна, доколкото бе възможно, но трябва да вярваме в проклятието, което преследва гениите.

— В какъв смисъл?

— Старият принцип за творческото унищожение. За творец като него може би е било неизбежно да погуби себе си и другите.

Въпреки лошото качество на връзката Гаспар беше запленен от гласа на Диана Рафаел — мелодичен, дълбок, дружелюбен.

— Според Полин след гибелта на сина му Лоренц не е бил на себе си…

— Това не е тайна за никого — прекъсна го психиатърката. — Шон почти умря едновременно с Джулиан. Тъй като вече нямаше нищо, за което да се държи, дори не се опитваше да се преструва, че живее. Освен това бе съсипан физически. През последните месеци от живота си претърпя две тежки операции. Няколко пъти буквално го връщаха от гроба. Обаче той понасяше това страдание като заслужено наказание.

— Живописта не му ли помагаше?

— Живописта е безсилна пред смъртта на дете.

Гаспар затвори очи и изпи последната глътка вино от чашата си, после даде знак на бармана да му донесе още една.

— Не всички родители, които губят дете, се самоубиват — отбеляза той.

— Прав сте — съгласи се Диана. — Всеки човек реагира по индивидуален начин. Няма да ви разказвам медицинската история на Шон, но при него всичко придобиваше болезнена форма. Той винаги е страдал от циклотимия, която влияеше на творчеството му.

— Имал е биполярно разстройство?

— Да кажем, че като при много други художници, реакциите му бяха пресилени и настроенията му рязко се променяха. В период на еуфория показваше невероятна жажда за живот, а в черните си периоди — пропадаше в бездна.

Гаспар разкопча най-горното копче на ризата си. Защо беше толкова топло в средата на декември?

— Лоренц беше ли наркоман?

Диана се подразни за първи път:

— Задавате прекалено много въпроси, господин Кутанс.

— Така е — призна си той.

В другия край на линията чу да съобщават, че влакът скоро ще влезе в гара „Сен Шарл“.

— Единственото, което искаше Шон, бе да се упои и да забрави — каза психиатърката. — Той изпитваше огромна болка, силна колкото обичта към сина му, и не желаеше да бъде спасен, нито вразумен. Така че всички средства бяха добри: сънотворни хапчета, транквиланти и други такива. Аз му ги предписвах, защото знаех, че ще ги получи така или иначе. Това поне ми позволяваше да следя какво взема.

Връзката ставаше все по-лоша. Гаспар се осмели да зададе последния си въпрос:

— Вярвате ли в хипотезата за скритите картини?

За съжаление, отговорът на психиатърката бе заглушен от шума на пристигащия влак.

Той затвори и допи втората си чаша. Когато се обърна, видя Маделин да влиза в ресторанта.

3

— Аперитив? — предложи сервитьорът, след като постави до масата голямата черна дъска, на която бяха изброени ястията за деня.

Маделин си поръча бутилка газирана вода, а Гаспар — трета чаша вино.

След това драматургът с усмивка побутна към младата жена телефона, който бе забравила в къщата.

— Благодаря ви, че ми го донесохте — каза тя, като си прибра мобилния.

Кутанс реши, че е уместно да признае грешката си и да помоли за прошка:

— Моля да ме извините за снощи. Малко се поразпалих.

— Не се притеснявайте за това, да го забравим.

— Не знаех, че се опитвате да имате дете.

Маделин се изчерви.

— Защо мислите така?

— Ами… стигнах до това заключение — заекна той, осъзнавайки своята нетактичност. — Тази сутрин получихте есемес от една клиника в Мадрид, с който потвърждаваха получаването на резултатите от вашите…

— Това не е ваша работа, по дяволите! Смятате ли, че имам желание да обсъждам това с вас на маса?

— Съжалявам, прочетох го, без да искам.

— Без да искате? — повтори ядосано тя.

Двамата мълчаха и дори не се поглеждаха, докато не донесоха напитките им и съдържателят не дойде да вземе поръчката им. Маделин се възползва от присъствието му, за да извади кибритената кутийка с логото на ресторанта, която й беше дал Бенедик.

— Шон Лоренц е бил ваш редовен клиент, нали?

— Много повече от клиент, той беше мой приятел! — отговори с гордост съдържателят на ресторанта.

Гой беше дребен, словоохотлив мъж с обръсната глава, облечен с твърде голям за него костюм и бяла вратовръзка на големи черни точки, а по изразителните си мимики много приличаше на Луи дьо Фюнес.

— Години наред господин Лоренц идваше да обядва при нас почти всеки ден. — Внезапно живите му очи се насълзиха. — Едва след смъртта на сина му започна да идва по-рядко. Една вечер, след като затворих, го видях мъртво пиян да седи на една пейка. Заведох го до дома му на улица „Шерш Миди“. Това наистина много ме натъжи.

Сякаш искаше да прогони този лош спомен, мъжът цъкна с език и побърза да добави:

— През последните два-три месеца от живота му той се чувстваше по-добре. Идваше много пъти в ресторанта и…

— Мислите ли, че отново е започнал да рисува? — прекъсна го Гаспар.

— Определено! Докато обядваше, господин Лоренц пак запълваше с рисунки страниците на своя скицник. Това бе сигурен знак!

— Знаете ли върху какво работеше?

Дьо Фюнес се усмихна съзаклятнически.

— Тъй като бях любопитен, като му носех ястията, винаги се възползвах от възможността да надникна през рамото му. Той рисуваше лабиринти.

— Лабиринти?

— Да. Кафкански лабиринти, без вход и изход. Лабиринти с безкрайни разклонения, от които ти се завиваше свят.

Маделин и Гаспар се спогледаха със съмнение, но събеседникът им имаше скрит в ръкава коз.

— Няколко дни преди смъртта си господин Лоренц ни направи страхотен подарък — постави мозайка в ресторанта.

— Тук? — попита учудено Гаспар.

— Точно така — потвърди гордо съдържателят, — в дъното на втората зала. Това е една от малкото мозайки на Шон Лоренц и със сигурност е най-голямата, която е сътворил. Много любители на изкуството идват тук като на поклонение, за да я видят и да я снимат. Най-вече азиатци.

Съдържателят не чака да го молят, за да ги заведе до дъното на залата, чиято задна стена бе покрита с многоцветна мозайка.

— Господин Лоренц искаше да илюстрира приказката на Роналд Дал „Огромният крокодил“ — любимата приказка на сина му, която малчуганът искал да му чете всяка вечер, преди да заспи. Прекрасен израз на почит към детето, нали?

Мозайката се състоеше от стотици миниатюрни блещукащи плочки, които напомняха на големите пиксели на видеоигрите от 80-те години на миналия век. Като присви очи, Маделин различи приказните герои от своето детство: крокодил, маймуна, слон, зебра, които тичаха из саваната.

Творбата бе прекрасна и забавна, макар и малко анекдотична. Маделин поиска разрешение да я снима и двамата с Гаспар се върнаха на тяхната маса.

4

— Изглежда, харесвате малката Полин.

Както бяха направили предишния ден, те споделиха информацията, която всеки от тях бе придобил.

— Тя е любезна и общителна, а не някоя опърничава досадница.

— Това камъни в моята градина ли са?

Гаспар извърна глава, за да не срещне очите на Маделин.

— Да сменим темата, ако не възразявате.

Тя предложи да си разпределят задачите:

— Този следобед възнамерявам да поразпитам Жан-Мишел Файол — търговеца на бои, от когото Шон е купувал. През това време бих искала вие да посетите Пенелопе Лоренц.

Драматургът скептично почеса наболата си брада.

— Защо да ходя на неуспешна мисия? Нали току-що ми казахте, че тя сухо е отказала да ви види.

— С вас ще бъде различно.

— Защо мислите така?

— Първо, защото сте мъж. Второ, защото имам страхотна идея. Маделин с доволна усмивка му разясни своя план как да се добере до съпругата на Шон.

В едно интернет кафене тя бе създала имейл адрес на Гаспар и от негово име бе изпратила на Пенелопе молба да му заеме срещу заплащане картината на съпруга й „Гола жена“, която тя все още притежаваше.

— Не разбирам защо трябва да вземам назаем някаква картина — изръмжа Кутанс. — Това е пълна безсмислица.

Младата жена бутна настрана чинията си и разгъна на масата ксерокопие на статия в „Дейли Телеграф“, в която съобщаваха, че следващата пролет в Лондон ще се играят трийсет спектакъла на „Клетвата на Хипократ“ — пиеса на драматурга Гаспар Кутанс.

— Ще заемете тази картина, за да бъде част от декора на премиерата на вашата пиеса.

— Ама че нелепо.

Маделин продължи, без да обръща внимание на забележката му:

— В моя имейл предложих на Пенелопе такса за наемане на картината от двайсет хиляди евро. Бенедик ме увери, че тя има нужда от пари и даже се кани да продаде платното на търг. Ако й се удаде възможност да го рекламира преди продажбата, бъдете сигурен, че няма да я пропусне.

Ядосан, Гаспар се намръщи.

— Вие сте си присвоили моята самоличност!

— Успокойте се, това беше лъжа за добра кауза.

— Спазването на принципите важи за другите, така ли? Не понасям хора като вас.

— Хора като мен? Какво искате да кажете?

— Знам какво искам да кажа.

— Значи сте единственият, който го знае.

Все още ядосан, той сви рамене.

— Така или иначе, госпожа Лоренц никога няма да повярва на такива глупости.

— Лъжете се — отговори тържествуващо Маделин. — За ваше сведение тя вече ми отговори, че ви чака в дома си след половин час, за да говорите по въпроса.

Гаспар отвори уста да възрази, но само примирено въздъхна. Тя се възползва от преимуществото си:

— След срещата с Файол ще се видя със стара приятелка, която ще мине през Париж. След като посетите Пенелопе, отбийте се в „Семафор“, за да обсъдим постигнатото.

— Какво е „Семафор“?

— Малко кафене на ъгъла на улица „Жакоб“ и улица „Сена“.

Беше толкова топло, че прозорците на ресторанта бяха отворени. Тъй като Маделин искаше да пуши, те се настаниха на маса отвън, за да пият кафето си. Младата жена мълчаливо си сви цигара, докато Гаспар, потънал в мислите си, посръбваше от чашата арманяк, с която го бе почерпил съдържателят.

Макар да не смееха да го кажат на глас, трябваше да признаят, че сега двамата бяха невероятен разследващ екип.

Магнетичното изкуство на Лоренц ги беше покорило и двамата бяха попаднали под негова власт. Всичко, което малко или много бе свързано с художника — смисълът на картините му, неяснотите в неговия живот, — придобиваше за тях мистична аура п ирационалното обещание, че след като ги разкрият, тайните на Лоренц ще станат техни тайни. Без да си го признават, Маделин н Гаспар изпитваха налудничавото убеждение, че тези тайни ще нм разкрият някаква истина, защото, търсейки тези картини, те търсеха и някаква част от себе си.

7. Тези, които то възпламенява

Изкуството е като пожар, то се ражда от това, което възпламенява.

Жан-Люк Годар

1

Старата луксозна жилищна сграда, в която живееше Пенелопе Лоренц, притежаваше непреходния облик и строгата елегантност, с които се отличаваха красивите постройки в квартала около църквата „Свети Тома Аквински“ — светла и изчистена фасада от дялан камък, стълбище от полиран мрамор, изключително високи савани, скърцащ паркет, нареден в унгарска рибена кост.

Интериорът на жилището обаче беше пълна противоположност на аскетизма на сградата. В него царуваше крещящ лукс. Сякаш някой недодялан Филип Старк бе надзиравал обзавеждането п декорацията, опитвайки се да създаде образец на лошия вкус — кресла с бонбонено розова тапицерия, осеяни с възглавници от булана, до голяма плексигласова маса, огромен полилей, купища дребни украшения и лампи с чудновати форми.

Мъжът с недоверчиво изражение, който отвори вратата, се представи като Филип Карея. Гаспар си спомни, че Полин го бе споменала като първия любим на Пенелопе. Значи тя продължаваше да живее с него. Предприемачът от Ница беше дребен, шкембест мъж, напълно различен от любовника на Пенелопе, който драматургът си беше представял — голо теме, тънка, минаваща по контура на лицето брада, торбички под очите, разкопчана почти до пъпа риза, която разкриваше посивелите косми на гърдите, и висяща на врата златна верижка със закачен на нея зъб от акула. Трудно беше да се разбере какво у него бе запленило младата красавица, каквато е била тогава Пенелопе. Може би по онова време той бе изглеждал различно? Или пък бе притежавал други достойнства. Или може би, което бе по-вероятно, привличането между двама души често не се поддаваше на рационално обяснение.

Мъжът от Ница го настани в малка всекидневна с изглед към вътрешния двор и се върна да гледа обявите за недвижими имоти на екрана на своя златист лаптоп. Гаспар чака около десет минути, преди да бъде удостоен с внимание от домакинята. Когато бивша та манекенка влезе в стаята, той едва прикри изненадата си.

Пенелопе Лоренц беше неузнаваема. Обезобразена от козметичната хирургия, тя бе като грозна карикатура на някогашната жена. Застиналото й, гладко като восък лице изглеждаше така, сякаш всеки момент ще започне да се топи. Изкривената й уста с дебели устни приличаше на готов да се пръсне балон. Подутите клепачи и несъразмерно високите скули бяха превърнали очите й в цепки. Подпухналото й опустошено лице беше в пълен контраст с мършавата й фигура, като се изключат уголемените й със силикон гърди.

— Здравейте, господин Кутанс, благодаря ви за посещението — поздрави го тя задъхано, с гъгнив глас, като седна срещу него.

Погледът на Пенелопе бе като на преследвано животно, съзнаващо нелепия си външен вид и впечатлението, което той правеше на хората.

Как бе стигнала дотук? Как можеше да се обясни тази метаморфоза? Гаспар си я спомни от снимките й като супермодел от времето, когато бе красила кориците на модните списания — самоуверена, стройна, атлетична, лъчезарна. Защо й е било нужно да се подлага на този прекомерен лифтинг и инжекции с ботокс? Кой некадърен хирург се бе правил на художник и бе съсипал хубавите черти на лицето й? Гаспар потърси в нея нещо, някакъв макар и минимален остатък от изгубената й красота и го откри в очите ѝ. Той се съсредоточи върху морскозелените й ириси, изпъстрени със златисти ивици. Явно тази нажежена жарава бе запалила огъни па любовта в сърцето на Шон през лятото на 1992 г.

Гаспар отвърна на поздрава й, но още преди да отвори уста, се отказа от плана, който бяха изготвили с Маделин. Нищо не можеше да направи — цялото му същество се бунтуваше против лъжата. Първо, по етични причини, но най-вече, защото знаеше, че е лош актьор, неспособен да прикрие факта, че лъже, така че реши да не го усуква.

— Ще бъда честен с вас, госпожо Лоренц, не съм тук поради предварително обявената причина. Аз наистина съм Гаспар Кутанс, авторът на пиесата, която ще се играе в Лондон през пролетта, но този договор за заемане на вашата картина е просто уловка, измислена от една колежка, за да се срещна с вас.

— Коя е тази колежка?

— Жената, която сте отпратили тази сутрин.

Атмосферата веднага се нагнети. Гаспар почувства, че Пенелопе се кани да повика на помощ Карея, и успокоително вдигна ръка и опит да я разубеди.

— Отделете ми три минути, за да ви обясня ситуацията. След това, ако решите да не отговорите на моите въпроси, ще си тръгна, без да създавам проблеми, и никога вече няма да ви притеснявам.

Тъй като тя остана неподвижна, той продължи:

— Търсим три картини, рисувани от Шон Лоренц през последните седмици преди смъртта му. Това е…

Пенелопе го прекъсна:

— Преди да умре, Шон години наред не беше хващал четката.

— Ние обаче имаме основателни причини да мислим, че тези картини съществуват.

Тя сви рамене.

— Дори да е така, те са били нарисувани след развода ни, което означава, че нямам никакви права над тях. В такъв случай какво ме касае това?

Разбирайки, че няма да получи нищо от тази обзета от горчивина жена, Гаспар реши да импровизира:

— Защото съм тук, за да ви предложа сделка.

— Каква сделка?

— Ако отговорите на моите въпроси и ако благодарение на вас намерим тези картини, едната ще бъде ваша.

— Вървете по дяволите! Ако си мислите, че не съм понесла достатъчно заради картините на Шон…

Сега страхът й се бе превърнал в гняв. Пенелопе стана от дивана и отиде до малкия хладилник, вграден в библиотеката като хотелските минибарове. Тя извади от него две патрончета с водка и изпи едното на един дъх. Гаспар си спомни думите на Чарлс Буковски: „Открий това, което обичаш, и го остави да те убие.“ Отровата на Пенелопе се наричаше „Грей Гус“. Жената изсипа съдържанието на второто патронче в една кристална чаша, която постави на стъкления плот на съседната масичка от ковано желязо, така че да й е подръка.

— Знаете ли, ако не бях аз, Шон Лоренц нямаше да съществува? Аз бях стимулът да развихри творческите си сили и да разкрие таланта си. Преди мен той беше един невзрачен графитист от Харлем, който прекарваше дните си в безделие и пушене на марихуана. Повече от десет години, когато не можеше да продаде нито една картина, аз издържах семейството ни. Единствено благодарение на моята красота, на моите фотосесии, на моята реклама и снимките ми на кориците на списанията той можа да стане известен художник.

Докато слушаше монолога й, Гаспар си спомни за залязващата актриса от „Булевардът на залеза“, чиято роля бе изиграна от Глория Суонсън — същото обожание към жената, която е била, същите жалки оправдания.

— В продължение на години бях огънят, който подхранваше неговото творчество. Аз бях неговата муза. Така ме наричаше той, защото беше убеден, че не може да нарисува нещо гениално, ако аз не съм до него.

— Бил е прав — призна Гаспар. — Вашите портрети, които е нарисувал, са прекрасни.

— Имате предвид цикъла „21 Пенелопе“, нали? Ще ви кажа честно: отначало наистина бях поласкана от тези картини. След това те започнаха да ме потискат.

— Защо?

— Заради начина, по който започнаха да ме гледат хората. Това бе източникът на повечето ни проблеми. Виждах как се взираха в мен, но най-вече долавях какво си мислят. Казваха си, че съм красива, но не толкова очарователна като жената от картините. Знаете ли в какво се крие тайната на платната на Шон Лоренц, господин Кутанс?

— Не. Кажете ми.

2

— Беше много стимулиращо да се работи с Шон Лоренц, защото той беше експерт по боите.

Бог знае защо, когато Бернар Бенедик й бе говорил за Жан- Мишел Файол, Маделин си го бе представила като беловлас старец със сива блуза, който отдавна е минал пенсионната възраст. В действителност мъжът, който я посрещна в своя магазин на крайбрежната улица „Волтер“, беше по-млад от нея чернокож, със солидно телосложение, раста прическа и сребърни пръстени на всички пръсти, които образуваха странна сатанинска менажерия: змия, паяк, мексикански череп, глава на козел. Той носеше стари маратонки, тесни дънки и грейка без ръкави върху прилепнала тениска. Открит и приветлив, Файол веднага й предложи кафе и бисквити, които постави на масивния дъбов тезгях, осеян с петна от бои. С каменните си стени и ниския си сводест таван магазинът приличаше на средновековно дюкянче. Впечатлението се засилваше от полираните дървени рафтове, запълващи стените от пода до тавана, които бяха претъпкани с бурканчета с бои.

Въодушевен от повода за посещението й, Файол с готовност започна да отговаря на въпросите, без дори да се поинтересува коя е тя всъщност.

— Общувам с много художници — каза той. — Повечето от тях са егоисти и мегаломани, които мислят, че са превъплъщения на Пикасо или Жан-Мишел Баския само защото сътворяват някакви цапаници, намират алчни галеристи, които да ги излагат, и снизходителна публика, която да аплодира техните боклуци.

Той си взе шоколадова бисквита „Птит Еколие“ от една метална кутия.

— Въпреки успеха си Шон не беше такъв. Той по-скоро беше скромен и неговата обсебеност от живописта не му пречеше да се интересува от хората. — Файол отхапа от бисквитата си и дъвка дълго, сякаш за да има време да се потопи по-дълбоко в спомените си. — Например когато разбра, че се претрепвам от работа, за да плащам за старческия дом на майка ми, той ми написа чек и не поиска да му върна парите.

— Значи е бил по-скоро приятел, отколкото клиент — отбеляза Маделин.

Файол я погледна така, сякаш бе заявила, че земята е плоска.

— Истинските художници нямат приятели — каза той. — Именно затова стават художници. Аз помагах на Шон, колкото мога, като се стараех да намирам боите, които търсеше. Правех му и някои услуги. Занимавах се с рамкирането на неговите картини. Той беше много взискателен в това отношение, признаваше единствено американските рамки от много рядко светло орехово дърво, което се намира само в Иран.

— Защо казахте, че е бил експерт по боите?

— Защото наистина беше такъв! И то ненадминат! Докато в младостта си бе рисувал със спрейове графити по огради и вагони, от началото на 2000 г. Шон претърпя радикална трансформация. Той се стараеше да се научи и стана истински специалист в областта на пигментите, но най-вече — истински привърженик на естествените багрилни вещества. Забавно беше да видиш един бивш художник на графити, който отказва да използва синтетични бои!

Маделин попита:

— Каква е разликата между синтетичните бои и естествените пигменти?

Младият чернокож отново я изгледа косо.

— Същата като между целуването и правенето на любов, между звука на MP3 плейър и на грамофонната плоча, между калифорнийското и бургундското вино… You got it?

— Имате предвид, че природните пигменти са по-истински?

— Те дават по-дълбоки, по-наситени цветове, но най-вече са уникални, защото произходът им датира от хиляди години.

Файол скочи от стола си и се отправи към дъното на магазинчето.

— Тези пигменти са едни от най-редките и най-скъпите в света — каза разпалено той, като посочи към една от етажерките, отрупана с малки стъклени бурканчета, съдържащи цветен прах.

С различна големина и форма, миниатюрните бурканчета образуваха впечатляваща палитра от цветове, вариращи от светли, пастелни нюанси до много по-тъмни.

Отначало Маделин не забеляза разликата между тях и бурканчетата на другите рафтове, но се въздържа да сподели този факт. Жан-Мишел Файол взе едно бурканче и го размаха под носа й.

— Ето например лапис лазули, известен също като ултрамарин — митичното синьо, използвано от Фра Анджелико, Леонардо да Винчи и Микеланджело. Извличан от камъни, внасяни от Афганистан, този пигмент е бил толкова рядък, че през Ренесанса цената му е надвишавала тази на златото.

Маделин си спомни, че беше чела в романа на Трейси Шевалие „Момичето с перлената обица“, че Вермер го е използвал, за да нарисува тюрбана на девойката в прочутата му картина.

Файол върна бурканчето на мястото му и взе друго, съдържащо искрящ виолетов прах.

— Тирско лилаво, цветът на тогите на римските императори. Представете си само, за да се събере един грам от него, трябва да се извлече секрета, отделян от една специална жлеза, на десет хиляди мюрекси. Каква касапница, а?

Той продължи ентусиазирано:

— Това индийско жълто се получава чрез дестилация на урина от крави, хранени само с листа от манго. Разбира се, днес производството му е забранено.

Като тръсна плитчиците си, Файол взе следващия образец — яркочервен пигмент.

— Драконова кръв, позната от древни времена. Според легендата този цвят се е получил от смесването на кръвта на дракон и на слон след смъртоносна битка, която коствала живота на двете животни.

Файол беше неизчерпаем. Като обсебен от своите бои, той продължи лекцията си за новата си ученичка:

— Това е може би любимият ми цвят! — обяви младият чернокож, като взе ново бурканче, което съдържаше пигмент, чийто цвят бе нещо средно между охра и златист коняк. — Във всеки случай той е най-романтичният.

Маделин се наведе напред, за да разчете надписа на етикета:

— Mummy brown?

— Да, египетско кафяво. Пигмент, който се получавал чрез остъргване на мумии, за да се извлече смолата от платнените ленти, използвани за балсамиране на телата. По-добре не мислете за броя на археологическите обекти, които са били плячкосани за добиването на този дяволски пигмент! Освен това…

Маделин прекъсна порива му, за да го върне към целта на посещението си:

— Какви цветове търсеше Шон Лоренц последния път, когато идва при вас?

3

— Всеки път, когато рисуваше някого, Шон му отнемаше нещо, което никога не му връщаше — каза Пенелопе, като отпи още една глътка водка.

Седнал срещу нея, Гаспар благоразумно мълчеше.

— Отнемаше му красотата, за да я пренесе върху картините си продължи тя. — Спомняте ли си сюжета на „Портретът на Дориан Грей“?

— Портретът, който остаряваше вместо изобразения на него човек — вметна драматургът.

— При Шон беше обратното. Картините му бяха канибали. Те се хранеха с живота и красотата на човека. Убиваха го, за да могат да съществуват.

Пенелопе продължи да развива тази идея с известно ожесточение. Гаспар престана да я слуша. Спомни си знаменитата фраза на Серж Генсбур: „Грозотата превъзхожда красотата, тъй като не изчезва с течение на времето.“ В ума му отново изникна въпросът: Как бе стигнала дотук тази жена? Маделин му беше казала, че Шон е срещнал Пенелопе в Манхатън през 1992 г„когато тя е била осемнайсетгодишна. Той бързо пресметна. Сега събеседничката му беше на четирийсет и две години — на същата възраст като него. В къщата на улица „Шерш Миди“ имаше няколко снимки на Пенелопе, но Гаспар помнеше особено ясно една от тях, датираща от раждането на Джулиан. На нея тя изглеждаше великолепно. Явно опустошенията, нанесени от козметичната хирургия, бяха сравнително скорошни.

— След няколко години Шон в крайна сметка осъзна, че неговият гений не зависи от моята скромна особа. Тогава аз естествено се изплаших да не го изгубя. Моята собствена кариера залязваше. За да потисна терзанията си, започнах да злоупотребявам с алкохола и наркотиците: марихуана, кокаин, хероин, хапчета… Това беше начин да накарам Шон да се грижи за мен. Той ме води десет пъти на детоксикация. Трябва да ви кажа, че Шон притежаваше един голям недостатък, или по-точно една слабост — беше добър човек.

— Аз не бих го нарекъл слабост.

— Слабост си е, но това е тема за друг разговор. Казано накратко, той така и не събра смелост да ме напусне, защото си мислеше, че има вечен дълг към мен. Шон беше малко старомоден. Или по- скоро, имаше си собствена логика.

Гаспар отклони поглед от лицето на Пенелопе и се загледа в белега с формата на звезда от дясната страна на шията й. После забеляза, че тя има втори белег, почти симетричен на първия, под лявото ухо. След това и трети — точно над цепката между гърдите. Внезапно осъзна, че тези белези не са от хирургическата намеса, а от шиповете на бодливата тел, с която Пенелопе е била завързана по време на отвличането си. Тогава го обзе твърдото убеждение, че порочният кръг от операции е започнал след смъртта на сина й. Първоначално вероятно за премахване на следите от нападението, а след това като някакво наказание. Шон не беше единственият, който бе страдал. Жена му го бе придружавала по пътя на самоунищожението. Тя бе искала да страда това, което беше нейният грях — красотата й.

— Раждането на сина ви не ви ли сближи?

— Това дете беше чудо. Обещание за ново начало. Много исках да го повярвам, но се оказа илюзия.

— Защо?

— Защото за Шон вече нищо друго не съществуваше, нито живописта, нито аз. Важен бе само Джулиан.

Като спомена сина си, Пенелопе сякаш изпадна в хипнотична летаргия. Гаспар се опита да я задържи в реалността:

— Мога ли да ви задам един последен въпрос?

— Вървете си!

— Госпожо, само един…

— Махайте се! — извика тя, сякаш внезапно се събуди.

— Кога за последен път говорихте със съпруга си?

Пенелопе въздъхна. Погледът й отново стана отнесен, докато тя потъна в спомените си.

— Последният път беше… в деня на смъртта му, всъщност няколко минути преди да почине. Шон беше в Ню Йорк. Той ми се обади от една телефонна кабина в Горен Ист Сайд. Говореше несвързано. Поради часовата разлика ме събуди посред нощ.

— Защо ви се обади?

— Вече не си спомням.

Лицето й се изкриви и тя заплака.

Той настоя:

— Моля ви, направете усилие! Какво ви каза?

— Оставете ме!

След този вик Пенелопе отново изключи. Отпусната на белия си диван, тя седеше неподвижно със заплашителен поглед и изглеждаше напълно сломена.

Осъзнавайки ситуацията, Гаспар се почувства изключително засрамен. Какво правеше той тук? С какво право измъчваше тази жена, чийто живот не беше негова работа? Какъв смисъл имаше неговото търсене?

Драматургът мълчаливо напусна стаята.

В асансьора си каза, че Годар е прав: „Изкуството е като пожар, то се ражда от това, което възпламенява.“ Трагичната история на семейство Лоренц бе осеяна с трупове, призраци и живи мъртъвци. Разбити, обгорени, овъглени от пламъка на страстта и творчеството съдби.

„Изкуството е като пожар, то се ражда от това, което възпламенява.“

4

На Жан-Мишел Файол не му се наложи да рови дълго в паметта си.

— След продължително отсъствие Шон често идваше в магазина през последните два месеца от живота си. Беше преди малко повече от година — през ноември и декември 2015 г. Беше тръгнал на лов.

— На лов за какво? — попита Маделин, леко объркана.

— За бои, разбира се.

— Мислите, че отново е започнал да рисува?

Файол се усмихна широко.

— Без никакво съмнение! Бих дал всичко, за да разбера какво е сътворил.

— Защо?

— Първо, защото беше обсебен от бялото.

— От белия цвят?

Мъжът с плитчиците кимна утвърдително и стана лиричен:

— Да, цветът на призраците и фантомите. На Първичната светлина и заслепението. На чистотата на снега, невинността, девствеността. Сам по себе си основен цвят, който символизира както живота, така и смъртта.

— Какъв вид бяло търсеше?

— Точно там е работата, отначало той се луташе и исканията му бяха противоречиви: ту матово, ту искрящо. Ту с гладка, ту с релефна структура. Ту тебеширено, ту с метални отблясъци. Съвсем се бях объркал.

— Шон объркан ли беше, или с ясно съзнание?

Търговецът на бои се намръщи.

— Бих казал, че беше развълнуван. Сякаш беше разтърсен от нещо.

Бяха се върнали до тезгяха. Редки капки дъжд затрополиха по прозорците.

— Шон през цялото време ми говореше за бели минерални пигменти, но те имат един основен недостатък — при смесването им със свързващо вещество избледняват и стават прозрачни. Бях отчаян, че не мога да му помогна. Накрая му предложих да използва Гофун Шираюки.

— Японско бяло? — опита се да отгатне Маделин.

— Да, седефено бял пигмент, добиван от черупки на стриди. Шон го пробва, но след известно време дойде да ми каже, че не е това, което търси, и че с този цвят няма да може да „пресъздаде“ онова, което си представя. Този израз ме изненада, между другото.

— Защо?

— Художници като Шон не се опитват да пресъздават, те създават. Те не изобразяват, а рисуват, както казва Сулаж. Обаче в случая останах с впечатлението, че Шон има предвид нещо конкретно, но това нещо просто не съществува в реалния живот.

— Той не ви ли каза какво е то?

Файол се намръщи и вдигна рамене.

— Накрая успяхте ли да му намерите подходящия цвят? — понита Маделин.

— Разбира се — отвърна той с усмивка. — Направих му пигмент на базата на екстракт от нетипичен гипс, който се намира само на едно място.

— Къде?

Като вирна брадичка, Файол я изгледа загадъчно.

— Белите пясъци говори ли ви нещо?

Маделин порови из паметта си и си спомни искрящите бяло- сребристи дюни, простиращи се, докъдето поглед стига — един от най-красивите американски национални паркове.

— Пустинята в Ню Мексико?

Мъжът с плитчиците кимна утвърдително.

— Там е разположена военна база, в която изпитват секретни оръжия и технологии. Пак там има кариера, където се добива много рядък гипс. Минерал с променени свойства, от който може да се извлече доста устойчив пигмент — бяло-сив с розови оттенъци.

— Щом като гипсът се намира на територията на военната база, как се сдобихте с него?

— Това е моята малка тайна.

— Имате ли мостра?

Файол се обърна към рафта зад него, за да вземе една тумбеста стъкленица. Маделин се взря в съдържанието й с вълнение, което се смени с леко разочарование. Пигментът приличаше на обикновена креда на прах.

— За да се рисува с него, той се смесва с течно масло, така ли?

— Да, с масло или друго свързващо вещество.

Не знаейки какво да каже, тя взе мотоциклетната си каска от тезгяха и благодари на Файол за помощта му.

Докато я изпращаше до вратата, той спря, сякаш внезапно си спомни нещо.

— Шон също така ме помоли да му намеря висококачествени фосфоресциращи пигменти. Изненадах се, защото те са леко кичозни.

— Какво представляват те? Пигменти, които поглъщат светлината ли?

— Да, за да я излъчат, като светят в тъмнината. В миналото са използвали радий за производството на тези бои, с които са покривали командните табла на самолетите.

— Здравей, радиоактивност!

Файол кимна в знак на съгласие.

— По-късно са преминали към използването на цинков сулфид, но се е намалила ефикасността и трайността на боята.

— А днес?

— Сега се използва стронциев алуминат, който не е радиоактивен и токсичен.

— Значи това е търсил Лоренц.

— Да, но и този път Шон ми върна всичките пигменти. Тъй като не разбирах какво търси, свързах го с една швейцарска компания, която произвежда светеща паста, използвана при водолазните часовници. Оттам изявиха готовност да помогнат, но не знам дали Шон се е договорил с тях.

Маделин си записа за всеки случай името на швейцарската компания и отново благодари на продавача на бои.

Когато напусна крайбрежната улица „Волтер“, вече беше почти тъмно. Дъждът се беше усилил и над придошлата Сена и Лувъра бяха надвиснали плътни облаци, приличащи на черен дим или на прашна вихрушка, вдигната от препускаща вражеска конница.

Яхнала своята „Веспа“, тя се насочи към моста „Пон Роаял“, за да стигне на булевард „Сен Жермен“, където щеше да се срещне с приятелката си. Тътенът на първата гръмотевица я стресна. Стори й се, че на прорязваното от светкавици небе видя ъгловатата фигура на Шон Лоренц със скръбно, почти ангелско лице, излъчващо бяло сияние.

Гаспар

Сен Жермен де Пре

Небето е с цвят на цинк. Сградите — черни като графит. Силуетите на кестените приличат на праисторически вкаменелости. Имам усещането, че вървя сред празно пространство, че движението, замърсяването и глухият шум на булеварда ме поглъщат и смазват.

Образът на Пенелопе Лоренц не ме напуска. Нейната съсипана красота, дрезгавият й глас, споменът за изгубената й невинност ми напомнят за собствената ми апатия, за отвращението, за моя собствен провал.

Трябва ми чист въздух, ясно небе, полъха на изкупителния вятър, слънцето на моя гръцки остров или ледената непорочност на покритите със сняг върхове на Монтана. Поради липса на хубав планински въздух аз хлътвам в първото бистро, което срещам по пътя си — едно кафене на ъгъла на булевард „Сен Жермен“ и улица „Сен Пер“.

Заведението поддържа старомодния столичен имидж, който се харесва на чужденците, но отдавна не съществува — тапицирани с имитация на естествена кожа пейки, неонови лампи, маси с ламинирани ПДЧ плотове, пепелници „Рикар“, стари музикални автомати „Скопитон“. Под стъкления покрив туристи и ученици от близките училища довършват студените си или топли сандвичи с шунка и кашкавал. Проправям си път до тезгяха. Без никакво смущение си поръчвам два коктейла „Олд Фешънд“, които изпивам един след друг, и веднага си тръгвам.

Изпитият на обяд алкохол вече е замаял главата ми и знам, че уискито ще влоши нещата, обаче имам нужда от още. В следващото заведение, този път много шикозно, обръщам още две уискита. След това се връщам на „Сен Жермен“.

Вали дъжд. Около мен всичко се размива. Цветовете изчезват от пейзажа. Остават само сиви силуети, които бледнеят зад напръсканите от дъжда стъкла на очилата ми. Вървя бавно към улица „Бонапарт“. Всяка крачка ми струва много усилия, сякаш съм цирков слон, принуден да балансира на опънато въже. В ушите ми болезнено бучи многократно усиленият градски шум.

Имам сърцебиене, краката ми треперят, пикае ми се. Усещам стягане в гърдите. Залитам, зъзна от студ и се задушавам. Дъждът влиза във врата ми и се смесва с потта. Цялото тяло ме сърби, особено ръцете, които съм готов да издера до кръв. Дори не се опитвам да разбера причината за моята слабост. Тя ми е до болка позната. Знам, че в тялото ми има леговище на демони, които никога не спят много дълго. Знам също, че алкохолният глад ме обзема неочаквано и рядко мога да усетя признаците за това.

На улица „Абе“ забелязвам ресторант, тоест възможна следваща кръчма. Облицована с фаянсови плочки фасада, къси перденца на червени квадрати. Мокър като куче, влизам, залитайки, в заведението. Сервирането е приключило, сервитьорите почистват залата и вече подготвят масите за вечеря. Докато от мен капе вода, питам дали мога „да пийна едно“, но след като ме оглеждат от глава до пети, те отказват да ме обслужат. Аз ги засипвам с ругатни и размахвам банкноти пред тях, сякаш парите могат да купят всичко. Те ме преценяват съвсем правилно и ме изпъждат навън.

Докато дъждът се усилва, превръщайки се в истински порой, осъзнавам, че стъпките ми са ме отвели на улица „Фюрстенберг“. Още едно клише на вечния Париж. Малък площад с гигантски пауловнии и уличен стълб с пет осветителни тела.

Това място ми е познато, разбира се, но не съм идвал тук от цяла вечност. Под въздействието на алкохола пейзажът се криви и се размива пред очите ми, а тялото ми сякаш се подува и се раздвоява. Някакъв остър звук пронизва ушите ми и аз ги запушвам с длани. Тишина. След това внезапно чувам глас:

— Тате?

Обръщам се.

„Кой ме вика?“

— Страх ме е, тате.

Никой не ме вика. Това е собственият ми глас. Внезапно отново съм на шест години. Седя с баща ми на този малък площад. Той ми е познат, естествено, защото е нещо като „нашето площадче“. Баща ми носи същото облекло като на снимката, която никога не напуска портфейла ми — светли панталони, бяла риза, памучно работно яке и лачени обувки. В джоба на якето си имам малка количка „Мажорет“ и четирицветна химикалка. На гърба си нося ученическата си чанта, на чийто пластмасов етикет е написано на ръка моето име.

По това време съм първокласник в началното училище на улица „Сен Беноа“. Баща ми идва да ме вземе след часовете през ден. Днес е сряда следобед. Тъкмо сме излезли от киното на улица „Кристин“, където гледахме филма „Кралят и птицата“. Аз съм тъжен, но не заради филма. Вече не мога да сдържам мъката си и избухвам в сълзи. Баща ми изважда от джоба си една от мъжките носни кърпи, които винаги носи със себе си, избърсва очите и носа ми и ме уверява, че всичко ще се оправи, че ще намери решение. Той винаги спазва обещанията си, но смътно усещам, че този път положението е по-сложно.

Поройният дъжд ме връща в реалността. Водата се стича по стъклата на очилата ми. Сега не виждам нищо и имам чувството, че тъпанчетата ми ще се спукат. Не искам да мисля повече за това. 5ащо направих грешката да се върна тук? Как можах до такава степен да забравя предпазливостта си? Това от лекомислие ли беше? От крайно изтощение? От подсъзнателната нужда за конфронтация? Но с кого?

„С теб самия, тъпако.“

— Страх ме е, тате — казвам отново.

— Не се безпокой, момчето ми. Няма да бъдем разделени задълго, обещавам.

Дори и тогава не повярвах на това обещание. И бъдещето потвърди моята правота.

Заплаквам и сега, като един голям ревльо, също толкова неутешимо като в детството ми.

Залитам. Иска ми се да поседна, но някогашните обществени пейки вече ги няма. Такова е днешното време — вече не се толерира умората и не се предлага подслон на ранените. Затварям очи с чувството, че никога повече няма да ги отворя. За миг ми се струва, че ще загубя съзнание, но запазвам равновесие и стоя неподвижно под проливния дъжд. Времето спира.

Колко дълго стоя така, преди да отворя очи? Пет, десет минути, половин час? Когато идвам на себе си, вече не вали. Премръзнал съм. Избърсвам очилата си и дори си мисля, че кризата е преминала и дъждовната вода ме е пречистила. Твърдо решен да забравя този епизод, напускам площада, минавам по улица „Жакоб“ и продължавам по улица „Сена“.

Внезапно се стъписвам. Във витрината на една художествена галерия зървам отражението си и се заковавам на място. Изведнъж осъзнавам, че не мога да продължавам да живея така. И не само защото не съм се запътил за никъде, а защото единственото място, където искам да отида, е „където и да е, далеч от тоя свят“.

Моето жалко, изнурено отражение във витрината. Непоносимо! Чувствам се разтърсен, обзет от желанието всичко това да спре. Още сега.

Стискам юмруци и избухвам. Засипвам витрината с яростни удари — десен прав, кроше, ъперкът. Изпускам парата. Изплашените минувачи извръщат глави настрана. Десен прав, кроше, ъперкът. Парчета стъкло. Юмруците ми се покриват с кръв. На душата ми е леко, тялото ми е възродено. Удрям безспирно, докато не загубвам равновесие и се срутвам на тротоара.

Над мен се навежда лице, обрамчено от руси коси.

Маделин

8. Лъжата и истината

Изкуството е лъжа, която ни кара да разберем истината.

Пабло Пикасо

1

— Дължите ми обяснение!

— Не ви дължа нищо.

Навън се беше стъмнило. Маделин и Гаспар чакаха пред болница „Жорж Помпиду“ таксито, което бяха поръчали. Две тъмни, нервни фигури на фона на приличната на стъклен кораб сграда край кея на Сена. Гаспар бе намръщен и главата му тежеше. Едната му ръка бе бинтована, а другата — шинирана.

— Напомням ви, че благодарение на мен собственикът на галерията не подаде жалба срещу вас! — каза раздразнено младата жена.

— По-скоро благодарение на огромната сума, за която му написах чек — възрази той.

— Какво, по дяволите, ви накара да се нахвърлите така на онази витрина, която нищо не ви е направила?

Шегата не развесели Гаспар.

Таксито — бял мерцедес, включи мигача и спря пред тях. Виждайки, че един от пътниците е ранен, шофьорът слезе да отвори вратата.

Колата потегли, мина по крайбрежната улица „Грьонел“ и после по улица „Конвансион“ прекоси 15-и арондисман. Докато чакаха на един червен светофар, Гаспар стана по-словоохотлив. Долепил нос до стъклото на прозореца, той направи странно признание:

— Знаете ли, аз съм роден през три пресечки оттук. В родилния дом „Сент Фелисите“ през 1974 г.

Маделин не скри изненадата си:

— Бях сигурна, че сте американец.

— Майка ми беше американка — отвърна той, когато мерцедесът потегли отново. — След като завършила Йейлския университет, тя започнала работа в Париж, в голямата нюйоркска адвокатска кантора „Колман и Уекслър“, която току-що била открила клон тук.

— А баща ви?

— Казваше се Жак Кутанс и беше родом от Калвадос. След като завършил строителен техникум, той дошъл в Париж да работи като технически ръководител в една държавна строителна компания.

— Странна двойка.

— Това е меко казано. Баща ми и майка ми нямаха нищо общо. Да си призная, дори ми е трудно да си представя как изобщо съм бил заченат. Майка ми вероятно е изпитала някаква тръпка да се слее с човек от народа. Накратко, връзката им била мимолетна — само няколко дни през лятото на 1973 г.

— Майка ви ли ви отгледа?

— Още след раждането ми тя се е опитала да няма нищо общо с баща ми, дори е стигнала дотам да му предложи пари, за да не ме признае, но той не се съгласил. По-късно тя измисляше всякакви хитрости и лъжи, за да сведе до минимум правото му да мс посещава. В резултат на това го виждах само два часа седмично, в събота следобед.

— Това е много подло.

— Може да се нарече така. За щастие през повечето време ме гледаше прекрасна бавачка — една алжирка на име Джамила, която беше трогната от страданието на баща ми.

Таксито рязко изви встрани и шофьорът наруга двама велосипедисти — видимо объркани, — които караха по средата на уличното платно.

— Тъй като майка ми рядко биваше у дома — продължи Гаспар, — Джамила позволяваше на баща да ме вижда тайно вечер след училище и в сряда следобед. Това бяха нашите съкровени моменти. Двамата играехме футбол в парка, ходехме на кино. Той дори ме караше да преговарям уроците си в кафенетата или на пейките на площад „Фюрстенберг“.

— Но как майка ви не е разбрала за тези срещи?

— Баща ми и Джамила бяха много внимателни. Аз бях малък, по успях да запазя тайната, докато… — Гласът на Кутанс потрепери.

Таксито намали и последва указанията на един регулировчик, който направляваше движението пред полицейския участък на 15-и арондисман, където множество полицейски коли чакаха в две колони с работещи двигатели и включени сигнални лампи.

— Беше в неделя, точно след шестия ми рожден ден — продължи Гаспар. — Докато твърдо се бе противопоставяла до този момент, майка ми внезапно се съгласи да изпълни молбата ми, която п бях отправил преди три седмици — да отидем да гледаме „Империята отвръща на удара“ в кино „Гран Рекс“. „Вече го гледах с татко!“ Изречението се изплъзна от устата ми съвсем спонтанно. Идеше ми да си прехапя езика, но беше твърде късно. За три секунди бях подписал смъртната присъда на баща ми.

— Как така смъртната присъда?

— Майка ми проведе разследване и направо изтормози Джамила, която беше принудена да признае всичко. След като научи истината, тя страшно се ядоса, уволни бавачката и подаде съдебен иск срещу баща ми за отвличане на дете. Съдията издал ограничителна заповед на баща ми, като му забранил всякакви контакти с мен. Тъй като не можел да понесе тази несправедливост, той наивно отишъл в дома на съдийката, за да я помоли да преразгледа решението си.

— Лоша идея — промърмори Маделин.

— Баща ми съвсем неоснователно вярвал в справедливостта. Съдийката обаче останала непреклонна. Вместо да го изслуша, тя повикала полиция, заявявайки, че я е заплашил и не се чувства в безопасност. Баща ми бил арестуван и хвърлен в затвора. Същата вечер се обесил в килията си.

Маделин го погледна, шокирана. Без никакво самосъжаление Гаспар продължи:

— Това бе скрито от мен, разбира се. Научих за случилото се години по-късно, когато вече бях на тринайсет и живеех в пансион в Бостън. След този ден не съм говорил с майка ми.

Сега се почувства изненадващо спокоен. Почти облекчен. Беше разказал част от историята си и му беше олекнало. Да се довериш на една непозната си имаше своите предимства — можеш да говориш по-свободно, без задръжки, без да осъждаш другите и да се боиш от чуждата преценка.

— Значи преди малко не витрината сте искали да ударите, нали?

Той се усмихна тъжно.

— Не, разбира се, не нея, а себе си.

На ъгъла на булевард „Монпарнас“ и улица „Шерш Миди“ Кутанс забеляза рекламната табела на аптека, чиято примигваща зелена светлина осветяваше нощта. Той помоли шофьора на таксито да го остави пред аптеката, за да купи болкоуспокояващите, които му бяха предписали в болницата.

Маделин слезе с него. Докато чакаха на опашката в аптеката, тя се опита да разведри атмосферата с една шега:

— Колко ненавременно се наранихте. Вече не можете да готвите.

Той я погледна въпросително — не знаеше какво да очаква. Тя продължи:

— Наистина е жалко, защото съм гладна като вълк. С удоволствие бих хапнала пак от вашето ризото.

— Ако искате, каня ви на ресторант. Признавам, че ви го дължа.

— Съгласна съм.

— Къде искате да отидем?

— Какво ще кажете да се върнем в „Гран Кафе“?

2

И този път вечерята бе колкото неочаквана, толкова и приятна. Щастлив, че ги вижда отново, съдържателят ги остави да си изберат маса в задната част на ресторанта, точно срещу мозайката на Шон Лоренц.

Гаспар се беше съвзел. Той разказа за травмиращото си посещение при Пенелопе Лоренц и за делириума, в който бе изпаднал след това. Доста шеговито Маделин на свой ред му разказа подробно за вълнуващата си среща с Жан-Мишел Файол, който и бе запознал накратко с маниакалното търсене от страна на Лоренц на бои, които да отговарят на фантазиите му. Шон бе искал да нарисува „нещо, което не съществува в действителност“. Тези думи на търговеца на бои й бяха направили дълбоко впечатление п бяха разпалили любопитството й. Какво е искал да изобрази художникът, рисувайки последните си картини? Нещо, което бе видял? Някакъв блян? Нещо, което е родило въображението му?

„Луи дьо Фюнес“ влезе в тяхната зала, която бе версия на „Големият ресторант“:

— Пай с месо от гълъб — обяви той, като постави пред всеки от тях по една гореща чиния.

Тъй като ръцете на Гаспар бяха превързани, Маделин седна до него, за да нареже месото му. Драматургът я остави да го направи, без да се меси, и тя оцени това му качество да не се мъчи да се прави на мъжествен през цялото време. Както се очакваше, докато се хранеха, те през повечето време разглеждаха фреската на Лоренц. До чашата си с вода Маделин бе поставила на масата рекламната кибритена кутийка на ресторанта с написания върху нея цитат от Аполинер — наследството, оставено от Шон Лоренц на Бернар Бенедик, с последната му шега: „Крайно време е отново да запалим звездите.“ Какво послание бе искал да изпрати художникът на своя приятел? Дали то не беше скрито в мозайката? Искаше им се да вярват в това, но колкото повече я разглеждаха, толкова по-малко я разбираха. Маделин смяташе, че тя прилича на някои пейзажи от джунглата на Анри Русо. Гаспар пък си спомняше много добре книгата на Роалд Дал, илюстрирана от Куентин Блейк, която Джамила му четеше, когато беше дете. Маделин също пазеше доста ясни спомени за „Огромният крокодил“. Поддавайки се на носталгията, двамата си наумиха да си спомнят имената на различните герои. Веднага се сетиха за маймунката Мъгъл-Умп, птицата Роли-Поли и хипопотама Хъмпи-Ръмпи.

— А слонът беше…

— Хоботчо — заяви Кутанс. — Ами зебрата?

— Вече не си спомням.

— Просто Зебра?

— Не, това не ми говори нищо. Дори не си спомням ролята й в историята.

След няколкоминутен спор Маделин взе мобилния си телефон, за да потърси в интернет тази зебра, чието име им убягваше. Докато прокарваше пръсти по екрана, Гаспар внезапно се изправи и уверено заяви:

— Оставете. В „Огромният крокодил“ изобщо няма зебра.

Развълнувана, Маделин също се изправи. Защо тогава Лоренц, който отлично е познавал историята, тъй като всяка вечер я е четял на сина си, беше нарисувал зебра? Още беше рано да извикат „Еврика!“, но най-накрая имаха обнадеждаваща следа. Те преместиха масата си и двата стола, за да разгледат зебрата по-отблизо.

Тя беше най-несполучливото животно в нарисуваната сцена. Бозайникът беше изобразен в поза три четвърти, скован, без никаква грация. Съвкупност от бели и черни квадратчета със страна два сантиметра. Гаспар преброи квадратчетата и започна да мисли за различните възможности за шифроване: морзовата азбука, музикални ноти, шифровъчни таблици като при скаутите…

— Зарежете това — каза Маделин, — не сме в „Шифърът на Леонардо“.

Раздразнена, тя излезе да изпуши една цигара на тротоара. Той се присъедини към нея под навеса, който предпазваше витрината на ресторанта. Отново беше заваляло. Дъждът се усилваше все повече, придружен със силни пориви на вятъра.

Кутанс направи завет на младата жена, за да може да запали цигарата си.

— Добре ли мина срещата с приятелката ви? Надявам се, че не се е наложило да я съкращавате заради мен.

— Само си представете, току-що се бяхме срещнали, когато ви видях да удряте с юмруци онази нещастна витрина.

Драматургът засрамено наведе глава.

— Трябваше да прекарате вечерта с нея.

— Джул се отби съвсем за кратко в Париж. Тя трябваше да хване друг самолет, за да прекара Коледа в Маракеш със своя любим. Някои са късметлии, нали?

— Наистина много съжалявам.

Маделин не се впусна в обвинения.

— Не се притеснявайте, партито само се отлага. Джул е моята най-стара и единствена приятелка. Вече два пъти ми е спасявала живота.

С блуждаещ поглед младата жена дръпна от цигарата си и след кратко колебание продължи:

— Последният път беше преди осем месеца. В известен смисъл тогава ме сполетя същото нещо, което се случи с вас днес.

Гаспар я погледна ококорено, не разбирайки какво има предвид.

— Беше съботна сутрин — продължи тя. — Разхождах се в един търговски център в Лондон, когато видях едно усмихнато момченце. Малко ангелче, очарователен русокоско, с цветни кръгли очила. Усмивката му ми се стори позната. Изпитах странното усещане, че го познавам, разбирате ли?

— Аха.

— Когато се хвърли в прегръдките на баща си, разбрах откъде идва това чувство. Момченцето се оказа син на един мъж, когото бях обичала преди няколко години. Мъж, който ме изостави, за да се върне при съпругата си и двамата да имат още едно дете.

— Гадняр, а?

— Точно обратното, добър човек е и това е най-обезкуражаващото. Беше сериозна връзка, в която искрено бях повярвала. Казваше се Джонатан Ламперьор. Може би сте чували името му. Той е един от най-известните френски готвачи в света.

Кутанс промърмори нещо неразбираемо.

— Не знам защо ме напусна. Не знам какво не е наред с мен. Не знам какво не правя както трябва. Накратко, онази сутрин бях разстроена и се сринах психически. Докато се прибера вкъщи, бях стигнала до дъното на отчаянието, но вместо да започна да удрям с юмруци по прозореца, прерязах вените си в банята. Виждате ли, в сравнение с мен вие сте направо дилетант!

— Вашата приятелка ли ви намери?

Тя кимна утвърдително, като си дръпна за последен път от цигарата.

— Имах среща с нея същия ден. Когато не съм отишла и не съм отговорила на обажданията й, я обзело лошо предчувствие и решила да дойде у дома. Ако портиерката нямаше ключ за апартамента ми, мисля, че щях да умра. Наистина съм била на косъм. Лежах една седмица в болница, след това прекарах два месеца в едно от онези приятни заведения, наречени психиатрични клиники, за да проясня мислите си, да възвърна контрола над живота си и да преосмисля приоритетите си. Останалото го знаете.

Гаспар искаше да зададе още един въпрос, но Маделин не му даде възможност:

— Хайде, предложете ми десерт. Забелязах ябълковия им пай: изглежда трепач, както казват тук.

3

Драматургът се върна в шумната, но уютна зала на „Гран Кафе“. Преди да го последва, Маделин хвърли фаса си и го смачка с върха на обувката си. Телефонът й вибрираше в джоба на якето й. Тъй като бе пренебрегнала няколко позвънявания през последните два часа, сега погледна екрана. Беше пристигнал есемес от испанската клиника.

Добър вечер, Маделин,

Резултатът от изследването на фоликулите е чудесен! Време е да дойдете е клиниката! Очакваме ви утре в Мадрид.

Желая ви приятна вечер.

София

Медицинската сестра беше прикачила сканираната рецепта за антибиотик и за хормон, стимулиращ овулацията.

На младата жена й бяха нужни няколко секунди, за да осъзнае какво означава това.

Тя се присъедини към Гаспар и след кратко колебание сподели с него новината.

— Радвам се за вас.

— Извинете ме, но трябва да си купя самолетен билет — каза Маделин, като извади кредитната си карта и след това на смартфона си отвори уебсайта на „Ер Франс“.

— Разбира се.

Лицето му се изкриви, когато размърда дясната си ръка. Болката не само се бе появила отново, но и бе ужасно силна. Той извади от джоба си болкоуспокояващото лекарство и изпи наведнъж три таблетки. После за успокоение на съвестта погледна на опаковката, за да провери дозировката.

— Какво е това? — извика внезапно, крайно развълнуван.

Маделин вдигна поглед от екрана на телефона си, за да види какво го беше заинтригувало. Беше баркодът върху кутийката на медикамента.

Тогава и нея я осени прозрението.

— Зебрата е QR код!

Тя незабавно излезе от сайта на авиокомпанията и влезе в магазина с приложения на телефона си, за да изтегли безплатна програма за четене на кодове.

— Какво точно е QR код? — попита Гаспар, който бе напълно незапознат с новите технологии.

— Както може би се досещате, това е изображение, съставено от черни и бели квадратчета, което след сканиране отвежда до текстово съобщение, уеб страница или географски координати.

Кутанс поклати глава. Значи на Лоренц му бе хрумнало да пресъздаде QR код с мозаечните камъчета и да го интегрира в изображението на зебрата. Не беше никак глупаво.

— Знам, че живеете извън света — подкачи го Маделин, — но днес тези кодове се срещат много често. Можете да ги намерите навсякъде: на опаковки на продукти, в музеи, на карти или билети за транспорта…

Като приключи свалянето на приложението, тя го отвори и стана от масата, за да се приближи до мозайката. С фотокамерата на телефона си Маделин сканира зебрата. На екрана веднага се появи съобщение: We are all in the gutter but some of us are looking at the stars. „Всички ние сме в калта, но някои от нас гледат към звездите.“ Известният цитат от Оскар Уайлд малко ги разочарова. И двамата се бяха надявали на нещо по-конкретно: GPS координати, видеозапис…

— Не може да се каже, че напреднахме в търсенията си — промърмори Гаспар.

Маделин остана мълчалива. Съобщението трябваше да бъде поставено в контекст. То определено беше адресирано до Бернар Бенедик в допълнение към цитата от Аполинер: „Крайно време е отново да запалим звездите.“ Общото между тези два цитата беше повече от очебийно — споменаването на звездите.

— Звездата е възможно най-неясният символ — каза с въздишка драматургът. — Той се среща в повечето религии и езотерични школи и мистични учения. Може да означава много неща — космическия ред, Небесната светлина, пътя, който трябва да следваш, за да не се изгубиш…

Маделин кимна в знак на съгласие. За да намери отговор на въпросите си, тя се обади на Бенедик. Въпреки късния час галеристът й вдигна още на второто позвъняване. Без да се разпростира в подробности за своето откритие, младата жена го попита дали звездите са имали някакво специално значение за Шон.

— Не, доколкото ми известно, защо? Намерихте ли нещо?

— Лоренц рисувал ли е някога звезди?

— Не мисля. Не и през последните десет години. Звездата би била твърде значим символ за него.

— Благодаря.

Тя побърза да затвори, за да не му даде възможност да я засипе с въпроси. От предишната еуфория не беше останала и следа. В продължение на две минути двамата с Гаспар потънаха всеки в своите мисли, докато мобилният телефон на младата жена не завибрира на масата. Звънеше й Бенедик. След моментно колебание тя отговори, като включи говорителя:

— Хрумна ми една идея — каза галеристът. — Може да няма нищо общо с въпроса, но Джулиан, синът на Шон, ходеше в училище „Екол дез Етоал“ в Монпарнас.

На Кутанс внезапно му просветна. Той се облегна назад на стола си и започна да прави знаци с бинтованите си ръце на Маделин да прекъсне разговора. Когато тя затвори, драматургът й разказа за двете снимки в къщата, на които Лоренц рисува с деца, и й припомни казаното от Полин — дори след смъртта на Джулиан Шон бе продължил да води кръжока по живопис в училището на сина си.

Маделин все още държеше в ръка телефона си. Браузър. Гугъл Карти. „Екол дез Етоал“ се оказа частно учебно заведение с иновативни форми на обучение, в което постъпваха деца, навършили две години и половина. Това беше алтернативна институция, която внедряваше методите на Монтесори и Френе. През 2016 г. броят на този род институции все повече нарастваше във Франция.

Младата жена разгледа картата. Училището не беше далече. Съвсем логично — семейство Лоренц бе записало детето си да учи близо до дома им.

— Да вървим! — каза тя, грабна якето си и остави три банкноти на масата.

Докато напускаше ресторанта след нея, Гаспар едва не събори господин Септим, който носеше техните ябълкови пайове.

9. Начин да се победи смъртта

Според мен изкуството е начин да се победи смъртта.

Ханс Хартунг

1

Пак валеше.

Дъждът продължаваше да се лее, упорит и мрачен. Маделин вървеше в нощта, следвана от Гаспар. С приповдигнато настроение, тя имаше чувството, че най-накрая ще постигнат целта си. „Екол дез Етоал“ наистина бе на две крачки от ресторанта. Те минаха по улица „Хюйгенс“ и стигнаха до булеварда, точно срещу гробището на Монпарнас.

Мястото бе почти пусто, с изключение на няколко бездомници, които се бяха приютили под импровизирани заслони. Пред централния вход на училището бяха поставени бетонни ограничители против паркиране, но иначе нямаше други бариери. Достъпът до учебното заведение се осъществяваше през портал, от двете страни на който се издигаше триметрова бетонна стена.

— Помогнете ми да се кача, Кутанс.

— Как, като не мога да ги използвам? — оплака се той, показвайки й бинтованите си ръце.

— В такъв случай подложете гръб — заяви тя.

Драматургът доброволно приклекна на тротоара. Като стъпи с единия крак на бедрото му, а с другия на рамото му, Маделин с едно бързо и плавно движение се хвана за ръба на стената, издърпа се нагоре, качи се върху стената и скочи от другата страна.

— Всичко наред ли е? Нищо ли ви няма?

Младата жена не отговори. Изпълнен с безпокойство, Гаспар изчака пет минути, преди портата най-накрая да се отвори със скърцане.

— Побързайте! — прошепна тя.

— Къде изчезнахте, по дяволите?

— Спрете да мърморите! Дори отвътре не може да се отвори без ключ. Радвайте се, че го намерих толкова бързо.

— Къде беше скрит?

— В шкафа на електрическото табло в бараката за кофите за боклук.

Гаспар се опита да затвори възможно най-безшумно вратата след себе си, но му се стори, че металното дрънчене раздра тишината. Кампусът тънеше в мрак. Въпреки тъмнината успя да различи малък павиран двор, обграден от различни по големина сгради. Маделин включи фенерчето на телефона си и следвана от драматурга, огледа всяка една от постройките. Към най-старата сграда, където според табелките се намираха административните помещения и компютърният кабинет, имаше сглобяеми пристройки, в които се помещаваха класните стаи, поддържани от ярко оцветена метална арматура. Двамата прекосиха двора, подминаха столовата и се качиха по малкото външно стълбище, което водеше до класните стаи на горния етаж.

2

Маделин действаше уверено като човек, който се чувства в свои води. Целенасочена, бърза, способна инстинктивно да взема правилните решения. През десетте години работа на терен и полицията тя бе придобила рефлекси, които бързо се възвърнаха.

В края на един страничен коридор имаше частично остъклена врата, която спираше достъпа до класните стаи. Без никакво колебание младата жена уви дънковото яке около ръката си и с един удар на лакътя си счупи стъклото. В училището вероятно имаше евтина аларма, но тя несъмнено защитаваше само долния етаж, където бяха компютрите и всичко друго, което повече или по-малко би могло да представлява интерес за евентуални крадци.

Изненадан и почти паникьосан, Гаспар подскочи и отстъпи назад.

— Наистина ли смятате, че…

— Млъкнете, Кутанс! — нареди му тя, като мушна ръка между стърчащите парчета стъкло, за да отвори вратата.

Като влезе в стаята, Маделин започна да оглежда помещението на светлината на фенерчето си. Независимо от модерната репутация на училището, това беше класна стая на третокласници или четвъртокласници, обзаведена като от времето на „черните хусари“, с груби дървени чинове, релефна карта на Франция и хронологична таблица по история на тема „Нашите предци галите“.

В дъното на помещението друга врата водеше до коридор, откъдето се стигаше до класните стаи на учениците от предходните степени: 1-ви, 2-ри и подготвителен клас. Последната стая — най- голямата — беше за децата от детската градина, която вероятно бе посещавал малкият Джулиан.

Лъчът на фенерчето прониза тъмнината и попадна на ключа на лампата. Пренебрегвайки всякаква предпазливост, Маделин го натисна, за да се освети цялото помещение.

— Вие сте напълно безразсъдна! — възкликна разтревожено Гаспар, като побърза да влезе в стаята. Младата жена му посочи с пръст трите картини, закачени на стените.

На пръв поглед те изглеждаха като съвсем обикновени детски рисунки — човечета, двуизмерни замъци, непропорционално големи принцове и принцеси, изобразени сред пейзаж в крещящи цветове с гъсто напластени бои. Маделин обаче разпозна американските рамки от орехово дърво, за които й бе говорил Файол.

Двамата с Гаспар се спогледаха, разбирайки, че са открили това, което търсеха. Младата жена веднага си помисли за пантементо — скритите фрагменти, които могат да се видят само с инфрачервени лъчи. Спомни си, че беше чела, че в голяма част от картините на Ван Гог под горния слой пигменти са скрити други произведения, рисувани преди това от фламандския художник. Драматургът пък се сети за „Изворът на живота“ — прочутата картина на Гюстав Курбе, която, за да не шокира редовите граждани, художникът десетилетия наред бе крил зад въртящ се дървен панел, на който бил изобразен обикновен зимен пейзаж.

В металното чекмедже на учителското бюро той намери едно макетно ножче. С разтуптяно сърце направи дълъг разрез по външния край на едната картина и откри дебело като мушама пластмасово фолио, което покриваше друго изображение. Истинската картина!

Маделин направи същото с върха на ножица.

Отне им десет минути, за да „разопаковат“ маскираните картини. Когато приключиха, отстъпиха няколко крачки назад и седнаха на един чин, съзерцавайки обекта на своето търсене.

3

Последните три платна, нарисувани от Шон Лоренц, бяха още по-прекрасни, завладяващи и объркващи, отколкото си бяха представяли Маделин и Гаспар.

Въпреки единствената жълтеникава крушка в стаята човек имаше чувството, че картините излъчват собствена светлина.

Първата от тях представляваше черен лабиринт на антрацитен фон. Тя напомняше някои от творбите на Пиер Сулаж. Макар и наситено черно, от платното сякаш струеше светлина. Чрез някаква мистериозна алхимия черната повърхност отразяваше бледата светлина в помещението и я превръщаше в сребристи отблясъци, в пленително сияние.

На втората черното отстъпваше място на по-успокояващи цветове — оловно бяло със сиво-розови отблясъци, което към средата на платното ставаше все по-наситено и ярко. Играта на светлината сякаш очертаваше проход, тунел, блестяща пътека през гора от бели сенки.

Третата картина беше най-красивата, най-необикновената, най-неочакваната. Напълно голо платно, което създаваше впечатлението, че е течно или окъпано в живак. Смайваща със своята почти монохромна белота картина, която предизвикваше всевъзможни асоциации. Гаспар видя в нея лъчите на голямо зимно слънце, отразяващи се върху снежен пейзаж, който се простираше до безкрай. Съвършено чиста, вечна природа, избавена от тумора на човечеството, в която небето и земята се сливаха.

За Маделин платното беше голяма бяла спирала, зашеметяващо блестящо поле, което те сграбчваше, поглъщаше, проникваше в най-потайните дълбини на човешкото същество.

Те останаха няколко минути неподвижни, вкаменени, като два заека, хипнотизирани от светлината на автомобилни фарове. Идна постоянно променяща се светлина, която оказваше магнетично въздействие и създаваше впечатлението, че накрая ще погълне всичко.

Воят на полицейска сирена, който долетя от улицата, ги изтръгна от унеса.

Изплашен, Гаспар се втурна да натисне ключа на лампата. Той замръзна и погледна предпазливо през прозореца. По улицата профуча патрулка, която зави по булевард „Распай“ и се скри от погледа му.

— Фалшива тревога — каза той, като се обърна към Маделин.

Младата жена не беше помръднала. Тя продължаваше да се взира в третата картина, която бе започнала да блести в мрака. Вече знаеха за какво е използвал Лоренц фосфоресциращите пигменти, за които бе споменал Файол. В тъмното платното бе придобило съвсем други измерения и смисъл. Това, което по-рано изглеждаше като монохромно бяло, се оказа всъщност прецизна калиграфска работа. На тъмния фон се очертаха стотици светещи букви. Младата жена се приближи до картината. Когато се присъедини към нея, Гаспар разбра, че буквите образуват безкрайно повтарящо се послание.

Джулиан е жив. Джулиан е жив. Джулиан е жив. Джулиан е жив.

Джулиан е жив…

Зовът на светлината

Четвъртък, 22 декември

10. Зад светлината

Черното не е цвят.

Жорж Клемансо

1

Аз съм на път. Ще бъда при вас след 10 минути.

Диана Рафаел

Маделин прочете есемеса на психиатърката на Лоренц, когато пристигна пред двете кули на базиликата „Сент Клотилд“. Беше 8:30 часът сутринта. Времето беше по-хладно и сухо от предния ден. Тъй като не бе прибрала скутера си от улица „Сена“, тя бе дошла пеша от улица „Шерш Миди“ — здравословен джогинг за ободряване на организма.

Предната нощ бе заспала чак в 3 часа сутринта и беше станала в 6 часа. Последните часове буквало я бяха изтощили. Първо физически, защото трябваше незабелязано да пренесат картините от училището до къщата, а след това умствено и емоционално. Все още не бе открила отговора на въпроса защо няколко дни преди смъртта си Шон Лоренц е бил убеден, че синът му все още е жив.

Докато си поемаше дъх, подпряла ръце на коленете си, младата жена си мислеше за Гаспар. Откакто бяха открили написаното със светещи букви послание на художника, драматурга не го свърташе на едно място. Пълен профан по отношение на интернет, той бе прекарал част от нощта да преглежда сайтовете на големите американски медии. Онова, което бе открил в тях, го беше смутило — множество статии, публикувани в дните след трагедията, наистина посочваха, че тялото на малкия Джулиан не е било намерено в склада, където е била държана Пенелопе.

Възстановявайки хронологично смъртоносните действия на Беатрис Муньос, следователите бяха стигнали до извода, че чилийката е хвърлила трупа на детето при устието на Нютаун Крийк, в южната част на Куинс. Полицаите бяха намерили покритата с петна от кръв плюшена играчка на детето на единия бряг на реката. Там били изпратени няколко водолаза да претърсят дъното, но достъпът до мястото — едно от най-замърсените в Ню Йорк — бил затруднен, а и в този участък течението било твърде силно и явно било отнесло мъничкото телце.

Въпреки това версията на Пенелопе Лоренц, която упорито твърдеше, че синът й е бил намушкан пред очите й, никога не беше подложена на съмнение. Обективно погледнато, Маделин също нямаше причина да се съмнява в нея. Съдейки по статиите, които бе прочела, всичко водеше до извода, че Муньос е действала сама, без съучастници. Нямаше никакво съмнение, че момчето е мъртво. Бяха намерили негова кръв навсякъде — във вана, използван за отвличането му, в склада в Куинс, на брега на Нютаун Крийк.

Младата жена реши да изчака психиатърката на отопляемата тераса на кафенето с изглед към градината на базиликата. Тя се бе обадила за тази среща в кабинета на Диана Рафаел час по-рано, като й бе изпратила няколко снимки на картините на Шон Лоренц. Маделин се настани под един инфрачервен лъчист отоплител и си поръча двойно еспресо. Пристигналият есемес от „Ер Франс“ й напомни, че трябва да се регистрира за полета си до Мадрид: излитане в 11:30 ч. от летище „Шарл дьо Гол“ и кацане в испанската столица два часа по-късно. Тя се регистрира онлайн, изпи твърде късото кафе, което й бяха донесли, и веднага си поръча второ, от което си посръбваше, докато си мислеше за снощната им експедиция.

За разлика от Гаспар, нея най-много я бе развълнувало не посланието с фосфоресциращи букви, което тя намираше за екстравагантно, а всичко останало, особено почти духовното пътуване, описано от Шон Лоренц чрез неговия триптих. Едно пътуване, което познаваше твърде добре, защото и самата тя го бе направила преди няколко месеца.

Когато си бе прерязала вените във ваната, Маделин бе имала халюцинации, преди да изгуби съзнание. Докато кръвта й бавно изтичаше, тя лежеше зашеметена от горещата пара. Съзнанието й постепенно гаснеше и Маделин пътуваше слепешката сред някакъв мъглив пейзаж. Тя беше сигурна, че в последните си картини Шон Лоренц се е стремил да изобрази същото преживяване.

Първо чернота. Шалтерът е дръпнат — ти си изключен от света и се озоваваш за кратко в плен на собствената си болка, в лабиринта на отчаянието си, в тъмницата, в която се е превърнал животът ти.

После преминаваш през дълъг тъмен тунел, който те отвежда към топла, мека, разсеяна светлина. Изпитваш прекрасното усещане, че се носиш сред седефен муселин, че прекосяваш пухкава „ничия земя“, че те носи лекият ветрец на лятна нощ сред хиляди лампички, излъчващи перлена светлина.

След това Маделин бе изпитала смущаващото чувство, че се отделя от тялото си и наблюдава надвесените над нея парамедици, които се опитваха да я реанимират, преди да я качат в линейката. По пътя към болницата бе останала за миг с тях и с Джул.

После отново светлина. Огнена спирала, която я бе погълнала и запратила в буен опалов поток, където пред очите й главозамайващо се бе изнизал като панорамен филм целият й живот. Бе видяла силуета и лицето на баща си, сестра си Сара, чичо си Андрю. Щеше й се да спре да поговори с тях, но не можа да задържи потока, който я отнесе нататък.

Топъл, обгръщащ я гальовно поток. По-силен от всичко на света. В ушите й звучеше тих шепот, който приличаше на ангелски песнопения и я изпълваше с нежелание да се връща назад.

При все това Маделин не беше стигнала до края на тунела. Тя почти бе докоснала границата. Граница, която можеше да бъде пресечена само в едната посока. Обаче нещо я бе повикало обратно — гласът на интуицията, който й подсказваше, че историята на живота й може би заслужава друг епилог.

Когато бе отворила очи, се бе оказала в болнична стая, с тръба в гърлото, омотана в бинтове, с включена система за венозна инфузия.

Маделин много добре знаеше, че нейното преживяване не е нещо необичайно. Десетки хиляди хора разказваха подобни истории. „Преживяванията близко до смъртта“ бяха описани в попкултурата чрез множество романи и филми. Разбира се, след това пътуване тя бе напълно преобразена. Не че беше по-склонна да вярва в живота след смъртта, но беше завладяна от желанието да изживее пълноценно времето, което й оставаше. Да се отърве от всичко маловажно. Да придаде друг смисъл на живота си. Да има дете.

Споменът за това близко до смъртта преживяване все още бе дълбоко запечатан в ума й. Сякаш се беше случило предишния ден. Нищо не беше избледняло. Тъкмо обратното, усещанията бяха дори по-силни, образите — по-ясни, както и безметежността на „пътуването“, опияняващият зов на светлината. Именно тази светлина Лоренц бе успял да нарисува с всичките й нюанси, с цялата й яркост. Тази дяволска светлина, която по загадъчен начин блестеше като измамното слънце на пламенната любов.

— Вие ли сте Маделин Грийн?

Въпросът я върна в реалността. Една усмихната жена стоеше под лъчистия отоплител на терасата. Около четирийсетте, с бежово кожено яке и слънчеви очила с цвят на пчелен мед.

— Аз съм Диана Рафаел — каза тя, като протегна ръка.

2

Този път Кутанс не трябваше да настоява дълго, за да бъде приет от Пенелопе. Той пристигна на улица „Сен Гийом“ още на зазоряване с тежката картина под мишница. Когато позвъни на домофона, бившата съпруга на Лоренц му отвори, без да го пита за целта на посещението му.

Гаспар излезе, задъхан, от асансьора. Филип Карея не го посрещна, явно още не беше станал от леглото. Вратата на апартамента беше отключена. Драматургът влезе в антрето, като влачеше по паркета рамката от орехово дърво, която бе увил с одеяло.

Пенелопе го чакаше, седнала на дивана в хола, в студената сутрешна светлина. Синкавият зрак имаше двояка полза — оставяше крещящия интериор да тъне в сумрак и показваше вдовицата Лоренц само като неясен силует, което бе по-благоприятно за нея от яркото осветление.

— Обещанието е спазено — обяви той и сложи на кожения диван все още увитата в одеяло картина.

— Кафе? — предложи тя, като го покани да седне на една отоманка.

Облечена в избелели сиви джинси и стара тениска, Пенелопе сякаш бе останала в 90-те години. Сега, виждайки я за втори път, Гаспар не я намери за толкова отвратителна. Лицето й — продукт на пластични операции — не изглеждаше така застинало като при предишната им среща. Дебелите й устни вече не създаваха впечатлението, че ще се пръснат, когато изрече някоя дума.

„Човек свиква с всичко“, помисли си той, като взе чашата с кафе, поставена на малката масичка.

— Значи намерихте това, което търсехте — каза тя и посочи увитата в одеяло картина.

Гласът й обаче си беше останал същият — глух, монотонен, стържещ, сякаш в гърлото й имаше дърворезачка.

— Открихме картините и непременно трябва да видите едната от тях.

Тя въздъхна.

— Надявам се, че не е портрет на Джулиан, нали?

— Не точно.

— Не бих понесла да го видя.

Гаспар стана и без ефектни жестове махна одеялото, за да открие пред Пенелопе последната картина на бившия й съпруг.

Поставено до двата високи прозореца, платното се разкри в цялото си великолепие. Драматургът дори изпита чувството, че го преоткрива. Пред картината сякаш затанцува някаква завладяваща магическа светлина, която се излъчваше от нея.

— Привилегията на творците е, че продължават да живеят чрез своите творби — каза Пенелопе.

Гаспар бавно спусна четирите пердета и стаята потъна в мрак.

— Какво правите? — извика изплашено тя.

После видя фосфоресциращите букви и тайнственото им послание: „Джулиан е жив.“

— Достатъчно! Вдигнете пердетата! — нареди Пенелопе.

Жената бе обзета от истинска ярост, лицето й почервеня и се изкриви от гняв, веждите й се вдигнаха високо, носът й изглеждаше още по-тънък, а бузите — издути като на хамстер.

— Защо Шон е бил убеден, че синът ви е жив? — безмилостно попита Гаспар.

— Не знам нищо за това! — извика Пенелопе, като скочи от дивана и обърна гръб на платното.

Отне й повече от минута, за да се успокои и отново да го погледне.

— Когато ме разпитвахте вчера, се престорих, че не си спомням какво ми каза Шон, когато се обади от Ню Йорк минути преди смъртта си.

— Защо?

— Защото не исках да произнеса тези думи, но…

— Да?

— Точно това ми каза тогава: „Нашият син е жив, Пенелопе!“

— Как реагирахте вие?

— Наругах го и затворих телефона. Човек не се шегува със смъртта на децата си!

— И не се опитахте да разберете какво е…

— Какво да разбера? Видях как синът ми бе наръган с нож. Видях как го убива самият дявол, разбирате ли? Видях го. Видях го! Видях го!

Гаспар разбра по погледа й, че казва истината.

Пенелопе изхълца, но отказа да заплаче пред него. Тя побърза да преглътне сълзите си и каза:

— Нямаше изход за връзката ни с Шон. Той не преставаше да ме обвинява за смъртта на Джулиан.

— Защото сте излъгали за мястото, където сте отишли в деня, когато той е бил отвлечен?

Тя кимна утвърдително.

— Може би, ако бяха започнали да търсят в този район, полицаите щяха да пристигнат навреме, за да го спасят. Във всеки случай Шон мислеше така и аз живях дълго с тази вина. Но логично погледнато, главният виновник е самият Шон.

Гаспар осъзна, че Пенелопе играе роля, която е репетирала мислено хиляди пъти през последните две години.

— Ако не беше подтикнал Муньос да го придружи при извършването на онези грабежи, тя нямаше да храни такова озлобление към него!

— Той съгласен ли беше по този въпрос?

— Не! Твърдеше, че е направил това заради мен — да събере пари, за да дойде при мен в Париж. Казах ви, нямаше никакъв изход от това положение. Шон ме обвиняваше за всичко.

Гаспар изпита странна тъга. Той стана и се сбогува с Пенелопе.

— Веднага усетих, че сте честен човек, господин Кутанс.

— Как го разбрахте?

— Защото действате открито — отвърна тя и добави без никаква връзка: — Хората са разделени на добри и всички останали. Разделителната линия е съвсем ясна. Вие сте добър човек. Като Шон.

Той се възползва от мълчанието й и се запъти към вратата. Вече хванал дръжката, внезапно се обърна и се върна при Пенелопе.

— Наясно съм, че е изключително болезнено за вас да говорите за това, но бих искал да знам какво се случи наистина в деня на отвличането на Джулиан.

Тя въздъхна уморено.

— То беше описано в десетки вестникарски статии.

— Знам, но искам да го чуя от вас.

3

Кабинетът на Диана Рафаел се оказа просторно помещение, от чиито насрещно разположени прозорци се разкриваха изключителни гледки към Париж. От едната страна към базиликата „Сент Клотилд“, а от другата към църквата „Сен Сюлпис“, купола на Пантеона и хълма Монмартър.

— Тук имам чувството, че съм в наблюдателния пост на пиратски кораб — погледът стига толкова далече, че виждаш наближаването на трусове, бури и тропически циклони. Това е изключително практично за един психиатър.

Лекарката се усмихна на собствената си метафора, сякаш току-що я беше измислила. Също като при срещата си с Файол, Маделин си помисли, че е имала напълно погрешни очаквания. Тя си бе представяла Диана Рафаел нещо от рода на стара даскалица с очила и хваната на кок прошарена коса. В действителност психиатърката беше дребна жена с дяволит поглед и къса, чуплива коса. С бежовото си кожено яке, прилепнали дънки и чистички маратонки „Адидас Газела“ тя създаваше впечатлението, че се изживява още като волна студентка.

Диана беше оставила близо до входната врата сребрист куфар на колелца.

— На почивка ли заминавате? — попита Маделин.

— В Ню Йорк — отвърна психоложката. — Прекарвам там половината от времето си.

Тя посочи закачените на стените фотоси. Бяха снимки, направени от въздуха, на които се виждаше стъклена сграда, разположена между гора и океан.

— Това е Детски център „Лоренц“ — клиника за деца, която основах благодарение на Шон. Той се намира в Ларчмънт, северно от Ню Йорк, в окръг Уестчестър.

— Лоренц директно ли финансира тази клиника?

— Директно и индиректно — отвърна Диана. — Част от средствата дойдоха от продажбата на две големи картини, които бях купила от него на безценица през 1993 г. и които препродадох, когато популярността му нарасна. След това, като чу за моя проект, Шон ми даде още три картини, като ми позволи да ги продам на търг. Той беше много горд, че неговата живопис служи за нещо прагматично — лечение на деца от бедни семейства.

Маделин скъта тази информация в ума си. Психиатърката се настани зад бюрото си и смени темата:

— Значи намерихте последните три картини на Шон. Поздравления. Благодаря ви за снимките. Картините са прекрасни. Квинтесенцията на творчеството на Лоренц! — каза тя, като покани гостенката си да седне срещу нея на един стол „Василий“.

Цялата стая бе обзаведена в стил „Баухаус“ — тръбни столове, кресло с формата на куб, фотьойл „Барселона“, тапицирана кушетка, холна масичка с ламиниран плот и хромирани крака.

— Знаете ли какво е изобразено на тези картини? — попита Маделин, като се облегна назад на стола си.

— Живописта на Шон не изобразява, тя…

— … представя, знам, вече съм научила тази формулировка. Но освен това?

Диана първо се засегна от думите й, после й стана смешно и се предаде:

— Чрез картините си Шон е искал да покаже двете си преживявания близко до смъртта.

— Значи сте били в течение?

— За картините не знаех, но не съм изненадана. Шон беше мой пациент в продължение на двайсет години! Както вече споменах на господин Кутанс, през 2015 г. Шон преживя в интервал от няколко месеца два много тежки инфаркта. Два инфаркта, от които изпадна в кома, преди да успеят да го реанимират. Вторият сърдечен арест беше утежнен и със септичен шок.

— Сепсис?

— Да, много сериозна бактериална инфекция, от която едва не умря. Той дори беше обявен за клинично мъртъв, преди да се съживи като по чудо.

— И след тези два случая е започнал да рисува каквото е преживял?

— Така мисля. Шон беше много развълнуван от това преживяване. Този преход от тъмнината към светлината остави незаличим отпечатък върху него. Той го интерпретираше като един вид опияняващо преживяване, като прераждане. Оттук и желанието му да върне това чувство чрез своите картини.

— Това изненада ли ви?

Психиатърката сви рамене.

— Работих в болница петнайсет години. Знаете ли, върнати към живота пациенти, които казват, че след комата са преминали през тунел от светлина, е нещо обичайно. Преживяванията на ръба на смъртта са феномен, който е известен още от древността.

— Тези операции отразиха ли се на здравословното състояние на Шон?

— Разбира се: проблеми с паметта, крайна умора, нарушена координация на движенията…

Диана млъкна насред изречението. В очите й проблесна дяволитост и разбиране.

— Не сте ми казали всичко, нали?

Маделин не помръдна, чакайки я да продължи.

— За да настоявате толкова много да ме видите, значи сте открили и нещо друго… Може би друга картина?

Младата жена извади телефона си и показа на психиатърката направената в тъмнината снимка на последното платно с посланието, написано с фосфоресциращи букви: „Джулиан е жив.“

— Значи това било.

— Не изглеждате изненадана.

Диана се облакъти ни бюрото си и преплете пръсти, сякаш се канеше да се моли.

— Знаете ли защо Шон бе толкова развълнуван от двете си състояния близко до смъртта? Първо, защото в прословутия тунел от светлина бе видял всички починали хора, играли важна роля в живота му: майка си, приятелите си от Харлем, които през 90-те години на миналия век са умрели от свръхдоза или в престрелки между бандите. Бе видял дори Беатрис Муньос.

— Класическо преживяване преди смъртта — отбеляза Маделин. — Виждаш целия си живот и всички починали хора, които са били важни за теб.

— Човек би казал, че говорите от личен опит.

— Да се върнем на Лоренц, ако нямате нищо против. Аз не съм наш пациент.

Психиатърката не настоя.

— Обаче има един човек, когото Шон не е видял в тунела — каза тя.

Маделин най-накрая разбра и кръвта замръзна във вените й.

— Своя син.

Диана кимна утвърдително.

— Всъщност всичко тръгна оттам. Шон започна да развива налудничавата теория, че щом не е срещнал Джулиан, значи той още е жив.

— Вие не вярвате ли в това?

— Вярвам в рационалното обяснение на този феномен — кислородният глад на мозъка, който води до нарушения на зрителната кора, действието на медикаментите, които променят съзнанието. В случая на Шон последното беше очевидно. За да овладеят сепсиса, му инжектираха големи дози допамин — вещество, което предизвиква халюцинации.

— Не се ли опитахте да го вразумите?

Диана разпери безпомощно ръце.

— Безсмислено е да се опитваш да убедиш някого, който не иска да чуе гласа на разума. Шон имаше нужда да вярва, че синът му все още е жив. Човек е безсилен пред някого, който не желае да го слуша.

— И какво бе неговото заключение?

— Мисля, че се канеше да възобнови разследването за отвличането на Джулиан, но смъртта му попречи.

— Според вас има ли вероятност детето да е оцеляло?

— Не, за съжаление, Джулиан е мъртъв. Не изпитвам симпатия към Пенелопе, но няма причина тя да не казва истината. Всичко останало са само халюцинации на Шон, който беше мой приятел, но беше смазан от скръб и с помрачено от медикаментите съзнание.

4

Качването на пасажерите за полет 118 на „Ер Франс“ за Мадрид ще започне от изход 14. Молим семействата с малки деца и пътниците с места от 20-о до 34-то да минат първи.

Маделин провери кой номер е нейното място на бордната карта, която току-що беше разпечатала на един ПОС терминал на „Ер Франс“. До Коледа оставаха два дни. Имаше десетки закъснели полети и терминал Е на летище „Шарл дьо Гол“ беше претъпкан.

— Благодаря ви, че ме придружихте, Гаспар. Знам, че не харесвате летищата.

Той пусна край ушите си хапливата й забележка.

— Значи заминавате ей така?

Тя го погледна с недоумение, не разбирайки накъде клони.

— Какво друго искате да направя?

— Смятате ли, че сте свършили работата си само защото сте намерили картините?

— Да.

— А по-нататъшното разследване?

— Какво разследване?

— За смъртта на Джулиан.

Тя поклати глава.

— Ние не сме полицаи, Кутанс, нито вие, нито аз. А и разследването отдавна е приключило.

Маделин се опита да стигне до зоната за качване, но той й препречи пътя.

— Не ми говорете като на глупак.

— О, стига!

— Има още много неизвестни.

— Какво имате предвид?

— Една малка подробност — отвърна той саркастично. — Тялото на детето така и не е открито.

— Това е напълно нормално, било е отнесено от Ист Ривър. Кажете ми честно, имате ли някакви съмнения относно смъртта му?

Тъй като Гаспар не отговори, тя настоя:

— Мислите ли, че Пенелопе Лоренц ви е излъгала?

— Не — призна той.

— В такъв случай спрете да си блъскате главата по този въпрос. Детето е умряло преди две години. Това е ужасна трагедия, но не ми засяга. Върнете се към пиесите си, това е най-доброто, което можете да направите.

Без да й отговори, драматургът я придружи до пункта за проверка на сигурността. Маделин свали колана си и го сложи в един пластмасов контейнер, после добави якето и телефона си.

— Довиждане, Гаспар. Сега цялата къща е на ваше разположение. Вече няма да ви притеснявам. Ще можете спокойно да пишете!

Дойде му наум гръцкото понятие, кайрос — решаващият момент, и умението да знаеш как да се възползваш от него. Способността да не пропуснеш шанса си, когато той се появи и може драстично да промени живота ти в една или друга посока. Онзи вид повратни моменти, които Гаспар винаги бе пропускал в живота си. И този път той се опита да намери подходящите думи, с които да убеди Маделин да не заминава, но се отказа. С какво право? И защо? Тя си имаше свой живот, своя цел, която беше важна за нея, за която се беше борила. Той дори се засрами, че му е хрумнала тази мисъл, и й пожела късмет.

— Успех, Маделин. Ще ме държите ли в течение?

— Как да го направя, Гаспар? Вие нямате телефон.

Прииска му се да й отговори, че векове наред хората са поддържали връзка без телефон, но се въздържа.

— Кажете ми номера си, аз ще ви се обадя.

По изражението й разбра, че тя не гори от желание да го направи, но понеже не възрази, той протегна бинтованата си ръка като четиринайсетгодишен хлапак, за да му напише набързо номера си върху превръзката.

После младата жена мина през скенера за сигурност, махна му за сбогом и продължи напред, без да се обърне. Кутанс гледа след нея, докато се скри от погледа му. Странно беше да се раздели така с нея. Смущаващо бе да приеме, че всичко е свършило и няма да я види отново. Бяха прекарали заедно само два дни, а имаше чувството, че я познава много отдавна.

След като я изгуби от поглед, Гаспар дълго стоя неподвижно като зашеметен. Какво да прави сега? За миг се изкуши да се възползва от факта, че е на летището, да отиде на гишето на „Ер Франс“ и да си купи билет за Атина. Няколко секунди обмисля идеята да избяга от парижкия ад, от тази цивилизация, която ненавиждаше и която не го приемаше. Ако хванеше самолет днес, още тази вечер щеше да пристигне на своя гръцки остров. Щеше да си живее сам, далеч от всичко, което го нараняваше: жени, мъже, технологии, замърсяване, чувства, надежди. След дълго колебание се отказа от това намерение. Нещо — не знаеше какво точно — го задържаше в Париж.

Гаспар излезе от терминала и застана на опашката за таксита. Чакането беше по-кратко, отколкото бе очаквал. Той помоли шофьора да го закара до 6-и арондисман. После неочаквано и за самия себе си се чу да казва:

— Може ли да ме оставите пред някой магазин на компания „Оранж“? Трябва да си купя мобилен телефон.

Докато пътуваше, Кутанс потъна в тъжни размисли и с натежало сърце си припомни ужасната история, която му беше разказала Пенелопе Лоренц.

Една история, осеяна с трупове, сълзи и кръв.

Пенелопе

1

— Джулиан! Побързай, моля те!

Манхатън. Горен Уест Сайд. 12 декември 2014 г. Десет часът сутринта.

Казвам се Пенелопе Курковски, по мъж Лоренц. Ако сте жена, несъмнено сте ме виждали преди няколко години по кориците на „Вог“, „Ел“ или „Харпърс Базар“. И сигурно сте ме мразили. Защото бях по-висока, по-стройна, по-млада от вас. Защото бях по- елегантна, по-богата и изглеждах по-добре от вас. Ако сте мъж, навярно сте ме срещали на улицата и сте се обръщали след мен. И независимо от образованието си и уважението, което на теория изпитвате към жените, тайничко в мръсното си подсъзнание сте си казали нещо от рода на „Каква готина мацка!“ или „С радост бих я опънал тази“.

— Хайде, Джулиан!

Таксито ни оставя на ъгъла на Сентръл Парк Уест и 71-ва улица. Няма дори двеста метра до хотела, където Филип ме чака, но моят обикновено немирен син не идва.

Обръщам се. Облечен с якето си с качулка, Джулиан седи на каменните стъпала на една от красивите къщи от червен пясъчник, които се издигат от двете страни на улицата. Със замечтано изражение той наблюдава удивено облачето пара, което се образува в ледения въздух, щом отвори уста. Джулиан се усмихва щастливо, разкривайки млечните си зъбки, и носи както винаги старото си плюшено куче, което мирише и всеки момент може да се разпадне.

— Достатъчно, хайде!

Връщам се при него и го дръпвам заръката, за да го накарам да стане. Веднага щом го докосвам, той избухва в сълзи. Винаги един и същи цирк, едни и същи капризи.

— Престани!

Това дете ме подлудява! Всички му се възхищават и сякаш никой не забелязва какво ми е на мен. Джулиан понякога е бавен и замечтан, друг път — агресивен и хленчещ. Изключителен егоист! Никога не е благодарен, каквото и да правя за него.

Тъкмо се каня да го заплаша, че ще му взема любимото куче, когато един бял ван се качва с предните колела на тротоара и спира точно зад нас. Шофьорът му изскача от кабината и след това всичко се случва толкова бързо, че нямам нито време, нито самообладание да окажа каквато и да е съпротива. Някаква сенчеста фигура се нахвърля върху мен и ми нанася удари с юмрук в лицето, корема и гърдите, преди да ме наблъска в задната част на вана. Свита на две, не мога да дишам и ме пронизва такава силна болка, че дори не мога да изкрещя. Когато вдигам глава, върху мен се стоварва с пълна сила телцето на моя син, който също е хвърлен във вана. Тилът му разбива носа ми и шурналата кръв оплисква лицето ми. Очите ми парят и клепачите ми се затварят.

2

Когато идвам в съзнание, около мен цари полумрак и се оказвам заключена в някакъв затвор с ръждясали решетки. Истинска клетка за животни — тясна, мръсна, направо отвратителна. Джулиан е наполовина легнал върху мен, облян в сълзи и кръв. Прегръщам го и разбирам, че кръвта по личицето му е от мен. Опитвам се да го стопля, уверявам го, че всичко ще се оправи, че татко ще дойде да ни спаси. Обсипвам го с целувки. Обзема ме огромно съжаление за враждебността, която често съм проявявала към него. Измъчва ме мисълта, че случващото се с нас вероятно е последица от моя безпътен начин на живот.

Присвивам очи и оглеждам тънещото в сумрак място. Слабата светлина, хвърляна от две висящи от металните греди на тавана лампи, ми позволява да различа, че се намираме в някакъв склад, където се съхранява инвентар на зоологическа градина, цирк или менажерия. Виждам и други клетки, рула с метални мрежи, купчина метални столове, фалшиви скали, изгнили дървени палети, пластмасови храсти.

— Напишках се, мамо — проплаква Джулиан.

— Няма нищо, скъпи.

Коленича до него на твърдия, леденостуден бетонен под. Въздухът е изпълнен с вонята на мухъл и острия и възкисел мирис на страх. Вдигам от земята плюшеното куче и го използвам като марионетка.

— Виж, кученцето иска да го целунеш!

Известно време си играя с него, опитвайки се да създам атмосфера на нежност, която да го предпази от тази лудост. Поглеждам часовника си. Още няма единайсет и половина. Не сме пътували дълго, значи не сме много далече от Манхатън. Може би в Ню Джърси, Бронкс, Куинс… Убедена съм, че нашият похитител не ни е избрал произволно. Беше поел огромен риск да ни нападне в центъра на града. Значи е искал да залови точно нас. Искал е да се добере до семейство Лоренц. Но защо? За откуп?

Вкопчвам се в тази мисъл, защото ме успокоява. Шон ще даде всичко, за да ни измъкне оттук. Е, мен може би не, но сина си със сигурност. Каквато и сума да поискат, той ще я плати. Шон има своя печатница за пари — с три мазвания на четката върху платното ще намери стадо овце, готови да му дадат милионите си. Спекуланти, търговци на ценни книжа, мултимилионери, собственици на хедж фондове, руски олигарси, китайски новобогаташи: всички те искат да имат творба на Лоренц в колекцията си. Картина на Лоренц! Картина на Лоренц! Тя е за предпочитане пред златото, пред хиляди дози кокаин, частен самолет или вила на Бахамите.

— Уличница!

Изкрещявам от изненада и стреснат, Джулиан се разплаква.

До клетката незабелязано се е приближила някаква жена — дебела, изгърбена, куцаща. Предполагам, че се е състарила преждевременно: дълга, права, започнала да се прошарва коса, ястребов нос, кръвясали от ярост очи. Страховитото й силно сбръчкано лице е покрито с татуировки: зигзагообразни линии, кръстове, триъгълници, кръгове, мълнии — като на индианците.

— Коя… сте вие?

— Млъквай, уличнице! Нямаш право да говориш!

— Защо го правите?

— Затваряй си устата! — изкрещява тя, като ме сграбчва за гърлото.

Със силата на бик жената ме дръпва напред и блъска няколко пъти главата ми в желязната решетка. Синът ми започва да пищи. От носа ми отново шурва кръв. Понасям ударите без съпротива, разбирайки, че тя притежава невероятна физическа сила.

Накрая жената ме пуска. Рухвам на земята с окървавено лице. Когато Джулиан се хвърля на врата ми, забелязвам, че индианката рови в стара, полуръждясала кутия с инструменти.

— Ела тук! — извиква тя.

Избърсвам кръвта, която капе в очите ми, и давам знак на сина ми да отиде в дъното на клетката.

„Не й противоречи.“

Жената продължава да рови в кутията, изваждайки едно след друго резачка за болтове, дърводелско ренде, дърводелска стяга, режещи клещи.

— Вземи това! — извиква тя, като ми подава режещите клещи.

Тъй като не помръдвам от мястото си, индианката се разгневява и измъква от канията, която носи на колана си, назъбен ловен нож, дълъг трийсет сантиметра.

Тя сграбчва ръката ми и с рязко движение срязва каишката на часовника ми. След това размахва циферблата под носа ми и посочва секундната стрелка.

— Чуй ме, малка уличнице. Имаш точно една минута, за да ми донесеш един от пръстите на сина ти. Ако откажеш, ще вляза в клетката, ще му прережа гърлото и след това ще те убия.

Аз съм смразена от ужас. Мозъкът ми отказва да проумее това, което тя иска от мен.

— Вие не…

— Направи го! — изкрещява жената, запращайки клещите в лицето ми.

Всеки момент ще загубя съзнание.

— Остават ти четирийсет секунди! Не ми ли вярваш? Добре, гледай!

Тя влиза в клетката и сграбчва Джулиан, който хълца от ужас. Индианката го влачи напред, опряла ножа си на гърлото на сина ми.

— Двайсет секунди.

Стомахът ми се свива на топка. Простенвам:

— Никога няма да го направя.

— Побързай!

Разбирам, че тя ще изпълни заплахата си и че нямам избор.

Вдигам клещите и се приближавам към нея и Джулиан, който започва да крещи:

— Не, мамо! Не, мамо! Не това! Не това!

Докато вървя към сина си с оръжието в ръка, разбирам две неща.

Адът е тук.

Адът няма край.

3

Адът е по-лош от най-ужасния кошмар.

След като ме накара да извърша немислимото, чудовището отнесе сина ми. За да обуздае безумната ми ярост, индианката ме повали на пода с удари в корема, гърлото, гърдите. Когато дойдох в съзнание, тя ме беше сложила на метален стол и ме бе омотала здраво през гърдите с бодлива тел.

Минаха часове, но не знам колко точно. Ослушвам се, но вече не чувам Джулиан. Всяко поемане на дъх ми причинява болка.

Острите шипове на бодливата тел разкъсват кожата ми.

Припадам, после идвам в съзнание, губя представа за времето. Потънала съм в кръв, в изпражненията си, в урината си, в сълзите си, в страх.

— Виж, уличнице!

Стреснато излизам от летаргията си.

В светлината виждам индианката, която държи Джулиан с една ръка, а в другата стиска ловния си нож. Дори не успявам да изкрещя. Острието се вдига и проблясва страховито, преди да прониже сина ми. Веднъж, два пъти, десет пъти. Плисва кръв. Изхълцвам ужасено. Крещя. Железните шипове пробиват плътта ми. Задушавам се. Искам да умра.

— Малка уличница!

11. Cursum Perficio

Егото не е господар в собствената си къща.

Зигмунд Фройд

1

Като се върна на улица „Шерш Миди“, Гаспар се изправи лице в лице с Шон Лоренц.

Големият портрет на художника — черно-бялата снимка, направена от английската фотографка Джейн Браун — налагаше сериозното си присъствие, изпълваше хола с осезаема тишина и създаваше впечатлението, че не ви изпуска от очи.

Най-напред Гаспар реши да го пренебрегне и се мушна в кухнята, за да включи кафеварката, която бе купил, след като бе излязъл от магазина за телефони. За да се ободри, си приготви италианско ристрето, което изпи на една глътка, а после едно лунго, с което да удължи удоволствието.

С чаша в ръка, той се върна в хола и отново срещна погледа на художника. Първия път, когато бе видял тази снимка, имаше чувството, че лицето на Шон му казва: „Върви по дяволите!“ Сега изпита усещането, че светлите му проницателни очи го гледат по друг начин, сякаш го молят: „Помогни ми.“

Няколко минути Гаспар се съпротивлява на този зов, преди да се предаде:

— Как да ти помогна? Синът ти е мъртъв, знаеш го.

Беше наясно, че е глупаво да говори с фотография, но го терзаеше нуждата да се оправдае, както и да събере мислите си и да направи равносметка на ситуацията.

— Добре, не са намерили тялото му — каза той, — но това не означава, че е жив. Признай, че твоята история от преживяването близко до смъртта не звучи достоверно.

Строгото лице продължаваше да го гледа мълчаливо. Гаспар отново му измисли отговор:

„Мислиш ли, че ако ти бе загубил сина си, нямаше да…“

— Аз нямам син — възрази той.

„Помогни ми.“

— Не ми додявай.

Спомни си едно изречение от интервюто на Лоренц с Жак Шансел. В края на срещата журналистът го беше попитал каква е висшата цел на всеки художник. „Да стане безсмъртен“ — бе отговорил Шон без колебание. Това можеше да мине за някаква мегаломанска приумица, ако не беше уточнението, направено след това от Лоренц: „Безсмъртието ти дава възможност да бдиш над любимите си хора колкото е възможно по-дълго.“

От спора с портрета Гаспар получи главозамайване, а след това и халюцинации — за кратко лицето на художника придоби чертите на баща му и повтори молбата си: „Помогни ми.“ Драматургът примигна, за да прогони видението, което избледня и изчезна.

След като се отърва от влиянието на двамата покойници, той се добра до убежището си на горния етаж, съблече се, свали превръзките си и се мушна под душа. Рядко се къпеше по средата на деня, но вълнението и тревогите, свързани със събитията от предната вечер, го бяха лишили от сън. Макар че се чувстваше смъртно уморен, когато се върна в къщата, студената вода малко го поободри. Докато сменяше внимателно превръзките си, отражението му в огледалото, изпъстрено с черни петна, го обезсърчи — дълга брада, доста пораснала коса, прекалено много косми и тлъстинки.

В едно от чекмеджетата на шкафчето в банята Гаспар намери прибори за бръснене: четка, бръснач и пяна с изтекъл срок на годност. Въпреки че му беше трудно с превързани ръце, първо отряза с ножица дългата брада, после се избръсна гладко и подстрига косата си. Имаше чувството, че сега вече диша по-леко. Освен това нямаше желание да навлича отново карираната риза и кадифените си панталони с външни джобове.

Само по фланелка и боксерки, той влезе в гардеробното помещение към по-голямата спалня в къщата. Оказа се, че също като Стив Джобс или Марк Зукърбърг, Шон Лоренц е бил последовател на capsule wardrobe — неизменния гардероб. В този случай имаше дузина сака „Смалто“ — от черно до светлосиво, и бели поплинени ризи с класическа яка и седефени копчета. Въпреки напълняването телосложението на Гаспар не се отличаваше много от това на художника. Той облече една риза и костюм и веднага се почувства учудващо удобно, сякаш току-що бе свалил няколко килограма.

В едно от чекмеджетата до навитите на руло кожени колани видя няколко шишенца с тоалетна вода — пет леко пожълтели картонени кутийки с „Пурън Ом“ на „Карон“, някои от които все още бяха в целофан. Спомни си забавния факт, който му бе разказала Полин, за да илюстрира обсесивния характер на Лоренц. Този парфюм бил първият подарък, който Пенелопе направила на бъдещия си съпруг в началото на връзката им. Оттогава Шон не престанал да го използва, но убеден, че междувременно тоалетната вода е променила съставките си, той методично следял обявите в иБей и системно купувал всички флакони, произведени през 1992 г.

Гаспар отвори една от опаковките и се напръска с парфюма. Естественият и вечен аромат на лавандула и ванилия му допадна. На излизане от гардеробното помещение видя отражението си в огледалото и изпита усещането, че вижда друг човек — един друг Лоренц, но по-закръглен и по-спокоен. За да допълни този облик, той прибра очилата си в чекмеджето с парфюми. Неизбежно се сети за един от любимите си филми — „Световъртеж“ — и безумното разследване на главния герой Скоти, изигран от Джеймс Стюарт. Мъж, който се опитва да промени новата си годеница, така че тя да заприлича на изгубената му любима. Чрез развръзката на филма Хичкок предупреждаваше, че опитът да заемеш мястото на покойник може да се окаже много опасно начинание. Но в този момент на Гаспар не му пукаше за това предупреждение. Като сви пренебрежително рамене, той приглади сакото си и излезе от стаята.

2

Още първия ден драматургът бе изненадан от едно обстоятелство — защо Бернар Бенедик, наследник и изпълнител на завещанието на Шон, бе решил да дава под наем къщата, оставяйки в нея толкова много лични вещи на художника? Този въпрос отново изплува в съзнанието му, докато крачеше из бившата спалня на Лоренц и Пенелопе. Това обстоятелство създаваше двойствено впечатление. От една страна, приятното чувство, че се намираш на познато място, и от друга — смущаващото усещане, че неволно си се озовал в ролята на воайор. Гаспар избра да се отърси от скрупулите и да приеме — „за добрата кауза“, оправда се сам — положението си на осквернител на личната неприкосновеност. Той щателно претърси стаята, като отвори всички шкафове и чекмеджета, направи оглед на стените, дори провери летвичките на паркета, макар и малко непохватно заради наранените си ръце. Находките му бяха оскъдни. Все пак под бюрото от палисандрово дърво намери шкафче на колелца, пълно с документи и пликове.

Кутанс внимателно прегледа съдържанието им и откри разпечатки на статии от интернет страниците на големите американски вестници, отразяващи повече или по-малко смъртта на Джулиан. Това бяха същите материали от „Ню Йорк Таймс“, „Дейли Нюз“, „Ню Йорк Поуст“ и „Вилидж Войс“, които бе прочел предния ден на лаптопа на Маделин. Не намери нищо ново освен потвърждението, че преди да почине, Лоренц отново се бе заел да разследва смъртта на сина си. По-изненадващото бе, че шкафчето съдържаше и поща, която художникът бе продължил да получава и след смъртта си: традиционните сметки за ток, телефон и интернет, купища рекламни листовки, писма от данъчната служба, които преследваха човек ad vitam aeternam.

В съседство със спалнята на родителите се намираше стаята на Джулиан. На прага й Гаспар се поколеба за миг, преди да събере смелост за това изпитание.

„Помогни ми.“

Той се помъчи да потисне емоциите си и влезе в детската стая. Разположена на нивото на градината, тя беше светло квадратно помещение с излъскан паркет и мебели, боядисани в пастелни цветове. Сега в нея цареше катедрална тишина, слънчевите лъчи струяха през прозорците, осветявайки детското креватче с бежова покривка, насъбралия се прах по лъскавата повърхност на библиотечните лавици, на които бяха наредени илюстровани книжки и малки колички. Сюжет за картина на Норман Рокуел!

Без да се надява да намери нещо в тази стая, Гаспар остана дълго време неподвижен, сякаш попаднал на място за тайно поклонение. Тук нищо не навяваше тъга. Напротив, стаята изглеждаше така, сякаш чакаше връщането на детето. Скоро то щеше да си дойде от училище, да отвори шкафовете, за да извади своите играчки „Лего“, магическата си дъска, фигурките на динозаври… Тази представа се задържа в съзнанието на драматурга, докато не видя на възглавницата едно опръскано с кръв плюшено куче.

От гледката дъхът му секна. Това ли беше играчката, която Джулиан е носил, когато е бил отвлечен? Ако беше така, как това плюшено животинче, което бе веществено доказателство, се беше озовало тук?

Той взе играчката с бинтованите си ръце. Кучето имаше смешна и добродушна физиономия, която беше в контраст със следите от засъхнала кръв по муцунката му. Гаспар я приближи до лицето си и изведнъж осъзна, че това не е кръв, а вероятно шоколад. Тогава разбра грешката си — това бе класическият номер на родителите, които винаги гледаха да имат резервна играчка. От муцунката на кучето не се носеше острият мирис на страх, а сладкото и топло ухание на детството. Вероятно това бе причината Лоренц да го запази като реликва — аромат на бисквити, току-що извадени от фурната, който извикваше приятните спомени за детски книжки, за златните класове на узряла пшеница, за кафявата бодлива обвивка на кестените, за пожълтелите листа от явор, носени във въздуха от топлия вятър. Тези прекрасни картини, изникнали пред очите на Кутанс, му вдъхнаха твърдата увереност — пред него се откриваше път, който той щеше да извърви докрай, независимо от последствията.

3

„Девет месеца зима — три месеца ад.“ Старата кастилска поговорка в повечето случаи не се потвърждаваше, всъщност в Мадрид валеше дъжд не повече от десет дни в годината. За лош късмет, 22 декември 2016 г. беше един от тях и при кацането си в испанската столица Маделин бе посрещната от много по-лошо време от това в Париж.

След тежкия полет — на летище „Шарл дьо Гол“, тъкмо когато самолетът й щеше да излети, се наложи да свалят един получил криза болен пътник и така загубиха своя коридор за излитане — Маделин слезе на мадридското летище „Барахас“ с почти два часа закъснение, за да се потопи в забавната бъркотия, която неизбежно настъпваше при този род пътувания. Същите онези усложнения, които изваждаха от равновесие Гаспар: препълнено с хора летище, изтощени пътници, безкрайно чакане, унизителното усещане, че те третират като добитък.

След като изтърпя пътуването с претъпкания летищен автобус, тя се качи на едно раздрънкано такси, в което вонеше на цигари и пот. Таратайка със запотени от застоялия въздух стъкла, в която понася в продължение на почти един час задръстванията, причинени от последните предколедни пазарувания, и безкрайния низ от разнообразни хитове на испанската естрада, които се лееха от радиото, включено на местна музикална станция. Топ 50 хитове на радио „Мовида“ — парчета на групите „Мекано“, „Лос Елегантес“, „Аляска и Динарама“.

„Кутанс ме е заразил!“ — тихо изпъшка Маделин, като пристигна на улица „Фуенкарал“, в самия център на квартал Чуека — бастионът на мадридската гей общност. Тя усети надвисналата опасност. Само да не се поддаде на този песимистичен мироглед! Ако започнеше да гледа на живота през черната призма на Гаспар Кутанс, трябваше да си тегли куршума.

Младата жена се насили да се настрои оптимистично. Шофьорът на таксито беше отвратителен, но тя въпреки това му остави бакшиш. В хотела никой не й помогна за носенето на багажа, но си каза, че не е имала нужда от помощ. Стаята й — резервирана в последния момент — беше потискаща, с изглед към един строеж и ръждясал кулокран, ала тя откри и в това известно очарование. Пък и след процедурата щеше да си почива и да има достатъчно време да си потърси по-живописна квартира.

Трябваше да се справи. Трябваше да не пада духом, за да забрави хаоса, който бе царил в живота й досега, да забрави лудостта на Шон Лоренц, трагедията, сполетяла сина му, бягството от действителността на Кутанс. Трябваше да се съсредоточи върху изграждането на бъдещето, което си бе избрала.

4

В четири часа следобед Гаспар обядва в кухнята с консерва сардини и филийки нарязан хляб. Хапване на крак, полято с шише минерална вода „Перие“ с лимон.

След това, по вече установения си навик, пусна на грамофона една от старите плочи с джаз от колекцията на Шон Лоренц, премести в хола шкафчето на колелца, съдържащо кореспонденцията на художника, и започна да изучава подробно този странен архив.

Седнал по турски на пода, той вече работеше цял час, когато попадна на неразпечатан брой на списание „Изкуството в Америка“. Гаспар разкъса целофанената му опаковка. Броят беше от януари 2015 г. Както се виждаше от визитната картичка, прикачена с телбод за предната корица, самият главен редактор го беше изпратил на Шон с кратко писъмце, в което му изказваше своята благодарност и съболезнования.

Десетина страници от броя бяха посветени на вечерния прием в чест на откриването на изложбата „Шон Лоренц — живот, отдаден на живописта“, който се бе състоял в Музея на модерното изкуство на 13 декември 2014 г. — няколко дни преди отвличането на Джулиан. Прелиствайки списанието, Гаспар разбра, че вернисажът е бил по-скоро светско, отколкото артистично събитие. Спонсориран от една луксозна марка, той беше привлякъл куп знаменитости. На снимките Кутанс разпозна бившия кмет на Ню Йорк Майкъл Блумбърг и губернатора на щата Ню Йорк Андрю Куомо. В кадър бяха попаднали и световноизвестните колекционери и галеристи Чарлс Саачи и Лари Гагосян. В рокля с дълбоко деколте, Пенелопе Лоренц — все още в разцвета на красотата си — разговаряше оживено със Сара Джесика Паркър и режисьора Джулиан Шнабел. В пояснителния текст под фотографиите бяха споменати и множество манекенки и млади светски лъвове, чиито имена не говореха нищо на Гаспар.

На снимките Шон Лоренц изглеждаше разсеян и леко притеснен. Кутанс се досети, че се е чувствал неудобно от суетата и пищността на светското соаре. Аскетизмът и чистотата на последните му картини бяха в разрез с този род приеми, на които хората ходеха само за да се покажат. По лицето му се четеше мъчително безпокойство, сякаш е предчувствал, че този апогей на кариера му скоро ще бъде последван от неговия крах. Сякаш вече е виждал зад Капитолия сянката на Тарпейската скала. Сякаш приятният завършек на онази вечер вече е бил белязан от смъртта на Джулиан.

В интерес на истината, на една от фотографиите Шон все пак бе уловен да се усмихва. На нея той стоеше до полицай, носещ униформата на Нюйоркското полицейско управление — тъмносиня с осмоъгълна фуражка. В пояснението към снимката се посочваше, че полицаят, някой си Адриано Сотомайор, е приятел от детството на Шон Лоренц и двамата мъже не са се виждали двайсет и две години. Разглеждайки внимателно фотографията, Гаспар разпозна леко наперения латиноамериканец от младежките снимки на Шон, които бе видял в монографията. Той се изправи, за да провери информацията в луксозното издание, поставено на един от рафтовете на библиотеката. Нямаше съмнение — Сотомайор бе третият член на „Майсторите“. Онзи, който бе подписвал графитите си с псевдонима „Найт Шифт“. С годините лицето му бе напълняло, някогашната му арогантност се бе смекчила, но чертите му бяха запазили своята ъгловатост, което му придаваше прилика с актьора Бенисио дел Торо.

Гаспар си отбеляза наум прочетеното и затвори списанието. Когато стана, за да си приготви ново кафе, изпита острата нужда от алкохол, която не го беше мъчила повече от двайсет и четири часа. От опит знаеше, че трябва да действа бързо, ако иска да спре демоните си. Точно това и направи, като изсипа в мивката трите бутилки с маркови вина и всичките налични запаси от уиски. За един кратък миг се поколеба, но геройски издържа на спазмите. По челото му изби пот, а след това усети, че пристъпът на тревожност отминава и е успял да потуши пожара, преди да се разгори. Като награда си взе една свита ръчно цигара от пакета със светъл тютюн, който Маделин бе забравила на кухненския плот. „Клин клин избива“ — прочутият „коефициент на враждебност на нещата“ на Сартър, толкова неизменен, че на човек са нужни „години търпение, за да постигне минимален резултат“. Човек постига това, което е в състояние да постигне.

С цигара в уста, Гаспар обърна плочата — на обратната страна имаше запис на неподражаемия Джо Муни — и се залови отново за работата си, препрочитайки някои статии на своя нов смартфон, преди да се заеме с останалата част от неотворената кореспонденция.

Сред фактурите вниманието му бе привлечено от разпечатките на телефонните разговори. Лоренц бе говорил малко по телефона, но пък тези разпечатки се оказаха истинска златна жила — те позволяваха да се разбере какво е правил художникът в последните дни преди смъртта си. Някои номера бяха френски, други — американски. Гаспар започна да им звъни в хронологичен ред. Така попадна последователно на катедрата по кардиология на болница „Биша“, кабинета на доктор Фитуси — кардиолог от 7-ми арондисман, аптека на булевард „Распай“. Един от телефонните номера отвъд Атлантическия океан му направи впечатление, защото Лоренц му бе звънял два пъти, но все безуспешно. На следващия ден той пак бе опитал и този път бе успял да се свърже. Като го набра, Кутанс се натъкна на безличното съобщение, записано на телефонния секретар на някой си Клиф Истман — дрезгав, но весел глас, свидетелстващ за пристрастие към цигарите или уискито, или по- вероятно и към двете. Пороците обикновено вървяха по двойки.

За всеки случай драматургът остави съобщение с молба Истман да му се обади и продължи да изследва подробно архивите на Шон, както и библиотеката му, като отваряше всички книги, и изряза някои статии и снимки от монографията, за да ги залепи в голямата си тетрадка със спирала, в която бе възнамерявал да напише пиесата си. Между един луксозен албум на Себастиао Салгадо и „Мишката“ на Арт Шпигелман той откри стара карта на Ню Йорк и я използва, за да се ориентира по-добре за разстоянията и различните местоположения, като обозначи с кръстчета с различни цветове местата, свързани с разследването: улицата, където бе отвлечен Джулиан, склада, където бе държан затворен с майка си, моста, от който се смяташе, че Беатрис Муньос го е хвърлила в реката, метростанцията, където тя се беше самоубила.

Увлечен в работата си, Гаспар не забеляза как бе отлетяло времето. Когато вдигна глава, вече бе мръкнало. Джо Муни отдавна бе спрял да пее. Той погледна часовника си и си спомни, че има среща.

12. Черна дупка

Човек може напълно да бъде себе си само когато е сам, защото само в самотата е възможно да бъдеш свободен.

Артур Шопенхауер

1

Агенцията на Карън Либерман се намираше на улица „Кутелри“, в 1-ви арондисман, недалеч от Градския съвет и Националния център за изкуство и култура „Жорж Помпиду“.

Гаспар бе идвал тук само веднъж, и то преди дванайсет години, в началото на сътрудничеството си с Карън. През останалото време агентката бе тази, която идваше да се срещне с него. Той съжали, че и този път не поиска да стане така — пътуването от улица „Шерш Миди“ отново го бе потопило в агресивната и мрачна атмосфера на депресиращо сивия Париж. Нервите му бяха крайно изопнати, а чувството, че се намира на вражеска територия, и усещането за безпомощност с нищо не му помагаха.

Мястото беше такова, каквото го помнеше: олющен вход с накачени множество табели на лица, упражняващи свободни професии, през който се стигаше до безлично дворче, където се издигаше втора сграда, много по-невзрачна от тази, която гледаше към улицата. Асансьорът с размери на ковчег се движеше мъчително бавно, създавайки впечатлението, че всеки момент може да предаде богу дух. След кратко колебание Гаспар реши да се качи пеша до шестия етаж.

Той пристигна задъхан на площадката, позвъни, изчака да щракне ключалката на вратата и влезе в мансардния офис на агенцията. Там със задоволство установи, че антрето, където бяха поставени няколко стола, за да служи като чакалня, беше празно. Тъй като Карън представляваше около двайсетина писатели, драматурзи и сценаристи, Кутанс се бе опасявал, че може да срещне някой от своите псевдоколеги и да му се наложи да отдели пет минути за празни брътвежи и любезности. „Самотата има две предимства: да бъдеш насаме със себе си и да избегнеш присъствието на другите.“ Шопенхауер беше казал нещо такова, помисли си той, отправяйки се към стаята на сътрудника на Карън.

Той беше млад човек, който смяташе, че има стил — хипстърска брада, псевдобунтарски татуировки, прическа с повече обем на върха на главата, обувки тип кларкове и вталена дънкова риза, — макар че беше просто клонинг на всички онези, които се опитваха да възпроизведат Уилямсбърг и Кройцберг край парижкия канал Сен Мартен. На всичко отгоре младокът изгледа подозрително Гаспар, преди да го попита за името му, което бе върхът на нахалството, след като той осигуряваше три четвърти от приходите на агенцията!

— Аз ти плащам заплатата, глупако! — подхвърли ядосано драматургът, като се отправи властно към кабинета на Карън под смаяния поглед на сътрудника.

— Гаспар? — възкликна радостно агентката му.

Привлечена от високите гласове, тя бе станала от бюрото си и бе отворила вратата на кабинета си, за да го посрещне. Висока и слаба, с къса руса коса, Карън Либерман скоро щеше да навърши четирийсет и пет години, но се обличаше по един и същи начин, откакто бе завършила лицея „Жансон дьо Сайи“ — дънки „Левис“ 501, бяла блуза, пуловер с остро деколте и мокасини в цвят бордо. Карън бе не само литературен агент на Гаспар, но и негов адвокат, счетоводител, сътрудник, пресаташе, данъчен консултант и агент по недвижими имоти. Срещу 20 % от приходите му тя беше неговата връзка с външния свят, щитът, позволяващ му да живее по своему и да прати всички по дяволите, което той правеше с удоволствие.

— Как е най-саможивият от моите автори?

Той я прекъсна сухо:

— Не съм твой автор. Ти си мой служител, това е съвсем различно нещо.

— Гаспар Кутанс в цялото му великолепие! — отвърна тя. — Както винаги, груб, мърморещ и недоверчив.

Карън го покани да седне.

— Нямахме ли среща в ресторанта?

— Преди това искам да ми разпечаташ важни документи — обясни той, като извади смартфона от джоба си. — Статии, които намерих в интернет.

— Дай ги на Флоран, той…

— Казах ти, че е важно! Искам да го направиш ти, а не твоето жиголо.

— Както желаеш. А! Обади ми се Бернар Бенедик. Той ме увери, че всичко с къщата е уредено. Както изглежда, младата жена е заминала. Ще можеш да я ползваш сам.

Кутанс ядосано тръсна глава.

— Сякаш не го знаех! Както и да е, няма да остана там.

— Разбира се, иначе ще е прекалено просто — въздъхна Карън. — Да ти предложа чаша уиски?

— Не, благодаря. Реших да намаля пиенето.

Тя го погледна изненадано.

— Добре ли си, Гаспар?

Той обяви направо:

— Тази година няма да пиша пиеса.

Драматургът почти долови мислите на Карън за лавината от последствия в резултат на неговото решение: анулиране на договори, отказване на резервации на театрални зали, отмяна на пътувания… Въпреки това на агентката му й бяха нужни само две секунди, за да попита безпристрастно:

— Наистина ли? Защо?

Той сви рамене и поклати глава.

— Една пиеса от Кутанс повече или по-малко — не мисля, че това ще промени много историята на театъра.

Тъй като Карън остана мълчалива, Гаспар продължи безмилостно:

— Да бъдем честни, аз съм напълно наясно с нещата. През последните години се повтарям малко, нали?

Този път тя реагира:

— На тема „светът е противен, хората са глупаци“ — може би. Но може да опиташ да пишеш за нещо друго.

Той се намръщи.

— Не виждам за какво.

Кутанс се изправи, за да си вземе една цигара от пакета, оставен на бюрото, и излезе да пуши на балкона.

— Ти да не си влюбен? — извика Карън и се приближи до него.

— Не. Какви ги говориш?

— Опасявах се, че ще се случи някой ден — рече тя със съжаление.

Гаспар се защити:

— Защото вече не искам да пиша, заключаваш, че съм влюбен, така ли? Това е абсурдно умозаключение.

— Купил си си мобилен телефон. Ти! Вече не пиеш, обръснал си се, не носиш очила, облякъл си костюм и миришеш на лавандула! Така че, да, наистина мисля, че си влюбен.

С отнесен поглед Кутанс си дръпна от цигарата. В меката и влажна нощ се чуваше шумът на града. Облегнат на парапета, той се загледа в кулата „Сен Жак“ — самотна и изолирана, тя сияеше на един хвърлей от Сена.

— Защо ме остави в тази дупка? — попита внезапно той.

— Каква дупка?

— Тази, в която вегетирах толкова много години.

Карън на свой ред запали цигара.

— Струва ми се, че ти сам се затвори в нея, Гаспар. Дори старателно организира живота си така, че да не си показваш носа от нея.

— Знам, но все пак сме приятели и ти…

— Ти си драматург, Гаспар, единствените ти приятели са героите в твоите пиеси.

Той продължи настоятелно:

— Можеше да опиташ, да пробваш нещо.

Тя се замисли за миг, след това отговори:

— Искаш ли истината? Оставих те в тази дупка, защото тя беше мястото, където пишеше най-добрите си пиеси — самотен, недоволен и тъжен.

— Не виждам връзката.

— Напротив, много добре я виждаш. Повярвай на моя опит — щастието е нещо хубаво за живота, но не е много благоприятно за творчеството. Познаваш ли сияещи от щастие хора на изкуството?

Набрала инерция, Карън продължи да развива разпалено мисълта си, облегната на парапета на балкона:

— Щом някой от моите автори ми каже, че е щастлив, започвам да се тревожа. Спомни си какво е казал Трюфо: „Изкуството е по-важно от живота“ И това е напълно вярно, защото досега ти не харесваше почти нищо от живота, Гаспар. Не обичаш хората, не обичаш човечеството като цяло, не обичаш децата, не…

Когато вдигна ръка да я прекъсне, телефонът на Кутанс иззвъня. Той погледна екрана — обаждане от Съединените щати.

— Извини ме за момент.

2

Мадрид. Беше още пет часът следобед, а вече беше почти тъмно.

Преди да излезе от хотела, Маделин помоли да й дадат назаем един чадър, но получи само учтив отказ от мъжа на рецепцията. Голяма работа! Тя излезе в дъжда, твърдо решена да пренебрегне лошото време, както и всички неприятности. На две крачки оттам намери аптека и даде рецептата си: антибиотици за предпазване от инфекции по време на операцията и нова доза хормони за стимулиране на отделянето на овоцити. Това беше иновативен метод на лечение, който позволяваше да се намали до двайсет и четири часа обичайното време между инжектирането на хормони и извличането на яйцеклетки. Обаче удари на камък. Трябваше да обиколи още три аптеки, за да намери търсените медикаменти.

В шест часа се опита да влезе в ролята на турист и да се пошляе между Чуека и Маласаня. Теоретично това беше един творчески и доста оживен квартал. В края на лятото тя се бе наслаждавала на разходките из пъстрите му улици, магазинчетата за дрехи втора употреба и кафенетата, където цареше празнична атмосфера. Но този път беше различно. Потънал във вода, Мадрид сякаш изживяваше последните си часове преди Апокалипсиса. От началото на следобеда адските струи на проливния дъжд, носени от силните пориви на вятъра, помитаха всяко кътче на града, предизвиквайки хаос, наводнения и задръствания.

Тъй като беше гладна, Маделин реши да отиде в малкото ресторантче, където бе обядвала по време на предишния си престой, но не можа да го намери. Небето толкова се бе снишило, че заплашваше да се разкъса на извисяващите се над кралския град куполи на църквите. В тъмнината и дъжда всички улици и булеварди си приличаха, а картата, която беше взела от рецепцията в хотела, всеки момент щеше да се разпадне в ръцете й. „Орталеса“, „Мехиа Лакерика“, „Архенсола“ — имената на улиците се смесваха и размиваха пред очите й. Напълно объркана, тя най-накрая влезе в някакво долнопробно заведение. Поръчаният тартар от ципура пристигна удавен в майонеза, а ябълковият пай беше само наполовина размразен.

Силна светкавица, последвана от оглушителния трясък на гръмотевица, проряза мастиленото небе и за миг силуетът на Маделин се очерта на обливания от водните струи прозорец. При вида на собственото си отражение на стъклото тя внезапно изпита тъга, осъзнавайки своята пълна самота и обърканост. Спомни си за Кутанс, за неговата енергичност, чувство за хумор и проницателен ум. Този мизантроп бе някакъв странен двулик Янус, който не се вписваше в нито една позната категория. Интересна и противоречива личност. Пленник на един модел на мислене, той, при целия си песимизъм, излъчваше спокойна, вдъхваща доверие сила. В този момент тя имаше огромна нужда от неговата решителност, топлота и дори от неговата безсърдечност. Двамата можеха поне да роптаят заедно срещу тежката съдба.

Маделин изпи антибиотика си с едно гадно без кофеиново кафе и след това се върна в хотела си. Хормонална инжекция, гореща вана, половин бутилка риоха, намерена в минибара, от която почти моментално я заболя главата.

Още нямаше десет часа, когато се сгуши под завивките в леглото.

Утрешният ден щеше да бъде много важен за нея. Може би щеше да постави началото на един нов живот. За да заспи с положителни мисли, тя се опита да си представи как би могло да изглежда желаното от нея дете. Но в съзнанието й не изникна никакъв образ, сякаш намерението й бе неосъществимо, обречено да си остане само една химера. Докато се мъчеше да отблъсне надигащото се в нея отчаяние и да заспи, пред очите й изплува съвсем ясен образ — красивото личице на Джулиан Лоренц със засмени очи, чипо носле, руси къдрици, неустоима детска усмивка.

Навън продължаваше да вали като из ведро.

3

Гаспар веднага разпозна дрезгавия глас в другия край на линията — Клиф Истман, мъжът, на когото Шон бе звънял три пъти няколко дни преди да умре.

— Здравейте, господин Истман, много ви благодаря, че ми се обадихте.

След първите няколко изречения Гаспар разбра, че неговият събеседник е бивш библиотекар, който живее спокойно като пенсионер в Маями, но сега, три дни преди Коледа, се намира в къщата на снаха си в щата Вашингтон, откъдето не може да мръдне.

— Осемдесет сантиметра сняг! — възкликна възмутено той. — Движението е парализирано, пътищата са блокирани, дори няма достъп до интернет. В резултат на това се отегчавам до смърт.

— Вземете си една хубава книга — машинално го посъветва Гаспар, за да поддържа разговора.

— Нямам нищо подръка, а снаха ми чете глупости — само булевардни романи! Вижте, не разбрах кой сте. Чиновник от пенсионния фонд „Кий Бискейн“ ли сте?

— Всъщност не — отвърна драматургът. — Познавате ли Шон Лоренц?

— Никога не съм го чувал. Кой е той?

Старецът завършваше всяко свое изречение със звучно мляскане.

— Известен художник. Той се е опитал да се свърже с вас преди около година.

— Може и да е така, но на моята възраст паметта ми не е много добра. Какво е искал от мен вашият Пикасо?

— Точно това бих искал да разбера.

Ново примляскване.

— Може би не е търсел мен.

— Не ви разбирам.

— Когато получих този телефонен номер, в продължение на няколко месеца ми звъняха различни хора, които искаха да говорят с предишния собственик на номера.

Гаспар потръпна — може би бе попаднал на нещо.

— Наистина ли? Как се казваше той?

Стори му се, че чу как Истман се почесва по главата в другия край на линията.

— Не съм сигурен, беше доста отдавна. Струва ми се, че човекът имаше същото име като един спортист.

— Спортист е много общо казано.

Нишката на паметта на стареца беше много тънка. Тя не трябваше да се опъва прекалено, за да не се скъса.

— Помъчете се да си спомните, моля ви.

— На върха на езика ми е. Мисля, че беше лекоатлет. Да, скачач, победител в Олимпиадата.

Гаспар трудно извика собствените си спомени. Той не си падаше много по спорта. Последния път, когато бе гледал Олимпийските игри по телевизията, Митеран и Рейгън все още бяха президенти, Платини отбелязваше голове за „Ювентус“ и британската денс-поп група „Франки Гоус ту Холиуд“ беше на първо място в Топ 50. Той изреди неуверено няколко имена:

— Сергей Бубка, Тиери Винерон…

— Не, не състезатели по овчарски скок, а по-скоро по висок скок.

— Дик Фосбъри?

Мъжът отсреща се включи в играта:

— Не, беше някакъв латиноамериканец, кубинец.

Внезапно хрумване.

— Хавиер Сотомайор!

— Точно той, Сотомайор.

Адриано Сотомайор. Няколко дни преди смъртта си, когато е бил убеден, че синът му е жив, Шон се бе обърнал за помощ към стария си приятел от „Майсторите“, който бе станал полицай.

Значи в Ню Йорк имаше някой, който можеше да му помогне. Някой, който може би бе възобновил разследването за смъртта на Джулиан. Някой, който може би разполагаше с неизвестна до момента информация.

Докато драматургът говореше по телефона, Карън Либерман го наблюдаваше през прозореца на кабинета си. Когато забеляза, че от джоба му се подава главата на смешно плюшено куче, разбра, че предишният Гаспар Кутанс, когото познаваше, вече не съществува.

Петък, 23 декември

13. Мадрид

Дяволът ме следва ден и нощ, защото се страхува да остане сам.

Франсис Пикабия

1

Мадрид. Осем часа сутринта.

Маделин се събуди от алармата на телефона си и с огромно усилие стана от леглото. Ама че отвратителна нощ! Поредната! Не можа да затвори очи до 5 часа, преди да потъне в дълбините на съня, откъдето й беше ужасно трудно да изплува.

Тя дръпна настрани пердетата и видя с облекчение, че бурята е отминала. Излезе да вземе въздух на балкона. Небето все още беше сиво, но на дневна светлина кварталът Чуека изглеждаше повесел.

Младата жена разтърка очи и потисна една прозявка. Би дала всичко за чаша двойно еспресо, но фоликуларната пункция се правеше на гладно. Под душа дълго се ми с антисептичен сапун, опитвайки се да мисли за всичко друго освен за предстоящата анестезия. Облече се семпло — плътен чорапогащник, дънкова риза, вълнена рокля и лачени боти. Инструкциите бяха ясни: без парфюм, без грим и стриктно спазване на часа за процедурата, даден й от клиниката.

Докато слизаше по стълбите към фоайето на хотела, тя си сложи слушалките и си избра подходяща за случая музика — „Унгарска мелодия“ на Шуберт, „Концерт за флейта и арфа“ на Моцарт, „Соната за пиано № 28“ на Бетовен. Успокояваща, приятна музика, която й даваше усещане за лекота, докато вървеше пеша. Клиниката не бе далеч от хотела и маршрутът й вече бе набелязан: да стигне до площад „Алонсо-Мартинес“, да измине около километър по улица „Фернандо ел Санто“, след това да прекоси градините на „Кастеляна“. Клиниката по репродуктивна медицина — малка модерна сграда, построена от стъклени панели в пясъчен цвят — се намираше на една перпендикулярна улица.

Докато вървеше към нея, Маделин изпрати есемес на Луиза, че пристига. Младата медицинска сестра я посрещна във фоайето. Сърдечни излияния, размяна на новини и успокояващи думи. Луиза я представи на анестезиолога и после на лекаря, който отдели време да й обясни още веднъж деликатната процедура за извличане на овоцити. За целта се използваше много дълга игла, с която се проникваше в яйчниците.

— Но това е напълно безболезнено — увери я той. — През цялото време ще спите и нищо няма да усещате.

Наполовина успокоена, Маделин се остави да я отведат в стая, оборудвана с медицинско легло на колелца, с което превозваха пациентите до операционната. Когато сестрата излезе, тя сложи чантата и телефона си в малкия, заключващ се с код сейф, предвиден за тази цел. След това съблече дрехите си и сложи болничния комплект: нощница, боне и калцуни. Като остана гола под тънката нощница, изведнъж се почувства уязвима и тревогата й нарасна.

„По-скоро всичко да свършва.“

Най-накрая вратата се открехна, но лицето, което надникна, не беше на Луиза или на лекаря. Беше непоносимият Гаспар Кутанс!

— Какво правите тук? Как успяхте да влезете?

Той отговори на испански:

— Porque tengo buena сага. Y he dicho que yo era tu marido.

— Мислех, че не умеете да лъжете.

— Научих много от вас.

— Веднага се махайте оттук! — каза тя и седна на леглото. — Или аз ще ви изгоня!

— Успокойте се. Имам новини за вас и за да ви ги съобщя, хванах първия сутрешен полет.

— Новини за какво?

— Много добре знаете за какво.

— Изчезвайте оттук!

Сякаш не беше чул нищо, той седна на стола до нея, махна от шкафчето на колелца шишетата й с вода и го използва като бюро, за да постави нещата си.

— Спомняте ли си Стокхаузен? — започна той.

— Не. Изчезвайте оттук. Не искам да говоря с вас. Освен това воните на лавандула. И какво направихте с очилата си?

— Зарежете очилата! Стокхаузен е фамилията на предполагаемия американски кардиолог на Шон. Онзи, чието име бе записано в бележника, който ви даде Бенедик.

На Маделин й бяха нужни няколко секунди да се сети за какво говори той.

— Докторът, с когото Шон е имал среща в деня на смъртта си, ли?

— Същият — потвърди Гаспар. — Е, този човек не съществува. Или по-скоро в Ню Йорк няма кардиолог на име Стокхаузен.

В подкрепа на думите си той извади от чантата си куп разпечатки от сайта на американския указател „Жълти страници“.

— Разширих търсенето си в целия щат — нищо. Между другото, от медицинска гледна точка това няма никакъв смисъл. Лоренц е лекуван в болница „Биша“ от един от най-добрите кардиологични екипи в Европа. Какъв интерес е имал да се консултира с лекар от Ню Йорк?

— А вие какъв интерес имате да идвате да ме безпокоите чак тук?

Той помирително вдигна ръка.

— Моля те, Маделин, изслушай ме.

— Вече на „ти“ ли минахме?

— Претърсих къщата от горе до долу. В кабинета на Шон намерих десетки разпечатани статии — повечето за разследването на смъртта на сина му, но сред статиите беше и тази.

Той й подаде няколко хванати с телбод листа. Това бе дълъг материал на списание „Ню Йорк Таймс“, посветен на известни неразкрити случаи: смъртта на Натали Уд, Петимата от Сентръл Парк, делото „Мандра Леви“, случаят с похитените и незаконно държани в плен жени в Кливланд и др. Маделин отгърна на страницата, отбелязана със самозалепващ се индекс, и попадна на собствената си снимка. Тя разтърка очи. Почти бе забравила тази статия за случая „Алис Диксън“ — момиченцето, което бе открила при невероятни обстоятелства три години след изчезването му. Това бе най-трудното, най-болезненото й разследване, което едва не я бе съсипало, но и което бе с най-удовлетворяващ край. Един от щастливите моменти в живота й. Днес то й се струваше ужасно далече.

— Лоренц е пазел тази статия в дома си?

— Както виждаш, дори е подчертал някои пасажи.

Тя мълчаливо прочете подчертаните с маркер части от изречения:

[…] с изключение на Маделин Грийн, упорито ченге от отдел „Криминални престъпления“ на полицейското управление в Манчестър […] никога не се отказва […], чиито усилия най-накрая се увенчават с успех […] младата англичанка, която днес работи в района на Горен Ист Сайд и Харлем, в службата за неразкрити случаи към Нюйоркското полицейско управление, намираща се близо до болница „Маунт Синай“.

Фактът, че Лоренц бе запазил тази статия, изненада Маделин, но тя я върна на Гаспар, без да каже нито дума.

— Това ли е всичко от твоя страна?

— А вие какво очаквахте?

— В крайна сметка то е съвсем очевидно: Лоренц не е отишъл в Ню Йорк, за да се срещне с лекар. Той е бил в Манхатън, за да се срещне с теб!

Тя се ядоса.

— И стигнахте до това заключение само защото у тях е имало стара статия за мой случай? Това е прекалено прибързано, Кутанс. Стига толкова, бих искала да се съсредоточа върху личния си живот.

Но Гаспар не се отказа. Той разгъна върху шкафчето картата на Манхатън, върху която предишния ден бе отбелязал различните места, и посочи с химикалката си едно от кръстчетата.

— Шон Лоренц е умрял тук, насред улицата, на кръстовището на 103-та улица и Медисън Авеню.

— Е, и?

— Къде се намира службата, в която си работила по онова време?

Тя се втренчи в картата, без да отговори.

— Тук! — посочи той. — На една пресечка оттам! Това не може да е съвпадение.

Гледайки картата с присвити очи, Маделин не каза нищо. Кутанс извади последния си коз точно когато една медицинска сестра влезе в стаята.

— Госпожица Грийн?

— Това е последната телефонна сметка на Шон — каза той, като размаха купчинка листове, сякаш без да забелязва присъствието на сестрата. — Има разпечатка на обажданията на Лоренц. Искаш ли да знаеш кой е последният номер, на който е звънял, преди да напусне Франция?

— Трябва да вървим, госпожице Грийн — настоя медицинската сестра, готвейки се да започне да бута леглото на колелца към вратата.

Маделин кимна в знак на съгласие, без да обръща внимание на Кутанс.

— 212-452-0660. Този номер нищо ли не ти говори, Маделин? Ще опресня паметта ти — извика той, докато медицинската сестра изкарваше леглото от стаята. — Това е номерът на Службата за неразкрити случаи към Нюйоркското полицейско управление. Службата, в която си работила по онова време.

Младата жена вече я нямаше в стаята, но Гаспар продължи:

— Независимо дали ти харесва или не, час преди да умре, Шон е бил в Ню Йорк, за да ти разкрие нещо. На теб. На теб!

2

Сестрата заби иглата във вената на Маделин и инжектира упойката. Легнала на операционната маса, младата жена за кратко изпита чувството, че я залива ледена вълна. След това неприятното усещане отмина. Клепачите й натежаха, гласът на лекаря заглъхна. Тя си пое дълбоко дъх и се отпусна. Точно преди да потъне в сън, й се стори, че вижда един мъж. Сериозен, с изпито лице и уморени очи. Тя позна Шон Лоренц. Трескавият му поглед сякаш я умоляваше. „Помогни ми“

3

Беше единайсет часът. Тапас ресторантът току-що беше отворил. Гаспар седна на бара, сложи чантата си на стола до него и си поръча едно капучино. Първо, трябваше незабавно да изпие две таблетки аналгетик, за да потисне болката в ръцете и пръстите си. Второ, да изпрати есемес на Маделин, за да я помоли да се срещнат, след като приключи процедурата й.

— Кафето ви, господине.

— Благодаря.

Съдържателят беше доста едър човек — истински мечок с обръсната глава и брада. Биреният му корем бе ясно очертан от прилепналата пъстра тениска, възпроизвеждаща афиша на стария филм на Педро Алмодовар „Ела, завържи ме!“ с Антонио Бандерас и Виктория Абрил в главните роли. Пълна програма!

— Бихте ли ми помогнали, моля?

— С какво мога да ви бъда полезен? — попита мечокът.

Леко притеснен, Гаспар извади телефона си и обясни, че не е много запознат с новите технологии.

— Откакто съм в Испания, не мога да вляза в интернет.

Съдържателят почеса руното на гърдите си, скрито под тениската, и се впусна в пространно обяснение, от което драматургът различи само думите „договор“, „оператор“, „абонаментен план“, „роуминг“.

Гаспар кимна, без да разбира нищо, но мечокът се оказа свестен тип. Той долови объркването му и предложи да свърже телефона му към безжичната мрежа на заведението. Кутанс с облекчение му подаде мобилния си, който съдържателят му върна след половин минута.

След това Гаспар сложи на бара книжата и тетрадката си със спирала и препрочете всички бележки, които си бе водил сутринта в самолета. Според пояснителния текст в карето на статията в „Изкуството в Америка“ Адриано Сотомайор работеше в 25-и полицейски участък в Северен Харлем. Кутанс потърси телефонния му номер в Гугъл. Погледна часовника си — в Ню Йорк бе 5 часът сутринта. Малко рано за звънене. От друга страна, участъкът бе отворен денонощно. Реши да опита късмета си, изтърпя безкрайния брътвеж, характерен за телефонните централи, преди да попадне на дежурната, която се опита да се отърве от него, като му каза да се обади в часовете за работа с граждани. Гаспар обаче бе толкова настоятелен, че тя го свърза с друг номер.

— Бихте ли ми казали дали полицай Сотомайор все още работи при вас? — попита той събеседника си.

Нов категоричен отказ, казан с тона на учител, който мъмри дете:

— Ние не предоставяме такава информация по телефона.

Кутанс мигновено си съчини една история, обяснявайки, че живее в Европа, че е в Ню Йорк само за няколко дни и иска да разбере дали може да мине да размени няколко думи с полицай Сотомайор, с когото се познават от училище, и…

— Тук е полицейско управление, господине, а не дружество на бившите възпитаници на училище „Брадли“.

— Разбирам, но…

Гаспар изруга на глас, като си даде сметка, че в другия край на линията са затворили, но веднага набра отново номера. Същото гласово съобщение на телефонната централа. Същата телефонистка, същите брътвежи, че ще говори с началника си. Същият събеседник, който се впусна в закани, но драматургът запази хладнокръвие. Тъй като беше оставил името и адреса си, той бе заплашен с наказателно преследване, ако продължи да задържа линията. Накрая, изтощен от битката и за да се отърве от него, дежурният офицер изръмжа, че Сотомайор наистина е служител на 25-и участък и че тази седмица е на работа.

Гаспар затвори с усмивка на лицето. За да отпразнува тази малка победа, той си поръча още едно капучино.

4

Когато Маделин отвори очи, се оказа, че е минал само половин час. Въпреки това тя имаше чувството, че е спала цял век.

— Вече приключи — каза един глас.

Младата жена бавно идваше на себе си — цветовете ставаха по- ярки, формите по-малко размити, лицата по-малко размазани.

— Всичко мина много добре — увери я Луиза.

Лекарят бе излязъл, но тя видя доброжелателното лице на сестрата, която й се усмихваше.

— Успяхме да вземем почти осемнайсет овоцити — каза й тя и избърса потта от челото й.

— Какво следва? — попита Маделин, опитвайки се да стане.

— Останете в леглото — нареди й Луиза.

Заедно с един санитар тя изкара леглото на колелца от операционната зала, за да върне пациентката си в стаята й.

— Останалото го знаете: ще изследваме овоцитите и ще оплодим най-зрелите. След три дни ще ви имплантираме два предембриона. Междувременно вие разумно ще лежите тук до обяд.

— А след това?

— Докато чакате имплантирането, спокойно ще си почивате в хотела с някоя хубава книга или с последния сезон на сериала „Игра на тронове“. Но никакви пакети с чипс от минибара, разбрахте ли?

— Какво ще рече това?

— Ще внимавате с храната, не трябва да ядете нито солено, нито мазно. Накратко, забравете всички пикантни неща. Но най- важното е да си почивате!

Пациентката й въздъхна като разочарована тийнейджърка. Луиза я върна в стаята, където по-рано бе оставила вещите си.

— Много ме боли — оплака се Маделин, като посочи корема си.

На лицето на сестрата се изписа съчувствие.

— Знам, скъпа, това е нормално, но аналгетикът скоро ще подейства.

— Мога ли да се облека?

— Разбира се. Спомняте ли си кода на сейфа?

Луиза донесе дрехите, чантата и телефона й и ги сложи на един стол до леглото. Докато Маделин сваляше болничната нощница и бонето, сестрата отново й препоръча да си почива.

— След малко ще ви донеса лека закуска, междувременно вие поспете!

Когато младата испанка се върна след половин час с поднос в ръцете, пациентката й бе изчезнала.

5

— Наистина сте неизтощим, Кутанс! Вие сте като заека от рекламата на „Дюрасел“ — удряте барабана си с всички сили, без да си давате сметка, че тровите живота на другите!

Смъртно бледа, Маделин току-що бе влязла в тапас ресторанта на улица „Дяла“.

— Добре ли мина вашата операция? — попита Гаспар, преминавайки благоразумно отново на „вие“.

— Как искате да мине добре? Дойдохте чак в Мадрид, за да се бъркате в личния ми живот, да ме тормозите, да…

Тя едва бе започнала жлъчната реч, която се канеше да му изнесе, когато усети, че по челото й изби студена пот и краката не я държат. Трябваше да хапне нещо, иначе щеше да припадне.

Дори нямаше сили да се покатери на един от високите столове до бара. Маделин си поръча чай и отиде в дъното на заведението, където се отпусна на един от фотьойлите до прозореца с изглед към улицата.

Гаспар се присъедини към нея, носейки лакирана дървена кутия „бенто“, в която имаше различни тапас с иберийски сос: испанска тортиля, маринован октопод, шунка „Пата Негра“, крокети, калмари, аншоа, полята с оцет.

— Не изглеждате много добре, ако позволите да отбележа. Трябва да хапнете нещо.

— Не искам вашата храна!

Той преглътна грубия й отказ и седна срещу нея.

— Все пак се радвам, че променихте мнението си по отношение на Лоренц.

— Не съм променила мнението си за нищо — отвърна тя сухо. — Не виждам нищо ново във всичко, което ми казахте.

— Шегувате ли се?

Маделин изреди чутото едно по едно:

— Лоренц ме е проучвал, е и? Без съмнение е искал да му помогна да намери сина си, и какво от това? Може дори да е отишъл в Ню Йорк, за да се срещне с мен, и какво от това?

— И какво от това? — повтори изненадано Гаспар.

— Искам да кажа, какво променя принципно това? Лоренц е бил болен, смазан от скръб, бил е на антидепресанти. Бил е готов да се хване за всичко и е бил обсебен от тази странна история за преживяването близко до смъртта. И вие го знаете много добре, Кутанс!

— Престанете! Омръзна ми да изкарвате Лоренц такъв, какъвто не е бил. Той не е бил наркоман, нито фанатик, бил е интелигентен човек, който е обичал сина си и който…

Тя го погледна високомерно.

— Клети приятелю, не виждате ли, че се отъждествявате с Лоренц? Обличате се като него, използвате неговия парфюм, говорите като него.

— Никой никога не ме е наричал „клети приятелю“.

— За всяко нещо си има първи път, повярвайте ми. Все пак признайте, че се оставяте да ви обземе неговата лудост.

Кутанс не се съгласи:

— Просто искам да възобновя разследването и да намеря сина му.

Маделин едва не се нахвърли с юмруци върху него:

— Но синът му е мъртъв, по дяволите! Бил е убит пред очите на майка си! Пенелопе ви се е заклела в това!

— Да, така беше — призна той. — Тя ми разказа нейната истина.

— Нейната истина, истината изобщо, каква е разликата?

Гаспар отново отвори чантата си, за да извади от нея тетрадката си, записките си и „архивите“ си.

— В броя си от април 2015 г. списание „Венити Феър“ е публикувало доста подробна статия за разследването, последвало отвличането на Джулиан.

Той подаде на Маделин фотокопието на статията, в която се изтъкваха приликите между отвличането на сина на Шон и това на сина на Чарлс Линдберг през 1934 г.

— Писна ми от вашия обзор на пресата, Кутанс.

— Обаче, ако си направите труда да прочетете статията, ще видите, че в края на материала редакторът изброява предметите, открити от следователите в леговището на Беатрис Муньос.

Младата жена неохотно прегледа подчертания пасаж: кутия с инструменти, два ловни ножа, ролка изолирбанд, бодлива тел, глава на кукла „Херцел“.

— Какво ви безпокои? Детската играчка ли?

— Точно тя. Това не е играчката на Джулиан. Пенелопе ми разказа само за едно плюшено куче, подобно на това.

Най-изненадващо драматургът извади от чантата си плюшено куче с изцапана с шоколад муцуна.

Маделин се сви на стола си.

— Детето може да е носило две играчки.

— Обикновено родителите не позволяват на децата да вземат две играчки по време на разходка.

— Може би е така, но какво променя това?

— Направих някои проучвания — каза Гаспар, като извади от книжата си цветна разпечатка на част от каталог за играчки.

— За човек, който доскоро не знаеше за съществуването на интернет, може да се каже, че сте постигнали поразителен напредък.

— Куклите на „Харцел“ имат една особеност — някои от тях са много големи и приличат на истински деца.

Маделин погледна снимките от каталога и те й се сториха ненормални — каучуковите кукли всъщност поразяваха със своя размер и точните човешки черти на лицата им. Те нямаха нищо общо с целулоидните кукли от нейното детство.

— Защо ми показвате това? Каква е вашата смахната теория?

— Беатрис Муньос е намушкала не Джулиан, а просто една кукла, облечена с дрехите на момченцето.

6

Маделин го изгледа смаяно.

— Вие бълнувате, Кутанс.

Спокоен и уверен в себе си, Гаспар каза:

— Муньос никога не е имала намерение да убива Джулиан. Целта й е била да нарани семейство Лоренц. Омразата й на измамена влюбена жена е била насочена срещу Шон и Пенелопе, а не срещу едно невинно дете. Тя е обезобразила Пенелопе, за да я накара да си плати заради невероятната си красота. Отвлякла е Джулиан, за да нарани Шон, и го е осакатила, за да съкруши Пенелопе, но съм сигурен, че не го е убила.

— Значи според вас Беатрис се е задоволила само с тази ужасна инсценировка — да намушка една кукла пред очите на клетата майка?

— Да, нейното оръжие е била жестокостта.

— Това е абсурдно. Пенелопе е щяла да различи сина си от една кукла.

— Не е задължително. Не забравяйте, че тя е понесла страшен побой. Била е със смазано лице, счупени ребра и нос, перфориран гръден кош. Очите й са били пълни с кръв и сълзи. Как би могла да вижда ясно при това положение? Как би могла да има ясни възприятия, след като е била вързана в продължение на часове и металните шипове на телта са пробивали кожата й? Как би могла да разпознае някого, когато е била подгизнала в собствената си урина и кръв и е била омазана с изпражненията си? И нещо по-лошо, след като е била принудена да отреже пръста на детето си!

Маделин се престори, че приема възражението му.

— Да допуснем за десет секунди, че разсъдъкът на Пенелопе е бил помрачен, че тя е приела за реалност най-големия си страх и е повярвала в тази зловеща постановка. Защо детето не е било намерено в скривалището на чилийката, когато полицията е нахлула там? И преди всичко, защо плюшеното куче, изцапано с кръвта на момчето, е било открито на брега на Нютаун Крийк?

— Обяснението за кръвта е лесно. Напомням ви, че му е било отрязано пръстчето. За останалото…

Гаспар се върна към статията, в която се споменаваха полицейските доклади.

— Ако вярваме на написаното, камерата за наблюдение е заснела Муньос на гара „Харлем — 125-а улица“ в 15:26 часа, точно преди тя да се хвърли под колелата на пристигащия влак. Между 12:30 часа, когато Пенелопе за последен път е видяла сина си жив, и 15:26 часа Муньос е можела да направи с детето, каквото си поиска — да го затвори някъде другаде, да го даде на някого. И именно това трябва да открием.

Маделин мълчаливо се вгледа в Кутанс. Драматургът я изтощаваше със своите екстравагантни теории. Тя разтърка очи и забоде с вилицата си един крокет с шунка.

Без да се обезкуражава, Гаспар продължи да излага своите аргументи:

— Вие не сте единственият полицай, с когото Лоренц е искал да се срещне. Малко преди това Шон е открил стария си приятел Адриано Сотомайор.

Той разлисти страниците на тетрадката си, докато не намери снимката на латиноамериканеца в униформа на Нюйоркското полицейско управление, която бе изрязал от „Изкуството в Америка“ и бе залепил до една фотография от младостта на третия член на „Майсторите“.

Раздразнена, младата жена подхвърли насмешливо:

— Какво си въобразявате? Мислите, че така се води полицейско разследване? Човек си чете спокойно вестници, изрязва материали и си прави колажи? Вашата тетрадка прилича на дневник на средношколка!

Без да се засяга, Кутанс се хвана за думите й:

— Вярно е, че не съм полицай и несъмнено не знам как се води разследване. Точно затова искам да ми помогнете.

— Но всичко, което ми говорите, са пълни фантасмагории!

— Не, Маделин, това не е вярно и вие го знаете. Престанете с тази ваша предубеденост. Лоренц може да е бил завладян от мъката, но не е бил луд. Решил е да отиде да се срещне с вас в Ню Йорк, защото е открил нова следа или най-малкото — нещо конкретно.

Тишина. След това тежка въздишка.

— Защо ли ви срещнах, Кутанс? Защо не ме оставите на мира и идвате да ме тормозите чак тук? Сега наистина не е подходящият момент, по дяволите.

— Елате с мен в Ню Йорк. Именно там са отговорите! Ще помолим Сотомайор да ни помогне и ще възобновим разследването на място. Искам да разбера какво е открил Шон Лоренц. Искам да разбера защо е искал да говори с вас.

Тя се опита да се измъкне:

— Идете сам, нямате нужда от мен.

— Преди две минути казахте точно обратното! Вие сте опитен следовател, познавате града, със сигурно са ви останали познати в Нюйоркското полицейско управление или във ФБР.

Като вдигна чашата да отпие от чая си, Маделин си даде сметка, че още носи на китката си пластмасовата гривна, която й бяха дали в болницата. Тя я свали и я размаха пред лицето на Кутанс, за да се помъчи да го вразуми.

— Гаспар, виждате, че се намирам в повратен момент от живота си. Преди малко се подложих на медицинска процедура, скоро ми предстои и друга, готвя се да създам семейство.

Драматургът сложи на масата телефона си. На екрана му имаше есемес от Карън Либерман, потвърждаващ резервацията на два билета за полет на авиокомпания „Иберия“ за този ден. Самолетът излиташе от Мадрид в 12:45 часа и кацаше на летище „Кенеди“ в 15:15 часа.

— Ако тръгнем веднага, може да го хванем. Ще се върнете преди 26 декември, точно навреме за втората процедура.

Младата жена поклати отрицателно глава. Гаспар настоя:

— Нищо не ви пречи да дойдете с мен. И без това трябва да убиете времето през следващите два дни. Дори в Мадрид не се работи по Коледа.

— Трябва да си почивам.

— По дяволите, мислите само за себе си!

Това беше капката, която преля чашата на търпението на Маделин. Тя запрати в лицето му кутията с тапас. Гаспар едва успя да се отдръпне, за да избегне снаряда, който се разби на настлания с керамични плочки под.

— За вас всичко това е игра! — избухна тя. — Разследването разпалва кръвта ви. То внася разнообразие в баналния ви живот, кара ви да се чувствате като филмов герой. Десет години се занимавах с такива случаи. Те дори съставляваха целия ми живот. И ще ви кажа нещо — това е врата към бездната. Всяко разследване отнема част от здравето ти, от способността ти да се наслаждаваш на живота, от безгрижието ти. В крайна сметка от теб не остава нищо. Чувате ли ме? Нищо! Една сутрин се събуждаш пълна развалиш! Вече минах през това и не искам да го преживявам отново.

Гаспар я изчака да приключи, след това събра нещата си.

— Добре, разбирам позицията ви. Няма да ви притеснявам повече.

„Мечокът“ бе излязъл, ръмжейки, от бърлогата си. Кутанс му подаде две банкноти, за да не показва ноктите си, и се отправи към вратата. Маделин го проследи с поглед. Знаеше, че остават още де сет секунди и мъчението й ще приключи. Въпреки това не можа да се въздържи да не извика след него:

— Защо го правите, по дяволите? Вие, който не се интересувате от нищо, който не обичате хората, нито самия живот, какво общо имате с тази история?

Гаспар се върна до масата и постави на нея една снимка. Фотографията бе на седящия на шейна Джулиан, направена в една зимна утрин на площад „Мисион Етранжер“. Просто едно дете с шал на вратлето, с блеснали и замечтани очичички и усмивка на лицето. Красиво като слънцето, свободно като вятъра.

Маделин побърза да отмести поглед от снимката.

— Ако си въобразявате, че може да ме накарате да се чувствам виновна с вашата груба уловка, жестоко се лъжете — каза тя, но въпреки това една сълза се търкулна по бузата й. Вероятно се дължеше на недоспиването, на умората и опънатите й до скъсване нерви.

Драматургът внимателно хвана ръката й. Думите му бяха не толкова увещаващи, колкото умолителни:

— Знам какво мислите. Знам, че сте сигурна, че Джулиан е мъртъв, но просто ми помогнете да се убедя в това. Моля ви да отделите два дни за разследването, нито минута повече. Кълна се, че ще се върнете навреме в Мадрид за втората процедура.

Маделин потърка с длани лицето си и погледна през стъкло то. Небето бе покрито с облаци и пак бе заваляло. Тъгата отново бе обхванала всичко: небето, сърцето й, мислите й. Дълбоко в себе си тя не искаше да прекара сама Бъдни вечер и тази скапана Коледа, когато човек трябваше да бъде радостен, влюбен и със семейството си. Гаспар имаше поне едно предимство — беше нейното мъчение и лекарството срещу него.

— Ще ви придружа в Ню Йорк, Кутанс — предаде се най-накрая младата жена, — но независимо от изхода на този случай, след като минат тези два дни, не искам да ви виждам никога вече.

— Давам ви думата си — отвърна той с усмивка.

14. Ню Йорк

Слизам от таксито и попадам вероятно в единствения град,

който е по-хубав, отколкото на пощенските картички.

Милош Форман

1

Гаспар отново дишаше.

Скован от полярен студ, Ню Йорк блестеше под искрящото небе. Парижката меланхолия и сивотата на Мадрид му изглеждаха много далече. Веднага щом таксито им прекоси моста „Робърт Кенеди“ — гигантската стоманена конструкция, свързваща Куинс, Бронкс и Манхатън, — драматургът изпита усещането, че е попаднал на познато място. Той, любителят на горите и планините, заклетият враг на големите градове, незнайно защо винаги се чувстваше тук като у дома си.

„Градска джунгла“, „гора от небостъргачи“, „каньони от стъкло и стомана“ — смешните метафори отговаряха на истината. Ню Йорк беше цяла екосистема. Тук имаше хълмове, езера, ливади, стотици хиляди дървета. Тук, за онези, които искаха да ги видят, имаше плешиви орли, соколи скитници, снежни гъски и благородни елени. Имаше недостижими върхове, глутници кучета, пустеещи площи, кошери и миещите се мечки. През зимата реките замръзваха, а през есента слънцето светеше ослепително и обагряше в пурпур листата на дърветата. Тук зад лъскавата страна на цивилизацията прозираше дивата природа. Ню Йорк…

Задоволството на драматурга бе в пълен контраст с лошото настроение на Маделин. Тя бе придрямвала неспокойно по време на целия полет и откакто бяха кацнали, отговаряше на Гаспар само с неясни изхъмквания. С намръщено лице, стиснати челюсти и замислен поглед, младата жена не преставаше да се пита как се бе оставила да бъде въвлечена в това пътуване.

Благодарение на магията на часовите зони все още беше едва 16:30 часът. Като се измъкна от транспортния възел на Трайборо Плаза, таксито свърна по Лексингтън Авеню и след петстотин метра пристигнаха пред полицейския участък в Източен Харлем — малка, приличаща на бункер стара сграда, с мръсножълта тухлена фасада, която се намираше на 119-а улица в съседство с надземната линия на метрото и един открит паркинг. Тъй като идваха направо от летището, Гаспар и Маделин слязоха от жълтото такси, натоварени с пътните си чанти.

Отвътре 25-и участък изглеждаше също толкова неприветлив, колкото и отвън — бездушен, мрачен и потискащ. Липсата на прозорци засилваше още повече това впечатление. След епичния си телефонен разговор от предния ден Гаспар се беше подготвил за най-лошото — висенето на дълга опашка и множество административни спънки, докато се добере до Адриано Сотомайор. Обаче, макар да оставаха по-малко от два дни до Коледа, мястото беше пусто, сякаш студът, сковал града, бе обезсърчил престъпниците да напуснат домовете си. С приема на посетителите се занимаваше униформен полицай, който седеше зад черно метално бюро. Истинска планина от тлъстини, обвита в униформа, дежурният имаше тяло на плужек, миниатюрни ръце и глава на крастава жаба: огромно триъгълно лице, прекомерно голяма уста, груба сипаничава кожа. Може би го бяха назначили на този пост, за да плаши децата и да ги разубеждава да тръгнат по лош път.

— Добър ден, бихме искали да говорим с офицер Сотомайор — осмели се да се обърне към него Гаспар.

Земноводното бавно им подаде един формуляр за заявка и изквака нещо, от което се досетиха, че им иска документите за самоличност.

Маделин беше свикнала с полицейските участъци. Тъй като не искаше да губи повече време, тя избута настрани драматурга, за да вземе нещата в свои ръце.

— Аз съм капитан Грийн — съобщи младата жена, като подаде паспорта си. — Работила съм в службата за неразкрити случаи на Нюйоркското полицейско управление на 103-а улица. Просто искам да се видя с моя колега. Няма нужда от излишни формалности!

Дежурният я изгледа за момент, без да реагира. Тъй като не отваряше устата си, той създаваше впечатлението, че диша през меката си, мокра и трептяща кожа.

— Един момент — изсъска най-накрая, като вдигна слушалката на телефона си, и с движение на главата им посочи редица дървени пейки до входа.

Маделин и Кутанс седнаха там, но мястото вонеше на белина, а и ставаше голямо течение. Уморена до краен предел, младата жена потърси убежище до автомата за напитки. Искаше й се да изпие едно кафе, но осъзна, че на летището не бе имала време да обмени евро за долари.

Мамка му!

Разочарована и крайно изнервена, тя се канеше да удари с юмрук машината, но драматургът хвана ръката й.

— Да не сте полудели! Овладейте се или…

— Здравейте, какво мога да направя за вас?

2

Гласът накара и двамата да се обърнат. На слабото осветление на полицейския участък съзряха лъчезарното лице на млада униформена полицайка от латиноамерикански произход с прибрана на кок смолисточерна коса. С младостта си, фините черти, дискретния грим и приветливата си усмивка тя изглеждаше като въплъщение на изяществото и пълна противоположност на дежурния зад бюрото. Сякаш в унисон със закона за всеобщото равновесие, грозотата на едни трябваше да бъде компенсирана от съвършенството на други.

Маделин се представи и изброи предишните си служебни постове.

— Искаме да говорим с полицай Сотомайор — каза тя.

Полицайката кимна.

— Значи идвате при мен. Аз съм Лусия Сотомайор.

Гаспар се намръщи. Като видя объркването, изписано на лицето му, латиноамериканка веднага се досети за недоразумението.

— А, навярно търсите Адриано?

— Точно така.

— Ние имаме еднакви фамилии. Не за първи път ни бъркат. Докато работеше тук, хората понякога си мислеха, че е по-големият ми брат или братовчед.

Маделин погледна гневно Кутанс. Погледът й сякаш казваше: „Дори не сте успели да проверите това!“ Той разпери безпомощно ръце. По телефона бе говорил на английски език, питайки за полицай Сотомайор, и всъщност отсреща никой не беше уточнил, че Сотомайор е жена.

— Къде работи сега Адриано? — попита драматургът, опитвайки се да поправи грешката си.

Полицайката бързо се прекръсти.

— Никъде, за съжаление. Той е мъртъв.

Ново споглеждане между Маделин и Гаспар. Въздишка. Недоверие. Объркване.

— Кога е починал?

— Преди по-малко от две години. Спомням си датата, защото беше празникът на Свети Валентин.

Лусия погледна часовника си и пусна две монети от четвърт долар в машината за напитки, за да си вземе чай.

— Да ви предложа нещо?

Младата полицайка беше не само изящна, но и много мила. Маделин помоли за кафе.

— Смъртта на Адриано беше истински шок — каза тя, като подаде чашката с кафе на бившата си колежка. — Тук всички много го ценяха. Имаше образцова кариера, която министерството обича да дава за пример.

— Какво ще рече това? — попита Гаспар.

Тя духна чая си.

— Да кажем, че е постигнал голямо личностно израстване. В детството си Адриано е преминал през много приемни семейства. Дори известно време се е движил с престъпни банди, преди да се осъзнае и да постъпи в полицията.

— При изпълнение на служебните си задължения ли загина? — попита Маделин.

— Всъщност не. Беше намушкан с нож точно до дома си, опитвайки се да разтърве двама побойници пред магазин за алкохолни напитки.

— Къде живееше той?

Тя посочи към вратата.

— Недалеч оттук, на Билбъри Стрийт.

— Заловиха ли убиеца му?

— Не, и това ядоса всички в службата. Фактът, че убиецът, заклал полицай, все още е на свобода, ни обезсърчава.

— Откриха ли поне кой е извършителят?

— Не, доколкото знам! Това наистина е драма, която хвърли петно върху участъка. Особено в нашия квартал! Самият Братън беше бесен. Това убийство е пълен анахронизъм, защото днес тази част на Харлем е много безопасна.

Лусия изпи остатъка от чая си на екс, като руснак — водката си.

— Трябва да се връщам на работа. Съжалявам, че ви съобщих такава тъжна новина. — Тя хвърли чашката си в кошчето, после добави: — Дори не ви попитах защо искахте да се видите с Адриано.

— Във връзка с един стар случай — отговори Маделин. — Отвличането и убийството на сина на художника Шон Лоренц говори ли ви нещо?

— Смътно, но мисля, че не беше в нашия район.

— Адриано Сотомайор е бил приятел на Лоренц. Той никога ли не ви е говорил за този случай? — попита Гаспар.

— Не, но тъй като ние работехме в различни отдели, не е много изненадващо.

Лусия се обърна към Маделин и добави:

— Както знаете, често с отвличанията на деца се занимава ФБР.

3

Студът и леденият вятър вцепеняваха крайниците, щипеха лицата и почти моментално зачервяваха болезнено всеки сантиметър незащитена кожа. Като излязоха на тротоара пред полицейския участък, Маделин закопча ципа на анорака, който си беше купила в последния момент от един магазин на летището в Мадрид. Намаза с крем ръцете си, сложи си балсам на устните и уви шала около врата си. В лошо настроение, тя се нахвърли без предупреждение върху виновника за бедите й:

— Вие сте истински идиот, Кутанс!

Пъхнал ръце в джобовете си, Гаспар отговори с въздишка:

— А вие сте самата любезност.

Маделин нахлупи качулката си, обточена с пухкава кожа.

— Изминахме шест хиляди километра, за да се окажем с празни ръце!

Той се опита да отрече очевидното:

— Съвсем не е така.

— Значи не сме гледали един и същи филм.

Драматургът вече имаше нова хипотеза:

— Ами ако Сотомайор е бил убит, защото се е интересувал твърде много от отвличането на Джулиан?

Тя го погледна, шокирана.

— Това е абсурдно. Отивам в хотела.

— Вече?

— Вие направо ме изтощихте — въздъхна младата жена. — Писна ми от вашите безумни теории! Отивам да си полегна, дайте ми трийсет долара!

Маделин отиде в края на тротоара, за да пробва да спре някое такси. Гаспар отвори портфейла си, извади две банкноти и й ги подаде.

— Не може ли да поровите в тази посока? — настоя той, държейки на своята хипотеза.

— Не виждам как.

— Хайде де! Сигурно са ви останали някои познати.

Младата жена го погледна със смесица от гняв и крайна умора.

— Вече ви обясних, Кутанс. Провеждах разследвания в Англия. В Ню Йорк не работех на терен. Бях кабинетен плъх.

Зъбите й тракаха. Тя цялата трепереше, като пристъпваше от крак на крак в опит да се стопли. Студът, който явно ободряваше Гаспар, за нея бе като изтезание.

Пред тях спря един стар „Форд Ескейп“. Маделин се качи в таксито, без дори да погледне спътника си, и побърза да даде на шофьора адреса на хотела. Като скръсти ръце, тя се сгуши на седалката, но след няколко метра подвикна на шофьора — индиец, който въпреки студа държеше да кара с отворен прозорец — да си вдигне стъклото. Той се оказа костелив орех и поде словесна битка в продължение на пет минути, преди да се съгласи да я послуша. Младата жена затвори очи. Беше уморена до краен предел, напълно изтощена, не й беше останала капчица сила. Но най-лошото бе, че отново я болеше коремът. Усещаше го подут, измъчваха я стомашни спазми, гадеше й се и въпреки студа я заливаха горещи вълни.

Когато отново отвори очи, таксито се движеше по Уест Сайд Хайуей — широкото авеню по протежение на река Хъдсън, което стигаше до южния край на Манхатън. Тя бръкна в единия джоб на анорака, за да извади мобилния си телефон, и затърси в указателя му един номер, който не бе набирала дълго време.

Докато работеше в Ню Йорк, контактуваше във ФБР с Доминик By, който отговаряше за връзките между отдела на НЙПУ, в който работеше Маделин, и федералното бюро. Тя го наричаше „Господин Не“, защото отхвърляше всичките й молби. В повечето случаи поради бюджетни ограничения, но и за да се избегне възможността общинската полицейска служба да оспорва работата на Бюрото.

Той не беше неприятен човек. Малко странен, Доминик By беше кариерист по природа, но понякога бе способен да взема неочаквания решения. Личният му живот също беше необичаен — след като една адвокатка от кметството му беше родила две деца, той бе разкрил хомосексуалните си предпочитания. Последният път, когато Маделин го бе срещала, By живееше с един журналист от отдел „Култура“ на „Вилидж Войс“.

— Здравей, Доминик, обажда се Маделин Грийн.

— Здравей, Маделин! Каква изненада! Върна ли се в играта?

— Само за малко. А ти как си?

— В отпуска съм, но останах в Ню Йорк, за да прекарам празниците с моите дъщери.

Тя разтърка натежалите си клепачи. Всяка дума й костваше големи усилия.

— Познаваш ме, Доминик, никога не съм си падала по размяната на любезности и…

Чу смеха му в другия край на линията.

— Зарежи любезностите. Какво мога да направя за теб?

— Имам нужда от една услуга.

Той помълча предпазливо, преди да отвърне:

— Не съм на работа, казах ти.

Въпреки това Маделин продължи:

— Можеш ли да ме запознаеш с обстоятелствата около убийството на полицая от 25-и участък Адриано Сотомайор? Бил е убит пред дома си в Харлем преди около две години.

— Какво точно търсиш?

— Всичко, което можеш да намериш.

Доминик отново стана предпазлив.

— Ти вече не работиш с нас, Маделин.

— Не искам от теб поверителна информация.

— Ако направя справки по случая, ще останат следи и…

Този тип започваше да я изнервя.

— Ти сериозно ли говориш? Толкова ли те е страх?

— Днес, при цялата тази компютризация, човек…

— Добре, зарежи и си поръчай чифт топки за Коледа. Сега сигурно има промоции в „Блумингдейл“.

Тя затвори и отново изпадна в своята летаргия. Десет минути по-късно пристигна в хотела — кафява тухлена сграда, характерна за квартала Трайбека. Гаспар бе стигнал дотам, че бе направил резервации в „Бридж Клъб“, в който Лоренц беше прекарал последните си дни. На рецепцията й съобщиха, че хотелът е пълен, но наистина има две стаи, запазени на името на Кутанс — ъглов апартамент и малка стая на последния етаж. Маделин избра апартамента без никакво колебание, извади паспорта си и за три минути попълни регистрационния формуляр.

Щом се озова в стаята си, без дори да погледне гледката през прозореца, тя пусна пердетата, окачи на вратата табелката „Не безпокойте“ и изпи коктейла си от лексотан, антибиотик и парацетамол.

След това, превита на две от болка, угаси лампите и си легна. По отношение на съня последните нощи бяха катастрофални. Беше стигнала до етап, в който физическото изтощение й пречеше да мисли рационално. Невъзможно бе да разсъждава, да преценява, мозъкът й бе неспособен да роди каквато и да е идея.

Тялото й имаше последната дума.

15. Връщане на Билбъри Стрийт

Други хора ще имат моите недостатъци, но никой няма да има моите качества.

Пабло Пикасо

1

Гаспар възвръщаше предишната си жизненост. Като растение, полято след дълги дни суша.

Пулсът на Манхатън, неговият ритъм, острият и сух студ, стоманеносиньото небе, последните слаби лъчи на зимното слънце — всичко му се отразяваше благотворно. Не за пръв път забелязваше до каква степен душевното му състояние зависеше от околната среда. Климатът му влияеше, моделираше го, повишаваше настроението му. Дъждът и влагата го потискаха, докато горещите вълни направо го изваждаха от строя. Тази нестабилност усложняваше живота му, но с течение на времето се бе научил да живее с тези промени. Днес беше идеален ден. Един от онези дни, които струваха колкото два или три. Трябваше да се възползва от това, за да напредне в разследването си.

Гаспар се ориентира по старата карта, която бе намерил в библиотеката на Лоренц. Той пое надясно по Медисън Авеню, преди да заобиколи една голяма зелена площ — парка „Маркъс Гарви“ — и да излезе на авеню „Ленокс“, което в тази част на Харлем се наричаше авеню „Малкълм Екс“. На един уличен ъгъл се подкрепи с хотдог и кафе, които си купи от количката на уличен търговец, и продължи на север.

Вклинена между 131-ва и 132-ра улица, Билбъри Стрийт, където беше убит Адриано Сотомайор, беше тясна уличка, от двете страни на която се издигаха червени тухлени къщи и кестени. Постройките напомняха на сградите от стария Юг с доста високи външни каменни стълбища и изобилие от балюстради и дървени веранди, боядисани в ярки цветове.

В продължение на десет минути Кутанс бродеше по пустата уличка, като се чудеше как да намери къщата, където бе живял полицаят. Фамилните имена по пощенските кутии — Фарадей, Томпкинс, Ланглоа, Фабиански, Мур… — не му говореха нищо.

— Внимавай, Тео!

— Добре, татко.

Гаспар се обърна към групичката, която се бе появила на отсрещния тротоар. Като във филм на Капра, един баща и малкият му син влачеха шейна с голяма коледна елха на нея. Зад тях вървяха една леко надменна красива метиска и по-възрастна негърка с прозрачен тренчкот, жълти кожени панталони и леопардова шапка на главата.

— Добър ден — поздрави ги той, като пресече улицата. — Търся бившия дом на господин Сотомайор. Знаете ли къде е?

Бащата беше учтив и приветлив, готов да му помогне, но явно не живееше тук от дълго време. Той се обърна към жената, която очевидно бе неговата съпруга:

— Фамилията Сотомайор говори ли ти нещо, скъпа?

Метиската присви очи, сякаш се мъчеше да извика някакъв далечен спомен.

— Струва ми се, че е ей там — каза тя, като посочи към една къща с островръх покрив, после попита жената до нея: — Права ли съм, лельо Анджела?

Афроамериканката изгледа подозрително Гаспар.

— И защо да отговарям на този младок?

Метиската я прегърна ласкаво през раменете.

— Хайде, лельо Анджела, кога ще спреш да се правиш на по- лоша, отколкото си?

— Добре де, добре — предаде се жената, като намести слънчеви те си очила. — Къщата с номер 12 на семейство Ланглоа.

— Ланглоа? Звучи като френска фамилия — отбеляза Гаспар.

Веднъж започнала, леля Анджела не се скъпеше на обясненията:

— След смъртта на онова ченге — впрочем много добър човек, няма много като него, повярвайте ми — къщата наследи братовчедка му Исабела. Тя е омъжена за Андре Ланглоа, инженер от Париж, който работи в Челси, в сградата на „Гугъл“. За французин е доста възпитан — няколко пъти ми помогна да подкастря живия плет, а когато готви френски специалитети, понякога ми носи от своя заек с горчица.

Кутанс благодари на семейството и извървя още петдесетина метра по улицата, за да позвъни на къщата, която му беше показана. Тя беше малка постройка от кафяв камък, чиято входна врата бе украсена с голям венец от бодлив чимшир и елхови клонки.

Жената, която я отвори — латиноамериканка с гъста коса и пламенен поглед, — носеше кухненска престилка на червено и бяло каре и държеше дете на ръце. Истинска Ева Мендес от „Отчаяни съпруги“.

— Добър ден, госпожо, извинете за безпокойството. Търся бившата къща на Адриано Сотомайор. Казаха ми, че е тук.

— Може и да е тя — отвърна жената леко недоверчиво. — Какво обичате?

„Методът Кутанс“ — да поукрасиш истината, като малко послъжеш, но без да се увличаш.

— Казвам се Гаспар Кутанс. Пиша биография на художника Шон Лоренц. Вероятно не го познавате, но…

— Аз да не познавам Шон? — прекъсна го стопанката на къщата. — Знаете ли колко пъти се е опитвал да ме потупа по задника?

2

В действителност Ева Мендес се казваше Исабела Родригес. С присъщата й гостоприемност, тя веднага го покани да се стопли в кухнята. Дори настоя да го почерпи чаша яйчен пунш без алкохол, от който пиеха трите й деца, които похапваха лека следобедна закуска.

— Адриано ми беше първи братовчед — обясни жената, като донесе от хола стар албум с платнена подвързия.

Тя запрелиства страниците, показвайки му снимки от детските си години, докато му разясняваше родословното си дърво:

— Майка ми, Марисела, беше сестра на бащата на Адриано — Ернесто Сотомайор. Прекарахме цялото си детство в Тибъртън, едно село в Масачусетс близо до Глостър.

Пейзажите на снимките напомниха на Гаспар някои кътчета от Бретан — крайморска пустош, малко пристанище, примитивни лодки редом с риболовни корабчета и яхти, рибарски колиби и къщи с фахверкова конструкция на собствениците на кораби.

— Адриано беше добро момче — уточни братовчедка му. — Направо страхотно. Въпреки че не може да се каже, че животът беше милостив към него.

Тя показа на Гаспар други стари снимки. Сцени от детството: двамата братовчеди кривяха лицата си пред обектива, пръскаха се с вода около надуваем басейн, люлееха се един до друг на детска метална люлка, правеха тиквен фенер. Но Исабела побърза да разсее илюзията на тази идилична картина.

— Въпреки привидната радост на тези снимки детството на Адриано не беше никак розово. Баща му, вуйчо ми Ернесто, беше суров, дори жесток човек, който имаше навика да си изкарва яда върху съпругата и сина си. Казано по друг начин, Ернесто често ги пребиваше от бой.

Гласът на Исабела заглъхна. За да се отърси от лошите спомени, тя погледна с огромна любов децата си. Седнали до кухненската маса, двете по-големи момчета, със слушалки на ушите, се смееха на нещо, приковали поглед върху екрана на един таблет. Най-малкото съсредоточено редеше голям пъзел: „Менините“ — най-известната картина на Веласкес.

Гаспар си спомни за своя баща — толкова мил и грижовен, толкова любящ. Защо някои хора тормозеха децата, на които бяха дали живот? Защо други ги обичаха безумно много? Тъй като не намери отговор на тези въпроси, той се сети за казаното преди половин час от полицайката в 25-и участък.

— Казаха ми, че Адриано е бил настанен в приемно семейство.

— Да, благодарение на нашата учителка, госпожица Бонинсеня. Тя съобщи на окръжната социална служба за побоите, които Ернесто нанасяше на сина си.

— Майката на Адриано не се ли намесваше?

— Леля Бианка ли? Тя бе напуснала дома им няколко години по-рано.

— На колко години беше братовчед ти, когато попадна в Ню Йорк?

— На около осем. Отначало смени два-три детски дома, докато накрая бе настанен тук, в Харлем, при господин и госпожа Уолис — едно наистина чудесно приемно семейство, което се отнасяше към него като към свой собствен син.

Тя затвори албума и замислено добави:

— След време Адриано и баща му отново се събраха.

— Наистина ли?

— На стари години чичо Ернесто се разболя от рак на гърлото. Синът му го взе при себе си и се грижи за него до самия му край. Толкова великодушен беше моят братовчед!

Кутанс побърза да смени темата:

— А къде е Шон Лоренц във всичко това?

3

Погледът на Исабела заблестя.

— Запознах се с Шон, когато бях на осемнайсет! Щом навърших пълнолетие, идвах да прекарвам всяко лято в Ню Йорк. Понякога отсядах при приятелка, но повечето време пребивавах у семейство Уолис.

Тя се отнесе в спомени за доброто старо време.

— Шон живееше по-далече, в комплекса Поло Граундс Тауърс, но двамата с Адриано бяха неразделни въпреки четирите години разлика. Аз неизбежно вървях по петите им и се опитвах да участвам във всичките им лудории. Шон беше леко влюбен в мен и аз нямах нищо против. Може дори да се каже, че имахме спорадична връзка.

Исабела отпи от яйчения си пунш и помълча известно време, за да събере спомените си.

— Тогава времената бяха други. И Ню Йорк беше друг — някак по-свободен и по-опасен. През онези години кварталът вдъхваше страх. Насилието беше навсякъде и кокаинът покваряваше всичко.

Тя изведнъж осъзна, че децата й са наблизо, и понижи глас:

— Ние неизбежно вършехме щуротии: пушехме трева на поразия, крадяхме коли, рисувахме графити по стените. Но ходехме и по музеите! Спомням си, че Шон ни водеше всичките в Музея на модерното изкуство при всяка нова изложба. Благодарение на него открих Матис, Полък, Сезан, Тулуз-Лотрек, Кифер… Той вече беше обладан от манията да рисува постоянно на каквото му попадне.

Исабела помълча няколко секунди, но не можа да устои на изкушението и обяви загадъчно:

— Ще ви покажа нещо.

Тя се измъкна за минута от кухнята и се върна с голяма торба, която сложи на масичката за кафе. Отвори я внимателно и извади една рисунка с въглен, направена върху картон от кутия с корнфлейкс. Беше неин портрет, носещ подписа „Шон, 1988 г.“ Стилизирано лице на млада жена с дяволит поглед, буйна коса и голи рамене. Рисунката напомни на Гаспар за някои от портретите на Франсоаз Гило, нарисувани от Пикасо. Същият талант, същата гениалност. С няколко щрихи Шон бе изобразил всичко — младежката импулсивност, изяществото на Исабела, но и известна сериозност, която загатваше за жената, в която щеше да се превърне.

— Пазя я като зеницата на окото си — призна жената, като отново прибра рисунката в торбата. — Преди две години, когато в Музея на модерното изкуство организираха ретроспективна изложба на Шон и се случи онзи кошмар, си спомних толкова много неща…

Гаспар искаше да стигнат точно дотук:

— Познавахте ли Беатрис Муньос?

Лицето на Исабела помръкна и на него се изписа безпокойство. Тя отговори, подбирайки внимателно думите си:

— Да, познавах я. Въпреки всичко, което направи, Беатрис не беше… лош човек. Поне не и по времето, когато общувах с нея. Също като Адриано и много други младежи от квартала, Беатрис беше жертва. Опарено от живота момиче. Беше много тъжна и измъчена и изобщо не се харесваше. — Исабела прибягна към метафора от областта на живописта: — Понякога казват, че една картина съществува само в очите на човека, който я гледа. Същото можеше да се каже за Беатрис. Тя се оживяваше само когато я погледнеше Шон. Днес е лесно да се каже, но с времето все повече съжалявам, че не й помогнах, когато излезе от затвора. Може би така щеше да се избегне престъплението, което извърши по-късно. Разбира се, не го казах толкова грубо на Шон, но…

Кутанс не повярва на ушите си.

— Видели сте отново Шон след смъртта на сина му?

Отговорът й беше съвсем неочакван:

— Той позвъни на вратата ми миналия декември. Точно преди една година. Спомням си датата, защото по-късно научих, че е било навечерието на смъртта му.

— В какво състояние беше Лоренц? — попита Гаспар.

Исабела въздъхна.

— Бих казала, че този път вече не мислеше да ме потупва по задника.

4

— Шон имаше изморен вид и мръсна коса, лицето му бе посърнало и брадясало. Изглеждаше с десет години по-възрастен. Не бях говорила с него поне двайсет години, но бях виждала негови снимки в интернет. Пред мен стоеше съвсем друг човек. Очите му бяха особено страшни. Сякаш не беше спал десет дни или току- що си беше инжектирал хероин.

Гаспар и Исабела се бяха преместили на верандата, осветена от три месингови фенера. Преди това тя бе взела стара кутия цигари, която криеше в кухнята си зад медните тенджери и един емайлиран гевгир. Беше излязла да изпуши една цигара на лютия студ, надявайки се, че може би димът ще замъгли спомените й и ще ти направи по-малко болезнени.

— Разбира се, Шон не беше в това състояние от дрогата, а от скръб. Най-тежката мъка. Тази, която те разяжда и убива, защото са отнели плът от плътта ти.

Тя дръпна нервно от цигарата си.

— Когато отново видях Шон, още не бяхме почнали ремонта на къщата. Със съпруга ми Андре току-що я бяхме придобили и бяхме решили да използваме последните почивни дни на годината, за да изхвърлим ненужните неща.

— Вие ли бяхте единствените наследници на Адриано?

Исабела кимна утвърдително.

— Родителите на братовчед ми бяха мъртви, а той нямаше братя и сестри. Тъй като процедурата по наследяването беше продължителна, когато получихме къщата, в нея си стояха всичките му вещи. И точно от тях се интересуваше Шон.

Гаспар бе обзет от силно вълнение. Със сигурност бе на прага на важно откритие.

— Шон не се впусна в дълги словоизлияния — каза Исабела. — Той ми показа снимки на малкия Джулиан, като ми обясни, че не вярва в официалната версия за смъртта на сина си.

— Каза ли ви защо?

— Каза ми само, че Адриано тайно е подновил разследването.

Нощта сякаш се спусна изведнъж. В някои от околните градини гирлянди от крушки осветиха елхите, храстите и оградите.

— Какво точно търсеше Шон у вас?

— Искаше да погледне вещите на Адриано. Да види дали, преди да умре, не е оставил нещо, свързано с новото му разследване.

— Вие повярвахте ли му?

— Всъщност не — отговори тя тъжно. — Както вече ви казах, той не беше на себе си, държеше се толкова смахнато, че имах чувството, че е изпаднал в делириум или си говори сам. Ако трябва да съм съвсем честна, той дори малко ме уплаши.

— И все пак го пуснахте — досети се Кутанс.

— Да, но докато претърсваше къщата, заведох децата на разходка в „Ист Ривър Плаза“. Съпругът ми го наблюдаваше.

— Знаете ли дали Шон е намерил нещо?

Тя се усмихна разочаровано.

— Във всеки случай създаде пълен безпорядък! Беше отворил всички чекмеджета, всички шкафове, бе ровил навсякъде. Според Андре, като си тръгвал, заявил, че е намерил това, което е търсел.

Гаспар почувства как напрежението му нараства.

— И какво е било то?

— Документи, мисля.

— Какви документи?

— Не знам. Андре ми каза за някаква папка, която Шон прибрал в кожената си чанта.

— Не знаете ли какво е съдържала тя? — настоя Кутанс.

— Не и не искам да знам. Каквото и да е било в нея, то няма да върне мъртвите, нали?

Гаспар предпочете да не отговори и на свой ред попита:

— Пазите ли още вещите на братовчед ви?

Исабела поклати отрицателно глава.

— Отдавна изхвърлихме всичко. Честно казано, освен колата и хубавия американски хладилник Адриано не притежаваше кой знае какво.

Разочарован, драматургът осъзна, че се е въодушевил твърде рано и че няма да научи нищо повече от братовчедката на Сотомайор.

— Може ли да поразпитате мъжа си заради мен, за да разберете дали не си спомня нещо друго?

Като се загърна зиморничаво с анорака си, Исабела кимна утвърдително. Гаспар записа номера на мобилния си телефон върху цигарената кутия.

— Много е важно — каза натъртено той.

— Какъв е смисълът да се рови отново? Детето е мъртво, нали?

— Sans doute — отвърна Кутанс на френски и й благодари за помощта.

Исабела съпроводи с поглед странния посетител и угаси фаса си в една керамична саксия. Той беше казал „sans doute“. Тя имаше добри познания по френски език, но логиката на този израз все така й убягваше. Всеки път, когато го чуеше, се чудеше защо sans doute означаваше peut-etre, а не sans aucun doute. Трябваше да попита съпруга си за това.

Пенелопе

„След Пикасо има само Бог.“

Често се подигравах на тази фраза на Дора Маар, но днес разбирам целия трагизъм в думите на бившата муза на каталонския гений, защото и аз чувствам същото. След Шон Лоренц остана само Бог. И тъй като не вярвам в Бог, след Шон Лоренц няма нищо.

В стремежа си да избягам от твоя призрак, почти забравих колко чувствителна бях към твоята живопис, Шон. Но откакто този Гаспар Кутанс ми показа последната ти картина, тя не престава да ме преследва. Смъртта наистина ли е такава? Бяла, нежна, успокояваща, сияйна? На това място, където, изглежда, не съществува страх, ли се намираш сега, Шон? А нашият син с теб ли е? От вчера съм се вкопчила в тази мисъл.

Тази нощ спах много добре, защото взех решение и от това ми олекна. Прекарах сутринта с усмивка на уста, кърпейки моята рокля на цветя. Онази, с която бях, когато ме видя за първи път в Ню Йорк на 3 юни 1992 г. И знаеш ли какво? Тя е все така ефектна като преди! Намерих и старото си кожено яке, но не и ботите „Док Мартенс“, които носех онзи ден. Замених ги с ботинките от патинирана кожа, които ти харесваха, и излязох. Взех метрото на станция „Порт дьо Монтрьой“, след това дълго вървях, „Леко и оскъдно облечена“, въпреки декемврийския студ.

Отвъд улица „Адолф Сакс“ намерих изоставената станция на старата железопътна линия „Петит Сентюр“. Нищо не се е променило от деня, когато ме заведе там на среднощен пикник.

Обрасла с храсталаци, сградата се руши. Вратите и прозорците са зазидани, но си спомних, че до перона можеше да се стигне по едно стълбище, което започваше от техническите помещения. Включих фенерчето на мобилния си телефон и слязох до коловозите. Отначало обърках посоката, но се върнах и намерих тунела, който води до някогашното депо.

Няма да повярваш — старият вагон още е там! Парижката държавна транспортна компания притежава съкровище на стойност няколко милиона евро, скрито на гара, която се руши, и никой досега не си е дал сметка за това!

Нито ръждата, нито прахът са успели да изтрият твоите ярки цветове. Моят образ продължава да сияе върху грапавата и мръсна ламарина на вагона. Тържествуващата ми младост е по-силна от времето и мрака. Буйната ми коса гали тялото ми на принцеса, обгръща двайсетгодишните ми крака, гърдите ми и корема. Именно този образ искам да взема с мен.

Влизам във вагона. Всичко е мръсно, черно, покрито с дебел слой прах, но не се страхувам. Сядам на една от сгъваемите седалки и отварям чантата си. Онази красива синьо-бяла чанта от плетена кожа на „Булгари“, която ти ми подари през пролетта преди раждането на Джулиан. Изваждам заредения пистолет „Манюрен“ 73. Подари ми го баща ми — старото му служебно оръжие, за да мога винаги да се защитавам. Но днес да се защитя означава да се самоубия.

Лапам дулото.

Липсваш ми, Шон.

Ако знаеш какво облекчение изпитвам, че идвам при теб. При теб и при малкото ни момченце.

В този миг, секунда преди да натисна спусъка, се питам само защо чаках толкова дълго да дойда при вас.

Горския цар

Събота, 24 декември

16. Американска нощ

Във въздуха на Ню Йорк има нещо, което прави съня безполезен.

Симон дьо Бовоар

1

В четири часа сутринта Маделин се почувства изпълнена със сили. Беше спала непробудно цели десет часа — това бе укрепителен, дълбок сън, без кошмари и призраци. Болката в корема не беше изчезнала, но беше по-слаба, дори поносима. Младата жена стана от леглото, дръпна пердетата и погледна към Гринуич Стрийт, която вече беше оживена, а после и към тъмните ледени води на река Хъдсън, която се виждаше между две сгради.

Хвърли поглед към екрана на мобилния си телефон. Имаше три пропуснати обаждания от Бернар Бенедик. Какво ли искаше галеристът? Във всеки случай трябваше да почака, защото сега беше гладна.

Дънки, тениска, суитчър, анорак. Като излезе от стаята си, намери пред вратата запечатан плик. Отвори го в асансьора. Кутанс си беше направил труда да опише на цели три листа посещението си при братовчедката на Адриано Сотомайор, Исабела. Освен това я молеше да му се обади възможно най-скоро, за да се уговорят къде да се срещнат. Решена да не прави нищо, преди да е закусила, тя отложи четенето за по-късно, сгъна листовете и ги пъхна в един от джобовете си.

Хотелът изглеждаше само наполовина заспал. Сутринта на 24 декември клиентите, които минаваха транзитно през Ню Йорк, вече си тръгваха. Двама млади носачи бързаха да натоварят куфарите им в багажниците на няколко автомобила, някои от които щяха да се отправят към летището, а други — към един ски курорт в Апалачите.

Маделин мина през фоайето и влезе в салона на приземния етаж, където в камината пращеше буен огън. С приглушено осветление, салонът на „Бридж Клъб“ приличаше на стар английски клуб — меки дивани „Честърфийлд“, тапицирани фотьойли, библиотека от махагоново дърво, африкански маски, препарирани глави на диви животни. Тя се настани на един сферичен фотьойл, чийто дизайн от 60-те години не хармонираше с останалата мебелировка. Иззад огромната коледна елха, която се издигаше в средата на помещението, се появи един сервитьор с бяла униформа. Маделин прегледа менюто и си поръча черен чай и рикота от козе мляко с кростини. Все пак в Париж и Мадрид вече минаваше 10 часът сутринта. Въпреки буйния огън, който гореше в камината на метър от нея, младата жена потръпна от студ. Тя взе вълненото покривало на един от фотьойлите и се наметна с него като с шал.

„Бабичка, която се грее на огъня, ето в какво се превърнах!“, помисли си тя с горчивина и въздъхна. Определено вече не притежаваше никаква grinta, нито страст. Спомни си статията в списание „Ню Йорк Таймс“, която Кутанс й беше показал в Мадрид. Къде бе изчезнала онази волева, борбена млада жена, която не жалеше сили и никога не изпускаше следата? Мислено видя снимката, която илюстрираше статията — по-изострено лице с решителни черти и бдителен поглед. Онази Маделин я нямаше.

Тя си спомни своите най-знаменателни разследвания, онова безумно, опияняващо чувство, което те обзема, когато спасиш нечий живот. Онзи кратък миг на еуфория, която те изпълва и ти дава усещането, че поправяш всички грешки на човечеството. Маделин не познаваше по-невероятно чувство. Спомни си за малката Алис Диксън, която бе открила жива след дългогодишно разследване, но оттогава за съжаление я бе изгубила от поглед. Преди нея имаше друго дете — Матю Пиърс, което бе изтръгнала от лапите на един насилник. И него повече не го беше виждала. Дори когато разследванията завършваха успешно, еуфорията бързо се сменяше с горчивина, с осъзнаването на суровата истина, че макар да дължаха живота си на нея, тези деца не бяха нейни. Емоционален срив, който бързо пораждаше нуждата от ново разследване. Нова инжекция адреналин като антидепресант. Безкраен порочен кръг.

2

Сервитьорът се появи отново с таблата със закуската й и я сложи на масичката пред Маделин. Тя погълна филийките и чая си под безизразния поглед на една статуетка от предколумбовата епоха, която стоеше на стража на една етажерка срещу нея. Копие на идола от „Отчупеното ухо“.

Маделин все още не можеше да повярва на това, което й беше разказал Кутанс. Или по-скоро не искаше да приеме последиците от него. Фактите обаче не можеха да се оспорят — убеден, че синът му още е жив, Шон Лоренц се бе натъкнал на статия, в която се припомняха някои от предишните й разследвания, и бе решил, че тя може да му помогне. След като бе звънял безуспешно в Службата за неразкрити случаи към Нюйоркското полицейско управление, беше се възползвал от последното си пътуване до Ню Йорк, за да се види лично с нея. Там той бе поразен от инфаркт и бе рухнал насред 103-та улица — на няколко десетки метра от службата й.

Само че Маделин не бе имала никаква представа за това. По същото време преди година тя вече не работеше към НЮПУ и дори бе напуснала Ню Йорк. Симптомите на депресията й се бяха появили в средата на есента. В края на ноември тя бе подала оставката си и се бе върнала в Англия. Защо трябваше да се връща към миналото? Дори и тогава да беше срещнала Лоренц, това нямаше да промени нищо. Както и днес, нямаше да повярва на нито дума от твърденията му. Както и днес, нямаше да може да му помогне. Случаят не й беше възложен и нямаше как да го разследва.

Когато изяде рикотата си, изведнъж се хвана за корема. По дяволите! Болката се бе върнала. Коремът й се беше подул, сякаш бе наддала пет килограма за две минути. Тя дискретно отпусна колана си с една дупка и извади от джоба на якето си таблетка парацетамол.

Мислите й отново се насочиха към Гаспар. Макар да твърдеше противното пред него, Кутанс я беше впечатлил. Дори и да не подкрепяше заключенията му, не можеше да не оцени неговата упоритост и съобразителност. Въпреки че не разполагаше с кой знае какво, той бе повдигнал уместни въпроси и бе открил улики, които очевидно бяха убягнали на далеч по-опитни следователи.

Тя извади от джоба си дългия и изчерпателен отчет, който бе написал за нея. Три листа, изписани от двете страни с ученическа прилежност, с красив, почти женски почерк — закръглени букви, украсени със завъртулки, — който не съответстваше на личността на драматурга. При първия прочит Маделин се запита доколко да вярва на твърдението, че Шон е тръгнал от дома на Исабела с документи на Сотомайор. Ако беше така, защо не ги бяха намерили край тялото на Лоренц или в хотелската му стая? След кратък размисъл тя набра номера на Бернар Бенедик.

Галеристът вдигна почти веднага и беше ядосан.

— Госпожице Грийн? Вие не държите на думата си!

— За какво говорите?

— Знаете много добре — за третата картина! Тази, която сте запазили за себе си! Добре ме баламосахте с…

— Не разбирам нищо от това, което ми говорите — прекъсна го тя. — Бях помолила господин Кутанс да ви върне трите картини.

— Той ми предаде само две!

Тя въздъхна. Кутанс не беше я предупредил за това!

— Ще разбера от него какво се е случило — обеща Маделин. — Междувременно може ли да ми изясните нещо. Бяхте ми казали, че след смъртта на Лоренц сте прибрали вещите му от хотела.

— Точно така, взех дрехите и тефтера му.

— От хотел „Бридж Клъб“ в Трайбека?

— Да, дори настоях лично да претърся стаята му.

— Спомняте ли си номера й?

— Шегувате ли се? Това беше преди една година!

Хрумна й друга идея.

— Когато парамедиците са се опитали да реанимират Лоренц на 103-а улица, знаете ли дали са намерили у него някакви лични вещи?

— Носел е само портфейла си — заяви категорично Бенедик.

— Да сте чували за картонена папка или кожена чанта?

Последва дълго мълчание.

— Вярно е, че Шон имаше една чанта с дълга дръжка, с която никога не се разделяше. Стар модел „Берлути“ — подарък от жена му. Не знам къде се дяна тя. Защо питате за нея? Продължавате да разследвате ли? Заради статията в „Паризиен“?

— Коя статия?

— Сама ще видите. Междувременно искам да ми върнете последната картина от триптиха!

— Мисля, че не сте в позиция да изисквате каквото и да било — отвърна ядосано Маделин и затвори.

Тя разтърка очи, опитвайки се да възстанови хода на разсъжденията си. Ако историята, разказана от Исабела на Кутанс, беше вярна, от момента, в който Шон бе взел документите от дома на Сотомайор, до смъртта му бяха минали по-малко от двайсет и четири часа. Времето бе достатъчно, за да може художникът да ги предаде на някого. Или пък беше скрил някъде чантата си. Такава постъпка съответстваше на нейната представа за състоянието на Лоренц през последните дни от живота му — вманиачен, объркан, параноичен човек. Но къде я е скрил? Шон отдавна е нямал убежища в Ню Йорк, нямал е роднини, приятели, нито дом. Имаше само едно решение. Най-простото — Шон беше скрил документите в хотелската си стая.

„Трябва да пробвам нещо. Веднага!

Маделин стана и се отправи към фоайето. Зад внушителната дървена рецепция властваше Лорън Ашфорд, както пишеше на баджа й — невероятно висока и красива млада жена, която сякаш въплъщаваше класата и изискаността на „Бридж Клъб“.

— Добро утро, госпожо.

— Добро утро. Госпожица Грийн от стая 31 — представи се Маделин.

— С какво мога да ви бъда полезна?

Тонът на Лорън беше учтив, но не и сърдечен. Тя носеше зашеметяваща тъмносиня рокля, която беше по-подходяща за някой подиум през „Седмицата на модата“, отколкото за фоайето на хотел. Маделин си спомни за костюма на Кралицата на нощта в спектакъла „Вълшебната флейта“, който беше гледала в Ковънт Гардън.

— Преди една година, на 19 декември, в хотела ви е отседнал художникът Шон Лоренц.

— Напълно е възможно — каза рецепционистката, без да вдигне поглед от монитора си.

— Бих искала да знам в коя стая е бил настанен.

— Нямам право да предоставям такава информация, госпожо — отвърна Лорън, като натъртваше на всяка сричка. Отблизо прическата й изглеждаше невероятно изискана — сложна конструкция от усукани кичури и плитки, прихванати с шноли и фиби, инкрустирани с диаманти.

— Разбирам — каза с въздишка Маделин.

Всъщност изобщо не разбираше. Дори изпита неистовото желание да сграбчи за косата Кралицата на нощта и да разбие главата й в монитора на компютъра й.

Тя се отказа да продължи разговора и излезе на тротоара пред хотела, за да запали цигара. Когато портиерът й отвори голямата двукрила врата, я посрещна суровият студ. „Цената за пушенето“, помисли си младата жена, докато ровеше в джобовете си за запалката. Точно тогава усети, че телефонът й вибрира — две позвънявания за два есемеса, които пристигнаха един след друг.

Първият беше дълго послание от Луиза — испанската медицинска сестра от Клиниката по репродуктивна медицина, която я информираше, че шестнайсет от взетите й овоцити са използваеми. Клиничният биолог предлагаше да оплоди половината от тях със сперматозоидите на анонимния донор и да замрази останалите.

Маделин се съгласи и се възползва от възможността да спомене болката, която я измъчваше. Сестрата веднага отговори: „Причината може да е инфекция или хиперстимулация. Елате в клиниката.“

„Не мога — написа Маделин, — не съм в Мадрид.“

„Къде сте?“ — попита Луиза.

Младата жена предпочете да не отговори. Вторият есемес съдържаше добра новина. Той бе изпратен от Доминик By.

„Здравей, Маделин. Ако си наблизо, ела да се видим около 8 часа сутринта в парка Хобокен.“

Тя веднага откликна: „Здравей, Доминик. Вече си станал?“

„На път съм към фитнеса“ — отговори агентът от ФБР.

Маделин красноречиво завъртя очи. Някъде беше чела, че в 5 часа сутринта в Ню Йорк се наблюдавало рязко увеличение на потреблението на електроенергия, което отчасти се дължало на дейността на фитнес залите, които хората посещавали все по-рано.

„Имаш ли някаква информация за мен?“

„Не по телефона, Маделин.“

Осъзнавайки, че няма да получи нищо повече, тя приключи разговора: „Добре, ще се видим по-късно.“

С цигара между устните, младата жена си даде сметка, че е загубила запалката си. Тъкмо се канеше да се върне във фоайето, когато пред очите й блесна пламъче, пронизващо за миг студения утринен въздух.

— Взех я от салона. Бяхте я изпуснали на стола — съобщи младото пиколо, поднасяйки пламъчето към лицето й.

Маделин запали цигарата си и му благодари с кратко кимване.

Хлапакът нямаше двайсет години. Беше го забелязала малко по-рано — открит поглед, непослушен кичур коса на челото, съблазнителна и закачлива усмивка, която сигурно завърташе главата на момичетата.

— Шон Лоренц беше в стая 41 — съобщи той, като й върна запалката.

3

Отначало Маделин си помисли, че й се е причуло, и го помоли да повтори.

— Художникът е бил настанен в апартамент 41 — каза пиколото. — Ъглов апартамент като вашия, но се намира на горния етаж.

— Откъде знаеш това?

— Просто имам добър слух. Снощи на рецепцията господин Кутанс зададе на Лорън същия въпрос като вас и това му отговори тя.

Маделин не можеше да повярва на ушите си — Кутанс бе успял да накара да говори онази наперена жена на рецепцията! По дяволите! Тя си представи сцената: със сакото си марка „Смалто“, с тъжния си поглед и уханието на лавандула, Гаспар явно бе изиграл пред девойката патетичния номер със съблазняването. Беше се представил за нещо като добросърдечен застаряващ красавец и умел фокусник и номерът му беше успял.

— Той попита ли нещо друго?

— Помоли да отиде в стаята, но Лорън му отказа.

Маделин изпита леко злорадство — все пак обаянието на Кутанс си имаше граници.

— Как се казваш?

— Кайл — отвърна пиколото.

— Отдавна ли работиш тук?

— От година и половина, но само в почивните дни и през ваканциите.

— През останалото време учиш ли?

— Да, в Нюйоркския университет.

Младокът имаше светлозелени очи, които те пронизваха, а усмивката му бе по-скоро лукава, отколкото добросърдечна.

— Миналото лято част от четвъртия етаж беше наводнена — каза той, сякаш тя му беше задала някакъв въпрос. — Беше истински потоп.

Въпреки своята младост Кайл я караше да се чувства неудобно. Изумрудените му очи излъчваха интелект, но в тях се долавяше и някаква стаена заплаха.

— Накрая се оказа, че причината е в климатичната инсталация — продължи той. — Беше се запушила една дренажна тръба. Трябваше да се ремонтират таваните на няколко помещения, в това число и на 41-ва стая.

— Защо ми разказваш това?

— Ремонтът продължи три седмици. За късмет бях там, когато зидарите намериха нещо над един от окачените тавани. Беше кожена чанта. Тогава предложих аз да я занеса на рецепцията.

— Но я запази за себе си — отгатна Маделин.

— Да.

Сега вече разбра накъде биеше той. Зад уж невинния флирт на младежа долови нещо друго — пресметливост, порочност, ледена студенина.

— Чантата наистина беше много хубава, макар че на места беше протрита и нацапана с боя. Но днес хората харесват точно това, забелязали ли сте? Никой не харесва новото. Сякаш бъдещето е нашето минало.

Той замълча, оставяйки думите му да окажат своя ефект.

— Поисках деветстотин долара за нея в иБей и чантата веднага се продаде. Знаех на кого е принадлежала, защото името на собственика беше избродирано от вътрешната страна, сякаш той я беше получил като подарък.

— Отвори ли чантата?

— Вече бях чувал за Шон Лоренц, но честно казано, не познавах картините му. Затова отидох да видя някои от тях в музея „Уитни“ и бях много изненадан. Те буквално са разтърсващи, защото…

— Не е нужно да ми преразказваш статията в Уикипедия — прекъсна го тя. — Просто ми кажи какво намери в чантата.

Дори и да се подразни, Кайл не го показа. Той отговори с престорена искреност:

— Странни неща. Толкова угнетяващи, че си знаех, че рано или късно някой ще се заинтересува от тях. Така че вчера, когато чух въпроса на господин Кутанс, веднага се сетих за тях и се върнах у дома, за да взема това.

Бърз като ексхибиционист или продавач на крадени часовници, той отвори капитонираното си яке, за да разкрие дебела папка от ламиниран картон.

— Дай ми това, Кайл. Аз водя разследване заедно с Кутанс. Дали ще я дадеш на мен или на него, е едно и също.

— Да, така е. Значи хиляда долара. Това е сумата, която смятах да му поискам.

— Аз съм ченге — каза тя.

Думите й изобщо не впечатлиха Кайл.

— Баща ми също е полицай.

Маделин се поколеба за секунда. Една от възможностите беше да го сграбчи за гърлото и да му я вземе със сила. Физически щеше да се справи, но нещо в Кайл наистина я плашеше. „У някои хора се е вселил дяволът“, обичаше да казва баба й. Ако това беше вярно, Кайл беше един от тях и всичко, което опиташе срещу него, щеше да се обърне срещу нея.

— Нямам в себе си хиляда долара.

— На около трийсет метра оттук има банкомат — отбеляза той с усмивка и посочи към осветената дрогерия от веригата „Дуейн Рийд“ на отсрещната страна на улицата.

Тя си запали от фаса втора цигара и се предаде. Този хлапак явно не беше като другите. Той беше оръдие на злото.

— Добре, чакай ме тук.

Маделин прекоси Гринуич Стрийт и отиде до банкомата, намиращ се в преддверието на дрогерията. Като застана пред него, се зачуди дали ще може да изтегли толкова пари в брой от кредитната си карта. За щастие, когато набра кода си, банкнотите от по петдесет долара излязоха без проблем. Младата жена тръгна обратно към хотела, глождена от мисълта, че всичко е прекадено просто. Не вярваше в подаръци, падащи от небето. Тя тъкмо прекосяваше улицата, когато мобилният й телефон завибрира. Бенедик й пращаше есемес, съдържащ линк към статията в „Паризиен“. Дори без да отваря линка, на екрана на айфона й се появи водещото заглавие: „Трагична смърт на Пенелопе Курковски, супермодел от 90-те години и муза на художника Шон Лоренц.“

По дяволите!

Докато в главата й се блъскаха стотици мисли, Кайл настойчиво попита:

— Донесохте ли парите?

Хлапакът бе свършил смяната си и беше яхнал спортния си велосипед. Той взе банкнотите и ги пъхна в джоба си, преди да й подаде картонената папка. После с няколко завъртания на педалите изчезна в нощта. За момент Маделин си помисли, че я е измамил и се е оставила да бъде изиграна като новобранец.

Но за неин късмет не беше така. Тя отвори папката и започна да чете съдържанието й под светлината на уличните лампи.

Така се запозна с Горския цар.

17. Горския цар

Пази ме, о татко! Студени ръце забива без жалост той в мойто сърце.

Йохан Волфганг Гьоте

1

Седнала на един фотьойл в салона на „Бридж Клъб“, Маделин усещаше как пулсира вената на врата й.

На масичката пред нея бяха разпилени листовете на мрачното досие, което преглеждаше вече час. Ужасният архив, събран несъмнено от Адриано Сотомайор, съдържаше десетки статии, изрязани от вестници или разпечатани от интернет, но също и протоколи от разпити, доклади от аутопсии и фотокопия на извадки от публикувани изследвания за серийни убийци.

Всички тези документи бяха свързани с поредица от отвличания и убийства на деца, случили се от началото на 2012 г. до лятото на 2014 г. в щатите Ню Йорк, Кънектикът и Масачусетс. Четири убийства — колкото ужасни, толкова и странни, — общото между които беше необяснимият начин на действие.

Поредицата започваше през февруари 2012 г. с отвличането на двегодишния Мейсън Мелвил в парка Шелтън, окръг Феърфийлд. Тялото му бе намерено след почти три месеца край едно езеро до Уотърбъри — друг град в Кънектикът.

През ноември 2012 г. четиригодишният Калеб Кофин бе изчезнал, докато си играел в градината на вилата на родителите си в Уолтъм, Масачусетс. Неговият труп бе отрит три месеца по-късно от туристи в един блатист район на планината Уайт Маунтинс.

Похищението през юли 2013 г. бе предизвикало бурни реакции. Томас Щурм бе отвлечен посред нощ в Лонг Айлънд от дома на баща си Матиас Щурм — немски архитект, женен за известна водеща от телевизия Зе Де Еф. Случаят бе мащабно отразен от всички медии в Германия. Първоначално бащата бе заподозрян, защото по това време със съпругата му били в процес на сложен развод. Немските таблоиди начело с „Билд“ се бяха развихрили и бяха съсипали Щурм с поредица скандални разкрития за личния му живот. Архитектът дори за кратко бе лежал в затвора, но в началото на есента тялото на Томас бе намерено близо до езерото Сенека в щата Ню Йорк. По този повод „Шпигел“ за пръв път бе нарекъл тайнствения похитител Erlkonig‘, Горския цар, по аналогия с персонажа на едноименната балада на Гьоте.

Сценарият се бе повторил през март 2014 г. с отвличането на малкия Даниъл Ръсел в един парк в Чикопи, щата Масачусетс, когато бавачката му за малко отклонила вниманието си от него. Трупът му бе открит след няколко седмици, този път в солените блата на Олд Сийбрук — балнеокурорт в Кънектикът.

И след това… нищо. От лятото на 2014 г. Горския цар бе изчезнал от полезрението.

2

Маделин отпи от черния чай пуер с аромат на лотос, с който се наливаше, откакто беше станала. Беше 6 часът сутринта. Салонът на „Бридж Клъб“ започна да се пълни с хора. Голямата камина привличаше като магнит най-ранобудните гости, които пиеха кафето си пред танцуващите в нея пламъци.

Тя разтри слепоочията си и се опита да извика спомените си. През няколкото години, които бе прекарала в Ню Йорк, беше чувала за Горския цар чрез медиите, но бе запазила само бегли спомени: убиецът бе вилнял в продължение на две години, връзката между различните убийства не беше установена веднага, службата, в която тя работеше, не се занимаваше със случаите и т. н.

Въпреки това още тогава я беше впечатлил един факт, който беше атипичен за този род престъпления — над нито едно от телата на четирите деца не бе упражнено насилие. Нямаше следи от изнасилване, от малтретиране, нито специална инсценировка. Докладите от аутопсиите, които лежаха пред нея, потвърждаваха, че по време на пленничеството им жертвите са били хранени добре. Телата им са били чисти и парфюмирани, косите им са били подстригани, а дрехите им — изпрани. Смъртта им, причинена от предозиране на лекарства, вероятно не е била мъчителна. Констатация, която не правеше по-малко ужасни деянията на убиеца, но затрудняваше обяснението на неговите подбуди.

Четейки досието, Маделин се досети, че всички криминолози, психиатри и профайлъри на ФБР са претърпели неуспех в опитите си да установят самоличността на психопата и да го заловят. Полицейските служби нямаха никаква заслуга за факта, че Горския цар не беше убивал през последните две години.

Тя отпи още една глътка чай, докато се наместваше по-удобно на фотьойла, за да облекчи болките в корема си. Обикновено нямаше много обяснения за бездействието на един сериен убиец. Най-често той или беше мъртъв, или бе лишен от свобода по други обвинения. Дали и тук причините бяха същите?

Обаче повече я измъчваше друг въпрос. Каква връзка имаше между случая с Горския цар и отвличането на Джулиан Лоренц? Щом Шон беше взел това уникално досие, сигурно си е помислил, че Адриано Сотомайор е смятал Горския цар за евентуалния похитител на сина му. Само че нищо в документите не потвърждаваше тази теза. В нито една статия не се споменаваше дори и бегло малкият Джулиан.

Въпреки приблизителното съвпадение на датите оставаше неясно какви аргументи бяха накарали полицая да стигне до заключението, че Джулиан може да е петата жертва на убиеца. И защо тялото му не беше намерено?

Въпросите се трупаха без дори наченки на някакво обяснение. Те образуваха в съзнанието й гъста гора, лабиринт, в който Маделин напразно търсеше нишката на Ариадна. Вероятно нямаше и нищо за разбиране. Лоренц вече не е бил с всичкия си, а Сотомайор е бил само един скромен следовател без особен размах, едва достигнал до чин лейтенант. Той се бе увлякъл по тази история, поддавайки се на тръпката от лесното разследване на хартия на един сериен убиец, когото напразно се бе опитал да свърже с отвличането на Лоренц-младши.

Маделин остави ума си да се скита и да гради и най-невероятните хипотези. Ами ако Беатрис Муньос беше Горския цар? Априори това не беше абсурдно. Датите на убийствата можеха да съответстват на версията й, но тя нямаше как да провери. Скачайки от една мисъл на друга, Маделин си спомни едно от предположенията на Кутанс и се опита да го изясни в светлината на последните си открития: дали самият Сотомайор не беше убит от Горския цар? Не, тя бълнуваше. Или по-скоро се опитваше да реши уравнение с твърде много неизвестни. Отказвайки да се предаде, реши да продължи да проучва.

3

Маделин взе телефона си и намери в интернет оригиналната статия на „Шпигел“, в която за първи път бяха нарекли убиеца Erlkonig. С помощта на гугъл преводач и познанията си по немски от гимназията тя си преведе статията, която представляваше много кратко интервю с Карл Доплер, бивш полицай от Германската федерална полиция в Мюнхен. Мъжът — очевидно добър специалист — беше консултант на няколко медии.

Докато сърфираше из други новинарски сайтове, Маделин намери много по-пълна и интересна статия в ежедневника „Ди Велт“ — съвместно интервю на Доплер и един професор по германска култура. Стойностно разискване, в което двамата мъже обясняваха паралела между начина на действие на американския убиец и персонажа от немския фолклор Erlkonig.

Въпреки че Гьоте не беше измислил това наименование, именно неговата балада, написана в края на XVIII в., беше популяризирала Горския цар. Ежедневникът бе отпечатал няколко силни и вълнуващи стиха от това произведение, които описваха пътуването с кон на баща и малкия му син през една гъста и тъмна гора — опасна територия, изцяло под контрола на страховито и зло същество.

В текста на баладата се преплитаха два диалога. Първо този на малкото, уплашено от чудовището момче, което баща му напразно се опитва да успокои. После по-тревожният, в който Горския цар директно се обръща към детето, за да го примами в мрежите си. В началото той се старае да го прилъже с ласкав тон, но след това бързо прибягва към бруталност, заплахи и насилие:

Обичам те, блазни ме твойта снага;

не искаш ли, силом те грабвам сега!

Виждайки, че синът му е обзет от паника, бащата се мъчи да го измъкне от това затруднение и препуска като луд, за да излезе от гората.

Но краят на баладата не оставяше съмнение за злощастната съдба на детето:

Бащата препуска, страхът му расте,

на скута му стене примряло дете;

пристига във къщи задъхан, сломен,

в прегръдките стиснал труп ледностуден.

Произведението беше вдъхновило други творци — Шуберт бе създал по него известната си едноименна песен, — но с темите си, свързани с агресията и отвличането, то преди всичко бе послужило като основа за цяла серия от психологически и психиатрични анализи през XX в. За някои баладата беше очевидна метафора на изнасилването. Други виждаха в нея алюзия за двойствения образ на бащата, представен ту като закрилник, ту като мъчител.

Маделин продължи да чете. В останалата част от статията и двамата специалисти подчертаваха факта, че всички жертви на Горския цар са били намерени близо до вода или до гористи местности. Следваше обяснение, което касаеше повече ботаниката, от- колкото едно полицейско разследване.

Елшата, припомняше статията, „е дърво, което расте на влажни почви — блата, мочурливи места, по речни брегове, сред шубраци, където слънчевите лъчи никога не проникват. Поради високата й устойчивост на влага тя често се използва за направата на подпорни греди, понтони, някои мебели и музикални инструменти“. Но дървото беше известно не само с физическите си свойства, то заемаше сериозно място и в митологията. В Древна Гърция елшата символизирала живота след смъртта. В келтската култура друидите я смятали за символ на възкресението. Скандинавците правели от дървесината й вълшебни пръчки и считали, че димът при горенето й улеснява извършването на магии. В други краища на света елшата, чийто червен сок прилича на кръв, била свещено дърво, забранено да се сече.

Какво следваше от всичко това? Как да свърже тази богата символика с мотивите на убиеца? Авторът на статията внимаваше да не прави никакви заключения. Когато излезе от интернет, Маделин имаше чувството, че е преминала в нов кръг на някаква враждебна и мрачна „ничия земя“. Не беше лесно да се проникне в територията на Горския цар.

18. Заскреженият град

Знам, че животът ми ще бъде безкрайно скитане из неизвестни морета.

Никола дьо Стал

1

В 7 часа сутринта Маделин вече чакаше пред агенция „Фаст Кар“ на ъгъла на улица „Гейнсвурт“ и Гринуич Стрийт.

Беше смятала, че наемането на кола ще бъде обикновена формалност в Съединените щати, но тъй като не бе направила резервация по интернет, наложи й се да мине през безкрайни процедури и да попълни разширени формуляри, стоейки права в леденостудено помещение под погледа на един противен служител — някой си Майк, който предпочиташе да си чати с приятели по мобилния телефон, отколкото да намери решение на проблема й. Явно дори в Ню Йорк ерата на принципа „Клиентът винаги е прав“ беше приключила.

Изборът на автомобилите беше ограничен до малък екологичен „Спарк“, джип „Субару“ и пикап „Шевролет Силверадо“.

— Ще взема спарка — каза Маделин.

Не й трябваше да се затруднява с голяма кола.

— Всъщност е останал само пикапът — отговори Майк, проверявайки в компютъра си.

— Преди малко ми казахте друго!

— Да, но не съм погледнал добре — отвърна служителят, докато дъвчеше химикалката си. — Другите вече са запазени.

Маделин примирено му подаде кредитната си карта. Така или иначе, щеше да приеме дори камион с ремарке.

След като взе ключовете на пикапа, тя обиколи бавно няколко улици, докато свикне с управлението на мастодонта, и след това пое по магистралата, която на нивото на Трайбека свързваше Манхатън с Ню Джърси.

За събота, 24 декември, движението беше повече от нормално. След по-малко от четвърт час младата жена стигна до противоположния бряг и намери място на паркинга на фериботния терминал.

Маделин никога досега не беше идвала в Хоубоукън. Когато напусна паркинга, тя бе запленена от красотата на пейзажа. От брега на Хъдсън се откриваше спиращ дъха изглед към Манхатън. Слънцето, отразено от стените на небостъргачите, придаваше на гледката нереален вид, като обагряше в алено сградите и разкриваше и най-дребните им детайли като в хиперреалистичните картини на Ричард Естес, който запечатваше като на снимка реалността сред изобилие от златисти отблясъци.

Тя измина стотина метра по дългата крайбрежна алея с дъсчена настилка, осеяна с тревни островчета, която гледаше към парка Хайн Лайн и Гринуич Вилидж. Оттук гледката беше опияняваща. Достатъчно бе да обърнеш глава на юг, за да видиш символите на американската история — сиво-зеленият силует на Статуята на Свободата, осветяваща света, и малкият остров, през който бяха преминали предците на сто милиона жители на страната. Обикновено това място бе пълно с велосипедисти и практикуващи джогинг хора, но тази сутрин лютият студ бе възпрял повечето от тях.

Маделин приседна на една от пейките на крайбрежната алея, вдигна качулката на анорака си, за да се предпази от леденото дихание на Хъдсън, и пъхна ръце дълбоко в джобовете си. Студът беше толкова остър, че щипеше очите й. По бузата й се търкулна пареща сълза, но тя не беше породена нито от тъга, нито от униние. Тъкмо обратното.

Макар да бе ужасно да го признае, перспективата да разследва Горския цар я беше ободрила. Това бе искрата, която бе чакала, която бе събудила ловния й инстинкт. Въпреки че и самата тя бе изумена от този факт, именно този инстинкт бе нейното определящо качество. И тя винаги го бе знаела.

Човек трудно можеше да избяга от истинската си природа. Ето например Гаспар Кутанс — въпреки привидната му студенина той беше много емоционален. Мизантроп, който твърдеше, че мрази човечеството, но всъщност обичаше хората и веднага се бе развълнувал от историята на един баща, сломен от смъртта на сина си. Тя самата не беше направена от същото тесто. Изобщо не беше сантиментална. Беше ловец на едър дивеч. Във вените й течеше черна кръв. В главата й непрестанно бушуваше кипяща лава, която не можеше да бъде нито охладена, нито канализирана.

Това, което бе разказала на Кутанс, не беше лъжа. Преследването на убийци съсипваше живота ти, но не по причините, които обикновено се изтъкваха. Преследването на убийци те опустошаваше, защото те караше да осъзнаеш, че всъщност и ти си убиец. И това ти харесва. И този факт бе наистина тревожен. „Който се сражава с чудовища, трябва да внимава да не стане чудовище.“ Максимата на Ницше изглеждаше изтъркана, но въпреки това констатацията й си оставаше вярна. Докато течеше преследването, човек не беше по-различен от този, когото преследваше. И този извод придаваше горчив вкус на всички победи. Дори когато си мислиш, че си го победил, зародишът на злото си оставаше неизкоренен. Вътре в теб. Post coitum omne animal triste est.

Тя си пое дълбоко въздух, за да се успокои. Трябваше да слезе на земята. „Бъди реалистка, малката. Няма да разрешиш сама случай, който е изпилил нервите на всички профайлъри в страната.“ И все пак… Маделин не можеше да се избави от мисълта, че й се предлага на тепсия уникален случай. Случай, какъвто всеки детектив на света мечтае да му се падне поне веднъж в живота. В сравнение с това нищо друго не съществуваше — нито изкуственото оплождане, нито перспективата за спокоен живот сред биберони и пелени.

Над всичко надделяваше жаждата за кръв.

Опиянението от лова.

— Здравей, Маделин.

Нечия ръка я потупа по рамото и я накара да подскочи. Унесена в мислите си, тя не беше чула стъпките на Доминик By.

2

Гаспар бе изтръгнат от прегръдките на съня от звъна на телефона му — бесен ритъм на самба, от който изпита ужасното чувство, че се събужда насред карнавала в Рио. Докато отвори очи и вземе апарата, се включи гласовата поща. Той дръпна настрани пердетата и без да изслуша съобщението, веднага набра номера. Беше Исабела Родригес, симпатичната братовчедка на Адриано Сотомайор.

— Закъснявам за работа — побърза да му съобщи тя.

Кутанс чу на заден план градския шум, характерен за Ню Йорк — бученето на трафика, стъпки и гласове на хиляди забързани хора, вой на полицейски сирени.

— Днес не е ли денят на децата? — попита той.

— Коледа е утре — отговори красивата латиноамериканка.

— Къде работите?

— Управител съм на магазина „Тарталетките на Адел“ на Блийкър Стрийт. Днес е един от най-натоварените дни в годината.

Исабела беше спазила обещанието си и бе попитала съпруга си какво си спомня за посещението на Шон Лоренц.

— Андре има да ви казва някои неща — сподели тя. — Ако искате, минете да го видите, но преди 10 часа, защото трябва да заведе децата при майка ми. И гледайте да не закъснеят заради вас!

На Гаспар му се искаше да научи повече подробности, но Исабела вече бе прекъснала разговора. Като затвори, драматургът видя, че е получил есемес от Маделин: „Трябва да проверя сама две-три неща. Да се срещнем в хотела по обяд. М.“

Отначало се ядоса, но после си каза, че се бе надявал именно на такива инициативи от нейна страна, пък и нямаше време да се оплаква, ако искаше да хване съпруга на Исабела, преди той да излезе. Погледна часовника си, взе един бърз душ, среса се и се парфюмира с „Пурън Ом“ от 1992 г.

Като излезе от хотела, Кутанс отиде пеша до Франклин Стрийт, купи си билет за метрото и хвана влака по линия 1 до площад „Кълъмбъс Съркъл“, намиращ се югозападно от Сентръл Парк. Там се прехвърли на друга линия и след десетина спирки се озова на най-голямата метростанция в Харлем на 125-а улица, където през 90-те години на XX в. „Майсторите“ бяха шарили с графити десетки влакови композиции. Точно на това място Беатрис Муньос бе избрала да сложи край на живота си.

За по-малко от четвърт час Гаспар стигна до Билбъри Стрийт. Тази улица му харесваше. Скована от студа, но окъпана в слънце, тя излъчваше вечния аромат на идеализирания и носталгичен Ню Йорк. Пред на дома на Исабела градинар подкастряше клоните на един от уличните кестени, които хвърляха потрепващи сенки върху тротоара.

— Влезте и се чувствайте като у дома си — посрещна го Андре Ланглоа, като му отвори вратата.

Трите деца, които бе видял предния ден, седяха на същата семейна маса. Този път обаче те похапваха богата закуска: мюсли, меко сирене фесел, ананас „Виктория“ и жълто киви. Всичко това беше придружено от смях, веселие и задушевна атмосфера на фона на „Валс на цветята“ от „Лешникотрошачката“, който се носеше от един айпад. В семейство Ланглоа се правеше всичко за приобщаване на децата към културата.

— Значи така, жена ми ви приготвя яйчен пунш, докато аз се блъскам в службата! — пошегува се Андре, поднасяйки кафе на госта си.

С обръсната глава, атлетично тяло на културист, смугла кожа и леко разстояние между двата предни горни зъба, Андре Ланглоа веднага предизвикваше симпатия. По-млад от жена си, той бе облечен с долнище на анцуг и тениска със слогана на кандидатпрезидентската кампания на Тад Копланд.

Гаспар повтори накратко онова, което бе казал на Исабела предния ден, и се представи като писател, който пише биография на Шон Лоренц и се опитва да си изясни някои неясни обстоятелства около смъртта на сина му.

Докато го слушаше, Андре започна да бели портокал за най- малкото дете, седнало на високия си стол.

— Срещнах Лоренц само веднъж, но мисля, че вече го знаете.

Кутанс кимна, колкото да го подкани да продължи.

— Честно казано, жена ми вече ми бе разказвала за него. Знаех, че са имали връзка доста преди да се оженим, така че съвсем естествено го посрещнах с известно недоверие.

— Но щом го видяхте, недоверието ви се стопи.

Ланглоа кимна утвърдително.

— Изпитах искрено съжаление към него, когато заговори за сина си. Той беше напълно съсипан, разтревожен, с леко безумен поглед. Приличаше повече на клошар, отколкото на неустоим Дон Жуан.

Андре подаде няколко парчета портокал на малкия си син и даде наставления на двете по-големи момчета — от миенето на зъбите до кутиите с обяд, които трябваше да занесат при баба си.

— В онзи момент не разбрах много от историята, която Шон ни разказа за отношенията си с братовчеда Адриано, но Исабела се съгласи да го остави да рови из къщата.

Ланглоа започна да раздига масата и Гаспар машинално се включи, като сложи мръсните чинии в мивката.

— Нямах нищо против — увери го Андре. — В крайна сметка тя беше наследство на моята съпруга и самата процедура по наследяването беше по-дълга от очакваното, но посъветвах Исабела да отведе децата, а аз останах да наглеждам Лоренц.

— Тя ми каза, че той е взел някакви документи.

Както и предния ден, Кутанс се надяваше, че ще научи нещо повече, но Ланглоа бързо попари надеждите му:

— Така беше — отвърна Андре, като извади от хромираната кофа за смет найлонова торбичка, пълна с боклук, — но не мога да ви кажа точно какви. Стаята на Адриано беше пълна с всевъзможни документи и папки.

Той завърза торбичката с боклука и отвори входната врата, за да я хвърли във външния контейнер.

— Обаче Шон Лоренц не отнесе само това — каза Андре, докато слизаше по стълбите на верандата.

Гаспар го последва в градината.

— Той ме попита дали може да огледа и колата на Адриано — „Додж Чарджър“, — която бе стояла паркирана ей там повече от година. — Ланглоа посочи с брадичка към една сляпа алея, перпендикулярна на улицата. — Миналото лято я продадох, но тя съвсем не беше лоша, макар че никой не я беше поддържал след смъртта на братовчеда. Когато дойде Шон, акумулаторът беше паднал. Лоренц огледа щателно доджа. Мисля, че и той самият не знаеше какво търси. После, сякаш обзет от внезапна идея, отиде до дрогерията на 131-ва улица. Върна се след пет минути с руло с големи торби за боклук. Отвори багажника на колата, извади постелката и я пъхна в една от найлоновите торби. След това си замина, без да каже и дума.

— Тате! Тате! Сидни ме удари — извика едно от момчетата, като излезе тичешком от къщата и се хвърли в прегръдките на баща си.

— И оставихте Шон да си тръгне, без да го питате нищо? — възкликна удивено Кутанс.

— Беше трудно да го удържиш — обясни Андре, успокоявайки сина си. — Лоренц беше като в транс. Сякаш живееше на друга планета, на светлинни години от нашата. Цялото страдание бе изписано на лицето му.

Сълзите на момчето вече бяха изсъхнали и то гореше от нетърпение да отиде при брат си.

Андре разроши косите му.

— На никого не пожелавам да загуби детето си — промърмори той сякаш на себе си.

3

Доминик By бе като излязъл от филм на Уонг Карвай.

Конте по душа, агентът от ФБР винаги носеше безупречно ушити костюми, тъкани вратовръзки и копринени кърпички в горното джобче на сакото. Тази сутрин, със скрити зад слънчевите очила очи, елегантната му фигура се появи на фона на небостъргачите, които, сякаш за да бъдат в тон с кашмирения му тренчкот, бяха придобили същия синкав цвят с металически нюанси.

— Благодаря, че дойде, Доминик.

— Нямам много време, Маделин. Ханс и момичетата ме чакат в колата. Днес дори пясъкът в детската градина е твърд като камък.

Той седна до нея на пейката, запазвайки известно разстояние. На ръцете си носеше черни ръкавици от много фина кожа. Доминик внимателно извади от вътрешния джоб на тренчкота си сгънат на четири лист хартия.

— Направих проучванията, за които ме помоли. Няма нищо обезпокоително около убийството на Адриано Сотомайор.

— Какво означава това?

— Този глупак е решил да се направи на велик и се е намесил невъоръжен в кавга между двама дребни дилъри. Страстите са се разгорещили и той е бил намушкан в гърлото. Край на историята.

— Кой е бил убиецът?

— Нестор Мендоса, на двайсет и две години. Дребен хулиган от испанския Харлем. Сприхав и импулсивен, той току-що бил излежал три години в „Райкърс“.

— Защо не са го арестували?

Азиатецът сви рамене.

— Защото се е измъкнал, естествено. Той има роднини в Сан Антонио, но там не са открили следа от него.

— Обикновено при издирването на убийци на полицаи се проявява по-голямо усърдие, нали?

— Рано или късно ще бъде задържан при проверка на пътна полиция или трупът му ще бъде открит след някое сбиване по улиците на Малката Хавана. Ти по-скоро ми кажи защо се интересуваш от смъртта на Сотомайор.

By беше предпазлив агент. Маделин знаеше много добре, че ако се е съгласил да й даде някаква информация, то е само от практични съображения. Познавайки я като истински професионалист, той смяташе, че ако е надушила някаква обещаваща следа, ще е първият, който ще се възползва от това.

— Мисля, че смъртта на Сотомайор е свързана с друг случай — каза тя.

— С какъв случай?

— Ти ми кажи — отвърна младата жена.

By никога нямаше да дойде на срещата само с една стрела в колчана.

— Мислиш за брат му, нали?

„Брат му? Кой брат?“ — Маделин почувства внезапен прилив на адреналин.

— Кажи ми какво ти е известно за него — отговори раздразнено тя.

Федералният агент намести слънчевите си очила със сребристи рамки. Всичките му движения изглеждаха предварително пресметнати и отрепетирани съобразно някаква загадъчна хореография.

— Докато проучвах случая на Сотомайор, се натъкнах на нещо странно. Той е имал по-малък брат, Рубен, преподавател по история в Университета във Флорида.

— Искаш да кажеш доведен брат, нали?

— Не знам. Факт е, че през 2011 г. Рубен Сотомайор е намерен убит в един парк в Гейнсвил, където обичайно правел джогинг.

— Как е бил убит?

— Дивашки, бил е пребит до смърт с бейзболна бухалка. — By разгърна вестника, който държеше. — Задържан е някой си Янис Перахия — бездомник, който понякога нощувал в парка. Той не оказал особена съпротива. Мъжът бил психично болен и от години обикалял по психиатрични болници и домове. Той почти си признал и веднага бил осъден на трийсет години затвор. Казано накратко, гаден, но бързо приключен случай, докато миналата година от „Трансперънси Проджект“ не решили да разлаят кучетата.

— Организацията, която се бори срещу съдебните грешки?

— Да. Те пак се опитали да ни обвинят в претупване на разследването, като намерили съдия, който издал заповед да се направи нов, по-точен ДНК анализ.

— На какво основание?

— Винаги едни и същи приказки — признания, които може да са били изтръгнати от психически нестабилна личност, и напредъка на науката, който дава възможност да се идентифицира ДНК фрагмент, който преди това може да е бил пропуснат.

Маделин поклати глава.

— Какъв напредък на науката само за четири години?

— Съгласен съм, че това са глупости, макар и не съвсем. С новите техники за амплификация на ДНК може да се…

— Знам всичко това — прекъсна го тя.

— Накратко, направените нови тестове оневинили бездомника.

Маделин осъзна, че By крие най-интересното за накрая.

— Какво е послужило като доказателство за неговата невинност? — попита тя.

— Върху спортния костюм на Рубен била намерена ДНК, която преди това не е била открита.

— И се е оказало, че тази ДНК фигурира в базата данни, нали?

— Да. Дори е била на полицай Адриано Сотомайор.

На Маделин й бяха нужни няколко секунди, за да осмисли разкритието.

— И какво е заключението? Че Сотомайор е убил брат си?

— Може би да, а може би не. Може и да са следи от контакт, който е много трудно да се определи кога точно се е състоял.

— Знаеш ли дали двамата братя са общували?

— Нямам никаква представа. Тъй като междувременно Адриано е бил убит, разследването не е било подновено.

— И с това историята приключва?

— За съжаление. Сега е твой ред да ми дадеш нещо, Мади! Кажи ми какво разследваш.

Младата жена поклати отрицателно глава. В момента и дума не можеше да става да му каже за Лоренц, а още по-малко за Горския цар.

Без да крие своето разочарование, контето стана с въздишка от пейката.

— Продължавай да проучваш случая на Сотомайор — посъветва го Маделин.

By опъна тренчкота си и разтегна уста в пресилена усмивка. Отработените му движения бяха като на забавен кадър.

Той махна превзето с ръка за сбогом и си тръгна, за да се присъедини към семейството си, вървейки към слънцето с танцова походка, сякаш под звуците на саундтрака „Юмедзи“.

19. На прага на ада

Всеки си мисли, че е сам в ада, и точно това е адът.

Рене Жирар

1

В ресторанта ухаеше прекрасно на царевичен хляб.

За да избяга от студа, Гаспар се бе приютил в „Синият паун“ — един от храмовете на „кухнята за душата“ в Харлем. През делничните дни той бе отворен само за обяд, но в събота и неделя още в 10 часа сутринта човек можеше да се наслади на богата закуска от пържено пиле, сладки картофи с подправки и пържени филийки с карамелен сос.

Драматургът се беше настанил близо до входа на един от столовете край подковообразния бар. Заведението, в което цареше задушевна атмосфера, вече беше доста пълно — туристи, семейства с деца от квартала, красиви момичета, които посръбваха коктейли с поетични имена, възрастни афроамериканци, облечени като Робърт Джонсън и Телониъс Монк.

Кутанс вдигна ръка, за да привлече вниманието на бармана. Ужасно му се пиеше уиски, но вместо това си поръча отвратителен чай от ройбос, и се утеши, като излапа една бухта с бананов пълнеж. Чак когато се засити, изпита усещането, че мозъкът му отново заработи. Отначало се замисли за това, което му беше разкрил Андре Ланглоа. Защо Шон Лоренц бе взел постелката от багажника на стария автомобил на Адриано Сотомайор? И най-важното: какво е възнамерявал да направи с нея?

Обективно погледнато, отговорите бяха малко или по-скоро само един — Лоренц е искал да я даде за лабораторен анализ. Но какво е смятал, че ще намерят? Вероятно кръв или друг генетичен материал.

Гаспар присви очи. В ума му взе да се оформя друга история, противоположна на тази, която си беше представил преди и в която му се искаше да вярва. Може би Шон Лоренц никога не беше молил Сотомайор за помощ. Може би дори бе подозирал, че бившият му приятел е играл някаква роля в отвличането на сина му. През ума му мина една налудничава хипотеза: Сотомайор е бил съучастник на Беатрис Муньос! Беше ли правдоподобен такъв сценарий?

Пред очите му се заниза поредица от беззвучни филмови кадри, сякаш наблюдаваше пробни копия. Беатрис зад волана на вана си с малкия Джулиан отзад / Обляната в кръв ръчичка на детето с едно отрязано пръстче / Ванът пристига на брега при устието на Нютаун Крийк, преди да паркира до един „Додж Чарджър“ / Сотомайор излиза от колата си и помага на Муньос да напъхат детето в багажника му / Изцапаната с кръв плюшена играчка на Джулиан, забравена на земята…

Той премигна и видението му изчезна. Преди да си съчинява сценарии, трябваше да намери доказателства. Продължи да размишлява, но този път разглеждайки загадката от друг ъгъл. Шон беше цивилен, а не полицай. За да направи анализ на постелката, е трябвало да потърси частна лаборатория. Гаспар стисна с две ръце главата си, опитвайки се да свърже отново всички елементи на своето разследване. Шон се бе отбил у семейство Ланглоа на 22 декември, ден преди смъртта си. Ако е отишъл в някоя лаборатория, това вероятно е било на следващия ден. Пред очите му изплува една картина — тефтерът на Шон, където на датата 23 декември бе отбелязана срещата с тайнствения лекар Стокхаузен.

Той извади мобилния си телефон, влезе в гугъл — новият му най-добър приятел — и въведе в търсачката няколко комбинации от ключови думи: „Манхатън“, „лаборатория“, „ДНК“, „Стокхаузен“. След няколко секунди намери това, което търсеше — адреса в Горен Ист Сайд на лабораторията за съдебна хематология „Пелетие енд Стокхаузен“.

Той отвори нейната интернет страница. Според публикуваната презентация лабораторията бе специализирана в „генетични анализи за идентифициране на хора“. Изпълнявайки поръчки от ФБР, съдилищата и Министерството на правосъдието, тя редовно участваше в съдебни разследвания, за да идентифицира и анализира биологичните следи от местопрестъпления. Частните лица най-често прибягваха до услугите й за установяване на родствени връзки. В една от рубриките на сайта можеха да се прочетат биографиите на двамата основатели на лабораторията: Елиан Пелетие, бивш главен фармацевт в монреалската болница „Сен Люк“, и Дуайт Стокхаузен, доктор по биология, завършил университета „Джон Хопкинс“.

Гаспар се обади в лабораторията и се добра до секретарката на Стокхаузен. Трябваше да прибегне до вече изпробваната лъжа, че е писател, работещ по биографията на художника Шон Лоренц, и в тази връзка би искал да говори с д-р Стокхаузен.

Секретарката го посъветва да изпрати имейл и да заяви писмено искането си. Кутанс настоя тя да запише телефонния му номер и да предаде устно молбата му на лекаря. Служителката го увери, че това ще бъде направено, и му затвори.

— Върви на майната си! — промърмори той под носа си.

В същия момент получи есемес от Маделин. Тя искаше да й даде координатите на братовчедката на Сотомайор, Исабела. Верен на линията на поведение, която бе възприел, той устоя на изкушението да й се обади, за да разбере повече подробности, и просто й изпрати телефонния номер, за който го молеше.

Тъй като чаят му беше изстинал, Кутанс вдигна ръка, за да поръча друг, но ръката му замръзна във въздуха. В продължение на почти минута очите му бяха приковани върху стотиците бутилки, наредени на специални поставки на стената зад бармана: ром, коняк, джин, ликьори „Бенедиктин“ и „Шартрьоз“. Интензивните им цветове, блестящи като диаманти, направо го хипнотизираха. Ароматни, огнени напитки, които пламтяха в стъклените си бутилки: арманяк, калвадос, абсент, кюрасо, вермут, коантро.

За миг си позволи да повярва, че ще мисли по-добре след глътка алкохол. За кратко вероятно щеше да е така, но ако започнеше да пие отново, разследването му щеше да излезе от стриктния, аскетичен и добродетелен път, по който бе поел. Въпреки това златисто-кехлибарените отблясъци на уискито го привличаха неустоимо. Чувстваше се слаб. Това бе характерно за отказването — опасността, че алкохолният глад ще те изненада в най-неочаквания момент. В стомаха му сякаш зейна пропаст. Взе да се задушава, главата му бучеше, по челото и слепоочията му изби пот.

Той познаваше вкуса на всяка напитка, на всяка марка. Онзи мек и плътен японски бленд, дървесните нотки на шотландския сингъл малц, ясно изразените аромати на ирландското уиски, медения вкус на стария бърбън, портокалово-прасковения привкус на „Чивас“.

Също като предния ден, Гаспар преглътна мъчително и разтри раменете и врата си, за да преодолее треперенето. Но този път бурята не отмина мигновено, както го беше връхлетяла. Той вече не се владееше. Въпреки всичките си усилия бе на път да се предаде.

Точно тогава телефонът му иззвъня. На екрана се появи непознат номер.

— Да? — каза Гаспар, имайки чувството, че гласът му едва се провира през свитото му гърло.

— Господин Кутанс? Обажда се Дуайт Стокхаузен. Имате ли свободно време точно преди обяд?

2

Маделин спусна сенника, за да се предпази от блясъка на слънчевите лъчи. Светлината беше повсеместна, ярка, ослепителна, изпълваща цялото й зрително поле.

Вече два часа пътуваше с пикапа към Лонг Айлънд. Пред очите й се разкриваха контрастни гледки — ту отчайващо грозни, ту смайващо красиви. Впечатляващите имения на милионерите се редуваха с курортни селища, излезли сякаш от 50-те години, и с апокалиптични пейзажи — бели пясъчни плажове, които се простираха до безкрая под белезникавото небе. След като подмина Уестхемптън, тя измина двайсет километра, прекосявайки градчетата Саутхемптън и Бриджхемптън, разположени едно след друго върху дългата ивица земя край Атлантическия океан.

На завоя към един пясъчен път джипиесът издаде пресеклив звук. Маделин си помисли, че се е загубила, и вече търсеше място, където да обърне, когато видя старческия дом. Беше голяма, стара сграда с дървена облицовка, заобиколена от борове и брези, която се издигаше на петдесет метра от плажа.

Тя паркира близо до дърветата и затръшна вратата на пикапа. Девствената атмосфера на мястото веднага я заплени. Под млечнобялото небе вятърът бушуваше, като непрестанно променяше формата на дюните и насищаше въздуха с аромата на йод и морска луга. Нова интерпретация на пейзаж на Каспар Дейвид Фридрих, нарисувана от Едуард Хопър.

Маделин се изкачи по стълбите, които водеха към входа. Нямаше звънец, нито домофон, само обикновена врата с олющена боя и рамка с разкъсана противокомарна мрежа, която изскърца, когато я отвори. Озова се в пусто фоайе, където миришеше на влага.

— Има ли някой?

Първоначално единственият отговор беше фученето на вятъра, който заплашваше да изтръгне прозорците от пантите им.

После в горния край на стълбите се появи мъж с дълга, рижа коса. Облечен със смачкана униформа на санитар със съмнителна белота, той държеше в ръка кутийка „Д-р Пепър“.

— Добър ден — поздрави Маделин. — Може би съм сгрешила адреса.

— Не — отвърна санитарят, слизайки по стълбите. — Вие сте в дома за възрастни хора „Ейлънрок Хаус“.

— Човек би казал, че тук не е много населено.

Лицето на мъжа щеше да изглежда малко страшно — покрито с белези от заздравели рани и акне, — ако не беше изненадващо кроткият поглед на небесносините му очи.

— Аз съм Хорас — представи се той, като завърза с ластик рошавата си коса.

— Маделин Грийн.

Мъжът постави кенчето с напитката си на една дъска, която играеше ролята на рецепция.

— Повечето пансионери напуснаха — обясни той. — Домът ще бъде закрит в края на февруари.

— О, така ли?

— Сградата ще бъде разрушена, за да се изгради луксозен хотел.

— Много жалко.

Хорас направи гримаса.

— Мафиотите от Уолстрийт заграбват целия район. Всъщност те заграбват цялата страна! И избирането на този страхливец Тад Копланд няма да сложи край на това.

Маделин не посмя да стъпи на хлъзгавата почва на политиката.

— Дойдох да посетя една от вашите обитателки — госпожа Антонела Бонинсеня. Тя тук ли е?

— Нела ли? Да, мисля, че тя последна ще си тръгне. — Той погледна часовника си. — Леле! Съвсем забравих за обяда й! По това време на деня ще я намерите на верандата. — Хорас посочи към дъното на фоайето. — Минете през трапезарията и ще стигнете там. Да ви донеса ли нещо за пиене?

— Не бих отказала една кока-кола.

— Диетична ли?

— Нормална! Имам още мегдан да дебелея, нали? — отвърна тя, като посочи колана на джинсите й.

— Не исках да кажа това — каза с усмивка санитарят и изчезна в кухнята.

Голямата обща стая на приземния етаж напомняше на стар семеен хотел от типа „полупансион с изглед към морето“, намиращ се в Беноде или Уитстабъл — масивни греди на тавана, самостоятелни, изработени от плавей маси, застлани с покривки на мидички. Тук присъстваше и неизбежният „морски“ декор, сякаш заимстван от стари броеве на списание „Изкуство и декорация“ от 90-те години: лампи със стъклени глобуси, прашни платноходки в бутилки, месингови компаси, препарирана риба меч, гравюри с епични рибарски сцени от времето на „Моби Дик“.

Когато излезе на остъклената, разтърсвана от вятъра веранда, Маделин изпита чувството, че е стъпила на палубата на тримачтов кораб, попаднал насред ураган. С напуканите си стени и течащ покрив верандата сякаш всеки момент щеше да потъне.

Седнала на малка маса в далечния край на терасата, Нела Бонинсеня беше крехка стара дама с мише лице и прекалено уголемени от дебелите като лупи стъкла на очилата й очи. Тя бе облечена с тъмна, износена рокля с кръгла якичка, а коленете й бяха завити с вълнено одеяло на шотландско каре. Старицата бе потънала в четенето на дебел роман — „Градът, който никога не спи“ от Артър Костело.

— Добър ден, госпожо.

— Добър ден — отвърна старата жена, като вдигна поглед от книгата си.

— Харесва ли ви романът?

— Той е една от любимите ми книги. Чета го за втори път. Жалко, че авторът вече не пише.

— Мъртъв ли е?

— Не, чувства се опустошен. Децата му са загинали при автомобилна катастрофа. Дошли сте да ми биете инжекцията ли?

— Не, госпожо, казвам се Маделин Грийн и съм следовател.

— И най-вече англичанка.

— Точно така, как разбрахте?

— По вашия акцент, мила. Вие сте от Манчестър, нали?

Маделин кимна утвърдително. Обикновено не й харесваше да е толкова лесно разгадаема, но старицата не го беше казала, за да я обиди.

— Съпругът ми беше англичанин — добави Нела. — Той беше родом от Престуич.

— Значи е обичал футбола.

— Живееше само за „Манчестър Юнайтед“ от славните му времена.

— Тези на Райън Гигс и Ерик Кантона?

Старата жена се усмихна закачливо:

— По-скоро на Боби Чарлтън и Джордж Бест!

Маделин отново стана сериозна.

— Дойдох да ви видя, защото разследвам един случай — отвличането и убийството на сина на Шон Лоренц. Това говори ли ви нещо?

— Художникът? Разбира се. Знаете ли, че Джаксън Полък е живял наблизо? Загинал е при автомобилна катастрофа в Спрингс, на десет километра от тук. Пътувал с любовницата си със стария си „Олдсмобил Кабриолет“. Карал пиян и…

— Чувала съм тази история — прекъсна я младата жена, — но това е било през 50-те години на миналия век. Шон Лоренц беше съвременен художник.

— Мислите ли, че изкуфявам, скъпа?

— В никакъв случай. Лоренц е бил приятел с един от вашите ученици — Адриано Сотомайор. Помните ли го?

— А, малкия Адриано…

Нела Бонинсеня замълча и лицето й се промени. Сякаш самото споменаване на детето не остави и следа от предишната й дяволитост и добро настроение.

— Вие ли съобщихте на окръжната социална служба за побоищата, които му е нанасял баща му, Ернесто Сотомайор?

— Да, аз съобщих. Беше в средата на 70-те години.

— Ернесто често ли биеше сина си?

— Това е меко казано. Той беше чудовище. Истински палач. — Гласът на старата дама стана глух: — Какво ли не правеше с него: потапяше главата му в тоалетната чиния, налагаше го с каиш, с юмруци, гореше го с цигара по цялото тяло. Веднъж бе накарал детето да стои с вдигнати ръце в продължение на няколко часа. Друг път го бе накарал да ходи босо върху счупени стъкла. Останалото ще ви го спестя.

— Защо го е правел?

— Защото сред хората има голям брой отвратителни същества и садисти и винаги е било така.

— Какъв беше Адриано?

— Той беше тъжно и мило момче и му беше трудно да се концентрира. Често погледът му ставаше отнесен и си личеше, че с мислите си е някъде много далече. Точно това ми подсказа, че нещо не е наред в семейството му. Едва по-късно открих следите от физическо малтретиране по тялото му.

— В крайна сметка той ли ви се довери?

— Да, Адриано ми разказа някои подробности за това, на което го подлагаше баща му. Ернесто го биеше безпричинно. Налагаше му наказания, които можеха да траят часове и повечето време се случваха в трюма на рибарското му корабче.

— И майката се е преструвала, че не вижда това?

Бившата учителка присви очи.

— Майката, ако трябва да… Как ли се казваше тя? О, да, Бианка.

— Тя в крайна сметка е напуснала семейството, така ли?

Нела извади от джоба си носна кърпичка и избърса стъклата на очилата си с тъмна горна част на кръжилата. С бялата си коса и този модел рамки тя приличаше на полковник Сандърс.

— Предполагам, че е биел и нея — каза тихо старата жена.

— Пазете се, че ида! — извика Хорас, като постави на масата табла, на която имаше кенче кока-кола, чайник и два бейгъла, гарнирани със сьомга, лук, каперси и прясно сирене.

Нела покани Маделин да закуси с нея.

— Не са като бейгълите на „Ръс и Дъщери“, но въпреки това са много добри — каза тя, като отхапа от сандвича си.

Младата жена направи същото, после отпи глътка от газираната си напитка, преди да продължи да разпитва:

— Казаха ми, че Адриано е имал брат.

Старата учителка се намръщи.

— Не, не мисля така.

— Имал е, сигурна съм. Казвал се е Рубен. Бил е със седем години по-малък от него.

Нела се замисли за момент.

— Когато Бианка си тръгна, се носеше слух, че е бременна от друг мъж, а не от Ернесто. Какво ли не се говори в малките градчета!

— Вие не повярвахте ли?

— Бианка може да е била бременна, но ако е било така, била е бременна от съпруга си. Тя беше хубава, но нито един мъж в Тибъртън не би рискувал да си спечели за враг такъв умопобъркан човек като Ернесто.

Едно нещо не преставаше да тормози Маделин.

— Защо Бианка е изоставила по-големия си син?

Нела вдигна рамене. Тя отхапа още една хапка от сандвича си, после внезапно си спомни какво бе забравила да попита гостенката си.

— Как научихте за всичко това? Как ме намерихте?

— Благодарение на Исабела Родригес — отговори Маделин.

На учителката й бяха нужни няколко секунди, за да си спомни братовчедката на Адриано.

— О, да, малката Исабела. От време на време идва да ме посещава. Добро момиче е, като вас.

— Външността понякога лъже. Не съм точно добро момиче — каза с усмивка Маделин.

Нела отвърна на усмивката й.

— Напротив.

— А виждали ли сте Адриано след това?

— Не, но често си мислех за него. Надявам се, че е добре. Знаете ли как е?

Маделин се поколеба. Защо да разстройва тази стара дама с ужасната новина?

— Той е добре, не се притеснявайте за него.

— Може да сте добро момиче, но лъжете — каза учителката.

— Права сте, Нела. Заслужавате да знаете истината. Адриано е мъртъв от почти две години.

— Това има връзка с вашето разследване за онзи художник. Иначе нямаше да дойдете да ме видите.

— Честно казано, още не знам.

За да не се разпростира върху смъртта на полицая, тя смени темата:

— В края на живота си Ернесто е бил болен от рак на гърлото. Изглежда, Адриано го е взел при себе си. Според вас възможно ли е това?

Нела се ококори. Зад дебелите стъкла очите й станаха огромни.

— Ако е вярно, това е изненадващо. Бих се учудила, ако Адриано е станал привърженик на християнското милосърдие.

— Какво искате да кажете? — попита Маделин, като й наля чай.

— Ако не я е преживял лично, човек не може да си представи болката, причинена от изтезанията. Мъченията, на които бе подложен Адриано, и тяхната продължителност, всичко това неизбежно нанася травми и има трайни последствия — невъобразимо психично разстройство.

— Какво имате предвид? — попита младата жена.

— Мисля, че в някакъв момент тази натрупана болка и омраза не може да се овладее. По един или друг начин човек в крайна сметка ги насочва към себе си или към другите.

Уклончивите думи на старата учителка подтикнаха Маделин да направи един последен опит:

— Горския цар говори ли ви нещо?

— Не. Това някаква марка градински мебели ли е?

Маделин се изправи, за да се сбогува.

— Благодаря за помощта, Нела.

Беше харесала тази жена. Искаше й се да има такава баба. Преди да си тръгне, тя изрази безпокойството, което не й даваше мира, откакто бе пристигнала:

— Този санитар…

— Хорас ли?

— Да. Той добре ли се отнася с вас? Изглежда малко странен.

— Външността лъже, или поне в този случай. Успокойте се, той е добър човек. Впрочем и неговият живот не е бил лесен.

Сякаш за да подсили думите на Нела, на верандата се разнесе обезпокоително пращене при един по-силен порив на вятъра. Маделин не можа да се въздържи да не погледне към остъкления таван, почти готова да го види как се напуква.

— Казаха ми, че домът ще бъде закрит.

— Да, след три месеца.

— Имате ли план Б?

— Не се тревожете за мен, аз ще се присъединя към съпруга си.

— Мислех, че е починал.

— Да, през 1996 г.

На Маделин не й хареса този обрат на разговора.

— Според мен нямате вид на умираща. Изглеждате добре.

Старицата отхвърли с ръка това илюзорно твърдение и когато младата жена се запъти към дневната, тя й подвикна:

— Не знам какво търсите, но няма да го намерите.

— Вие да не сте ясновидка?

Нела се усмихна и кокетно приглади косата си.

— Обаче ще откриете нещо друго — увери я тя.

Маделин й махна за сбогом и се запъти към пикапа, паркиран под боровете.

Преди да потегли по обратния път, тя отиде пеша до плажа — див, девствен, безкраен. След няколко месеца кранове и бетонобъркачки щяха да дойдат и да съсипят мястото, за да построят хотел, сауна, летище за хеликоптери. Всичко това й се струваше ненормално, вредно, варварско.

По дяволите, ето че говореше като Кутанс.

Маделин се върна при пикапа си и снима за спомен белия пясъчен плаж и дома за стари хора. Може би старицата беше права. Може би бе намерила нещо тук, макар и още да не знаеше какво е то.

Качи се в колата, завъртя контактния ключ и натисна педала на газта, за да се върне на магистралата. Там, докато навърташе километрите, се опита да подреди мислите си. Караше повече от час, когато мобилният й телефон иззвъня. На екрана се появи име — Доминик By.

3

„Навярно всички жители на квартала наричат тази сграда Кубчето на Рубик! Поне така си помисли Кутанс, когато таксито го остави в северната част на Горен Ист Сайд, на ъгъла на 102-ра улица и Медисън Авеню.

Лабораторията „Пелетие енд Стокхаузен“ представляваше многоцветен стъклен куб — пъстра смесица от ярки цветове, които се открояваха на сиво-кафявия фон на околните сгради.

Кой е казал, че американците никога не почиват? Във всеки случай в този късен преди обед в лабораторията не цареше оживление. Гаспар се представи на служителката — елегантна и дългокрака, но с мършава фигура и ъгловато лице, чиито черти сякаш бяха начертани с екер, с белезникава кожа, тъжен и меланхоличен поглед, — напомняща на някои от персонажите в картините на Бернар Бюфе.

Госпожица Желязна тел го отведе до един кабинет на шестия етаж, гледащ към огромния комплекс на болница „Маунт Синай“.

— Моля, влезте, господин Кутанс! — покани го собственикът на лабораторията.

Дуайт Стокхаузен се стягаше да пътува. На пода до един диван „Флорънс Нол“ бяха поставени два платнени куфара с монограмни шарки на „Алзер“, подобна пътна чанта и чифт апрески, подплатени с пухкава кожа.

— Със семейството ми прекарваме Бъдни вечер в Аспен. В хотел „Жером“. Отсядали ли сте там?

В гласа му се долавяше едва прикрито самодоволство. Той пристъпи към Гаспар и му подаде ръка по европейски.

— Напоследък не съм бил там — отвърна драматургът.

Ученият го покани с жест да седне на дивана. Самият той остана Прав около минута, вперил очи в смартфона си, като движеше по екрана му дебелите си пръсти, в сравнение с които апаратът изглеждаше направо миниатюрен.

— Ще бъда на ваше разположение след секунда, колкото да попълня този проклет формуляр за летището.

Гаспар се възползва от тази интерлюдия, за да огледа подробно домакина си. Когато беше дете, майка му понякога се срещаше с мъже като него, които живееха в 16-и арондисман на Париж, Белгравия или Бийкън Хил. Двойната му брадичка и профил а ла Луи XVI бяха в пълна хармония с карираните панталони, блейзъра с десен „Рибена кост“, чорапите „Гамарели“ и мокасините с пискюли.

Най-накрая Бурбонът се реши да остави телефона си и седна срещу него.

— Искахте да говорите с мен за Шон Лоренц, нали?

— Доколкото ми е известно, той е дошъл да ви посети преди една година — на 23 декември 2015 г. Същия ден е починал.

— Спомням си това. Аз лично го приех. Между нас казано, Лоренц беше известен художник, нали?

Стокхаузен посочи стените на огромния си кабинет.

— Както виждате, аз самият съм колекционер — каза той с характерния си надменен тон.

Гаспар наистина разпозна една литография на „Момичето с червения балон“ на Банкси — същата, която вече красеше хиляди дневни или служеше като тапет на десктопа на милиони компютри. Видя и ситопечат на прословутия диамантен череп на Деймиън Хърст, и голяма скулптура от Арман, представляваща счупена цигулка (та Арман някога изваял ли бе нещо друго освен счупени цигулки?). Накратко, само творби, които той ненавиждаше.

— Ако не възразявате, да се върнем на Лоренц.

Хлъзгав като змиорка, Стокхаузен не възнамеряваше да позволи на Кутанс да води срещата.

— Първо, откъде разбрахте за тази история? — попита той.

Гаспар не се хвана на играта му. Щом ученият се беше съгласил да го приеме толкова бързо, значи се тревожеше за своята репутация и тази на лаборатория си.

— Ще спестим време, господин Стокхаузен, ако ми кажете направо и без заобикалки какво точно дойде да иска от вас Шон Лоренц.

— Не мога. Нали знаете, че всичко е поверително.

— Гарантирам ви, че няма да е задълго. Във всеки случай не и когато група полицаи дойде в Лепен да ви закопчее с белезници. Това ще предизвика голяма атракция в хотел „Жером“, повярвайте ми.

Собственикът на лабораторията възмутено попита:

— И за какво ще ме арестуват?

— За съучастие в убийството на дете.

Стокхаузен извика хрипливо:

— Вън оттук! Ще се свържа с моя адвокат.

Вместо да си тръгне, Гаспар се настани по-удобно на твърдия диван.

— Не е задължително да се стига до такива крайности.

— Какво точно искате да знаете?

— Вече ви казах.

Луи XVI не се съпротивлява дълго. Той извади красивата си копринена кърпичка от горното джобче на блейзъра си, за да попие потта от челото си, и се предаде.

— На въпросния 23 декември Шон Лоренц нахлу в кабинета ми крайно развълнуван. Изглеждаше като умопобъркан. Честно казано, ако не беше толкова известен, нямаше да го приема.

— Той носеше найлонова торба, нали?

На лицето на Стокхаузен се изписа погнуса.

— Да, торба за боклук, в която имаше стара тъкана постелка от онези, които се използват за багажниците на колите.

Гаспар кимна утвърдително.

— Тя наистина е била от багажника на един додж.

— Накратко — продължи собственикът на лабораторията, — Лоренц искаше да разбере дали по тази постелка има някакви генетични следи от сина му.

— Технически възможно ли е да се установи това?

Стокхаузен сви рамене — що за нелеп въпрос?

— Разбира се, след като Лоренц беше при нас. Единственото, което трябваше да направим, бе да вземем с памучен тампон малко от слюнката му. Сравнението на ДНК, за което молеше, не е кой знае колко по-сложно от обикновен тест за бащинство, освен че отнема малко повече време.

— Предполагам, че Шон е бързал.

Директорът на лабораторията кимна утвърдително.

— По време на празниците в края на годината винаги има много служители в отпуска. Но всички проблеми се решават, когато сте съгласен да извадите чековата си книжка.

— В конкретния случай каква беше стойността на чека?

— В този случай беше нещо по-добро от чек.

Стокхаузен се изправи и се насочи към картината на Банкси, зад която беше скрит малък сейф със система за разпознаване на пръстови отпечатъци. Ученият отвори стоманения шкаф и извади малка картина с тъмна дървена рамка. На рисунката, носеща подписа на Шон Лоренц, бяха изобразени нюйоркските небостъргачи.

Гаспар си представи сцената и му се догади — дебелият Стокхаузен изкопчва от агонизиращия от скръб Лоренц една последна картина като заплащане за един прост генетичен анализ.

Луи XVI нямаше вид, че си дава сметка за своята низост.

— Мисля, че няма да сгреша, ако кажа, че това е последната творба на художника! — възкликна той, доволен от своята остроумна забележка.

Кутанс потисна желанието си да счупи рамката, да скъса на парчета рисунката, да излезе на терасата и да хвърли към небето малките хартиени късчета, както се разпръсква пепелта на покойник. Това щеше да бъде ефектно, но нямаше да го приближи към целта на търсенето му. Той запази спокойствие и продължи разговора:

— Значи Лоренц ви е нарисувал тази картина, за да се съгласите да ускорите анализа…

— Гарантирах му, че ще получи резултатите сутринта на 26 декември. Беше сложно, но изпълнимо.

— И е трябвало да дойде отново след три дни?

— Но той така и не дойде да получи резултатите си, защото междувременно е умрял — добави Стокхаузен и замълча за миг. — Резултатите пристигнаха по график, но останаха да чакат в нашите компютри. Нямаше съдебно нареждане и никой не се появи за тях. Имаме софтуерна програма, която автоматично изпрати три напомняния, а след това забравих за случая.

— За смъртта на Лоренц са писали всички вестници. Това не ви ли накара да реагирате?

— Не виждам каква е връзката. Той е умрял от сърдечен удар насред улицата.

По този въпрос Стокхаузен беше прав.

— Всяка година — продължи той — в началото на есента моят екип извършва архивиране на нашите файлове. Едва тогава научих резултатите.

— И какво показаха те? — попита нетърпеливо Гаспар.

— Тестът за бащинство беше положителен.

— И по-конкретно?

— По-конкретно, въпреки че постелката е била почистена, не беше трудно да открием по нея следи от кръвта на сина на Шон Лоренц.

— Предупредихте ли полицията?

— Както ви казах, открих това миналия септември! Потърсих в интернет и видях, че детето е мъртво, убито от някаква луда. Какво щеше да промени моето обаждане в полицията?

— Нищо — призна Кутанс и стана от дивана.

Стокхаузен настоя да го изпрати до асансьора.

— На кого е принадлежала тази постелка за багажник? — поинтересува се той.

— Не мислите ли, че е малко късно да се безпокоите за това?

Управителят на лабораторията настоя:

— Превозното средство на Беатрис Муньос ли е било? Тя е убила и други деца, нали?

Гаспар осъзна, че той крие нещо от него.

— По дяволите! Какво премълчавате, Стокхаузен?

Кабината на асансьора пристигна и вратите се отвориха, но Кутанс не сваляше очи от учения. Мъжът дишаше учестено, сякаш току-що бе пресякъл на бегом Манхатън.

— На онази постелка са намерени следи от кръв от сина на Лоренц, но не само от него… Имало е и други следи — кръв, слюнка от други хора.

— На деца?

— Невъзможно е да се каже.

— Какво е вашето обяснение?

— Не знам! Аз не съм нито полицай, нито съдебномедицински експерт. Може да са хиляда неща — следи от контакт…

— А вие как смятате?

Стокхаузен изпъшка:

— Смятам, че в багажника на този автомобил са превозвани и други тела.

4

Маделин прие разговора, докато шофираше.

— Слушам те, Доминик.

— Направих това, което поиска, Мади, разрових се в случая на Сотомайор и открих нещо много странно.

Макар и в отпуска, Доминик By говореше с характерния тон на ликуващ ловец.

— За брата ли?

— Да, за Рубен. Няколко седмици преди смъртта си той отишъл в полицейското управление в Гейнсвил, за да съобщи за изчезването на собствената си майка.

— Бианка Сотомайор?

— Точно така. Родена през 1946 г., шейсет и пет годишна по време на събитията. Току-що се била пенсионирала. Преди това е работила в различни болници, първо в Масачусетс, после в Торонто, Мичиган и Орландо.

— Имала ли е съпруг? Приятел?

— Омъжвала се е само веднъж за Ернесто Сотомайор, бащата на Адриано и Рубен. След това е живяла с канадски лекар и търговец на автомобили в Орландо, който е починал през 2010 г. По време на изчезването й се е срещала с млад, четирийсет и четири годишен мъж, който е държал спа център в региона. Напоследък, изглежда, се котират старите жени.

— Изчезването й било ли е разследвано?

— Да, но не е довело до нищо. Досието е празно. Никакви предварителни признаци, никакви улики, никакви следи. Бианка Сотомайор сякаш се е изпарила.

— И съдията в крайна сметка я е обявил за мъртва?

— Да, през ноември 2015 г.

„Именно затова процедурата за наследството на Адриано се е проточила толкова дълго“, помисли си тя.

— Свърших своята част от работата, Мади. Сега ми кажи защо толкова те интересува този случай.

— Ще ти се обадя по-късно — обеща тя и затвори, без да му даде време да я засипе с въпроси.

Бедна след това позвъни на Исабела, но попадна на гласовата й поща. Тогава реши да се свърже с Гаспар.

— Къде сте, Кутанс? В Манхатън?

— Че къде да бъда? Да се пека на слънце в Папеете или Бора Бора ли? Току-що бях при Стокхаузен. Попаднах на следа. Можете ли да си представите…

— По-късно — прекъсна го тя. — Ще мина да ви взема. Наех кола, в момента пътувам по Южната щатска магистрала в района на Хемпстед. Връщам се от Хамптънс. Много дълга история. Ще ви я разкажа.

— Аз също имам много неща за разказване.

— Ще ми ги кажете по-късно, остава ми един час път. Междувременно бих искала да ми направите една услуга.

Гласът на Маделин — ясен и решителен — подсказа на Гаспар, че сега тя не е в същото настроение, както предната вечер.

— Слушам ви.

— През две улици от хотела, на Томас Стрийт, има магазин за професионални инструменти, наречен „Хогарт Хардуеър“. Вие…

— Какво да направя там?

— Оставете ме да се изкажа, де! Имате ли лист и химикалка? Запишете си какво да купите: две електрически фенерчета, флуоресцентни лампи, кози крак от закалена стомана, клещи…

— И къде ще отидем с тези неща?

— Това вие ще ми кажете. Направете точно каквото ви казвам. Чувате ли ме, Кутанс?

Явно Маделин бе открила нещо, което я бе накарало да отхвърли предишните си съмнения относно обосноваността на това разследване. Нещо, което той не би могъл да открие сам.

Гаспар си каза, че ненапразно е отишъл да я потърси в Мадрид.

20. Любимият син

Черното само по себе си е цвят, който съдържа и поглъща всички останали цветове.

Анри Матис

1

Те бяха напуснали Ню Йорк в ранния следобед, поемайки по пътя на изток в най-натоварения трафик. Първите сто километра до Ню Хейвън бяха кошмарни. Претоварена магистрала, осеяна с голям брой пътни възли. Градски ад, който се простираше до безкрая. Агонизиращ район, разяждан от бетонни метастази, задушен от изгорели газове и фини прахови частици.

Маделин и Гаспар се възползваха от пътуването, за да съберат парчетата на мрачния пъзел. Историята на едно опропастено детство, на насилие, което в крайна сметка бе породило десетократно по-голямо насилие, на ежедневна жестокост, която години по-късно бе породила убийствена лудост. Историята на бомба със закъснител. Историята на малко момче, което родителите — всеки по свой начин — бяха превърнали в чудовище.

Маделин усили парното. Навън вече се стъмваше. Денят беше изтекъл, без да забележи, увлечена от зачестилите разкрития. Те изплуваха от сенките на цели партиди. Вече се бе сблъсквала с този феномен при някои от предишните си случаи. Настъпил бе най-вълнуващият момент от разследването — реваншът на истината, когато, след като са били скривани прекадено дълго, някои доказателства изплуваха на повърхността с опустошителна сила. Мъглата в главата й започваше да се разсейва и картината, която се очертаваше, я ужасяваше.

Винаги е трудно да се установи първопричината за една трагедия, да се определи точният момент, когато се преобръща един живот. При все това от няколко часа Маделин беше сигурна, че трагедията е започнала през лятото на 1976 г. в малкото рибарско пристанище Тибъртън в Масачусетс, към което пътуваха сега.

През онова лято медицинската сестра от местната клиника Бианка Сотомайор научила, че носи второ дете. В мига, в който видяла резултатите от кръвния си тест, тя взела радикално решение. Уморена да понася ежедневните обиди и побои от страна на съпруга си Ернесто, тя взела спестяванията си и незабавно напуснала дома си, за да започне нов живот в Канада.

По това време по-големият й син Адриано още не бил навършил шест години. Останало само с баща си, момчето станало единственият потърпевш на неговата бруталност. То било подлагано на постоянен побой и унижения, извършвани понякога с невъобразима жестокост. Изминали още две дълги години, преди учителката му Нела Бонинсеня да съобщи за действията на бащата и да освободи детето от неговите страдания.

Животът на момчето се подобрил. Далеч от баща си, Адриано имал късмета да бъде настанен в грижовно приемно семейство, което дори му позволявало да поддържа връзка с братовчедка си Исабела. В Харлем той имал нормално юношество и се сприятелил с младия Шон Лоренц — талантлив художник на графити, и неуравновесената Беатрис Муньос — дъщеря на чилийски емигранти, която поради своята външност, също като него, била преживяла трудно детство, изпълнено с презрение и унижения.

Тримата сформирали „Майсторите“ — група на графитисти, които покривали с ярките си рисунки вагоните в метрото и стените на Манхатън. Адриано не бил много прилежен ученик. Той бързо напуснал училище и след малко бурна младост в крайна сметка започнал работа в полицията, където без особени сътресения напреднал в службата. Привидно той водел порядъчен живот. Но кой можел да каже какво се случвало в главата му?

На този етап фрагментите на пъзела ставаха по-хипотетични. Маделин знаеше, че оттук нататък трябва да се основава на впечатления и вероятности, подкрепени от малкото, но значителни открития, които бяха направили в Ню Йорк. Въпреки това общата картина, която се очертаваше, беше невероятно логична.

Младата жена беше сигурна в едно — сенките от детството на Сотомайор не били изчезнали напълно. Те се появили отново в началото на 2010 г., когато Адриано попаднал на следите на по- малкия си брат, Рубен — преподавател в университета в Гейнсвил. Дали преди това двамата братя са знаели за съществуването си? Дали са общували? На този етап Маделин не знаеше това, обаче бе сигурна, че по онова време Адриано бил измъчван от жажда за отмъщение, която прераснала в смъртоносна лудост. Той открил майка си във Флорида. Отначало несъмнено мислел да я убие, но после решил, че смъртта е прекалено слабо наказание за онова, което му е причинила.

Маделин не беше психиатър, но смяташе, че е намерила обяснение за поведението на Адриано — гневът, който е изпитвал, е бил насочен не толкова към баща му, колкото към майка му. Майката, която го е изоставила. Обичната му майка, която е напуснала бойното поле, където са се сражавали заедно. Боготворената някога майка, която е предпочела да избяга с детето, което е носела в утробата си.

И точно върху нея се бе съсредоточила цялата му омраза. Маделин можеше да си представи огромния шок от това предателство, който е изпитало малкото момче. В сравнение с него, дори побоите на баща му са му се стрували маловажни. Подсъзнателно детето сигурно бе пренаписало историята — мъжете са жестоки по природа, но майките трябва да защитават децата си. Обаче неговата майка бе избягала, за да защити другото си дете. Предателство, за което е трябвало да плати скъпо.

Този сценарий изглеждаше безумен, но беше единственото разумно обяснение, което младата жена бе намерила за връзката между житейския път на Адриано и почерка на престъпленията на Горския цар. Адриано бе отвлякъл Бианка, беше я затворил някъде и несъмнено седмици наред й беше разказвал как ще убие любимия й син Рубен, като го пребие до смърт. Известно време той се бе наслаждавал на това психическо изтезание, а след това бе преминал към действие — Рубен беше мъртъв.

Обаче Бианка не беше се отървала толкова леко. Адриано бе измислил как да извършва до безкрай същото престъпление, за да я застави да преживява стотици пъти смъртта на неговия брат, да я накара да страда, като й наложи едно рафинирано наказание, което сигурно дълго бе обмислял.

През февруари 2012 г. той бе отвлякъл от детската градина в Шелтън малкия Мейсън Мелвил и го бе отвел при майка си. Затворената Бианка е нямала друг избор, освен да се грижи усърдно за детето. Тя навярно го е гледала с двойно по-голяма всеотдайност, за да се опита да смекчи травмата на двегодишното момченце, отделено брутално от родителите си, за да живее в някаква тъмна изба с непозната жена. Бианка със сигурност се бе привързала към него. Обаче в средата на пролетта Горския цар бе взел без предупреждение детето от майка си и го бе убил — вероятно пред очите й, а после бе захвърлил тялото му край езерото. През следващите две години Адриано три пъти бе извършил същото злодеяние с Калеб Кофин, Томас Щурм и Даниъл Ръсел.

Маделин вече нямаше никакви съмнения относно самоличността на Горския цар. Убиецът беше Адриано, но противно на общоприетото схващане, истинските му жертви не бяха децата. Колкото и да беше трудно да се признае, клетите деца бяха само косвени щети, средство за причиняване на безкрайни мъки на неговата единствена жертва — собствената му майка.

2

Близо до Мистик трафикът най-накрая се урегулира. Пикапът продължи покрай крайбрежието на изток, след това пое през щата Роуд Айлънд към Провидънс. Слушайки радио, човек не можеше да забрави, че до Бъдни вечер оставаха само няколко часа. От Дийн Мартин до Нат Кинг Коул, всички поп певци сякаш се бяха уговорили да внесат повече задушевност във вечерния ефир. Тъкмо свършваше „Бялата Коледа“ в изпълнение на Луис Армстронг и Синатра вече запяваше „Джингъл Белс“.

Мислите на Гаспар не се различаваха много от тези на Маделин. В съзнанието му изникна древногръцкият мит за наказанието, наложено от Зевс на Прометей, задето откраднал свещения огън от боговете: той бил прикован към една скала и всеки ден долитал орел, за да кълве черния му дроб, който заздравял през нощта, и мъчението се подновявало на следващия ден. Едно безкрайно страдание! Възмездие, което не се различаваше много от това, което Адриано бе наложил на своята майка — многократното убийство на любимия й син.

Кутанс се замисли за огромната омраза, която трябва да се е била насъбрала в душата на Сотомайор, за да стигне той до такова безумие, и за злата участ на всички, озовали се случайно на пътя му.

През декември 2014 г. по някакъв странен каприз на съдба та неговата смъртоносна лудост се сблъскала с две други съдби. Тримата „Майстори“ случайно се срещнали отново. Обаче ярките цветове от 90-те години на миналия век били заменени с тези на кръвта и мрака.

Беатрис Муньос, с която Адриано бил продължил да поддържа контакт от време на време, била подвластна на собствените си демони. Колкото и парадоксално и угнетяващо да изглеждаше, можеше да се каже, че Беатрис била негова посестрима по страдание. Страдание, което породило друго страдание. Тя изпитвала същата изпепеляваща омраза, караща човек да причини най-големите злини на хората, които най-много е обичал. Но между тези две погубени души имало огромна разлика — в своето безумие Беатрис не прекрачила чертата. Тя измъчвала физически и психически Пенелопе Лоренц, но не отнела живота на Джулиан.

Когато решила да върне детето на родителите му, Беатрис се свързала с Адриано, когото смятала за честен полицай, за да го помоли да бъде посредник. Определила му среща при Нютаун Крийк, поверила му детето да го предаде на баща му и отишла да се хвърли под влака.

Ето при какви невероятни обстоятелства синът на Шон се озовал в багажника на колата на Горския цар. Случайност, която му спестила необходимостта да отвлича друго дете. Той завел Джулиан в скривалището, където според вече установения обичай го поверил на Бианка.

Минали седмици. Верен на досегашния си начин на действие, Сотомайор планирал да убие Джулиан в края на февруари или началото на март. Само че на 14 февруари 2015 г. Горския цар нелепо бил намушкан до смърт пред къщата си от някакъв дребен дилър на наркотици.

Гаспар примигна и се върна към реалността. Това бе поредицата от събития, които двамата с Маделин бяха успели да възстановят, попълвайки празнините с редица предположения. Може би грешаха, но дори и да бяха прави, оставаха два въпроса без отговор. Къде Горския цар бе държал затворени своята майка и жертвите си? И най-важното, имаше ли дори и най-малката вероятност Джулиан и Бианка все още да са живи почти две години след смъртта на техния тъмничар?

Отговорът на втория въпрос беше — вероятно не. Що се отнася до мястото, където са били държани, те смятаха, че са го намерили. В Ню Йорк няколко часа по-рано Кутанс бе изпълнил инструкциите на Маделин, която вярваше на интуицията си, и бе позвънил на съпруга на Исабела. Андре беше потвърдил, че процедурата по получаването на имуществото на Адриано се е проточила поради правни усложнения във връзка с изчезването на Бианка. Въпросът бил решен едва след като съдията, отговарящ за разследването, подписал смъртния акт на лелята на Исабела.

— Андре, освен къщата наследихте ли други недвижими имоти? Земя? Вила? Хижа?

— Старата фамилна къща на Сотомайор в Тибъртън.

— Ходили ли сте там наскоро?

— Никога не сме ходили! Исабела мрази онзи пуст район, а самата къща направо й вдъхва страх! Виждал съм нейни снимки — мястото прилича по-скоро на Амитивил, отколкото на Мартас Винярд.

— Кой живее там сега?

— Никой. От една година се опитваме да я продадем, но няма наплив от купувачи, а и агентът по недвижими имоти не е много кадърен.

Гаспар бе записал адреса. Когато бе предал на Маделин разговора си с Андре, тя бе отбелязала, че не е логично старият Ернесто да не се е опитал да се отърве от тази барака, когато се е разболял от рак и е отишъл да живее при сина си в Ню Йорк. Предположението, че именно тази къща е скривалището на Адриано, ставаше все по-правдоподобно. Разбира се, не беше никак лесно човек да работи в Ню Йорк и да осигурява провизии на държаните в плен, но беше осъществимо.

Сърцето на драматурга се беше разтуптяло и кръвта бе запулсирала в слепоочията му.

— Не се увличайте, Кутанс. Единственото, което можем да открием, са два трупа — бе охладила ентусиазма му Маделин, преди да поемат на път.

3

След повече от четири часа пътуване вече се движеха по околовръстното шосе на Бостън. Малко след Бърлингтън спряха да заредят гориво на една бензиностанция. Гаспар веднага се зае със задачата, но превързаните ръце го затрудняваха да държи пистолета за зареждане.

— По-добре идете за кафе — каза Маделин, като взе пистолета от ръцете му.

Той се предаде и се отправи към топлия уют на бензиностанцията. Пусна няколко монети в автомата за напитки. Две дълги кафета без захар. Беше почти осем часът вечерта. В някои семейства празнуването на Бъдни вечер вече бе започнало. От тонколоните се лееха коледни песни от Великата американска песнопойка. Гаспар разпозна „Старите детски влакчета“ в изпълнение на Роджър Милър. Баща му обичаше да свири на китара нейната френска версия „Малкото момче“, популяризирана от Греъм Олрайт. Макар и възрастен, той още пазеше ярки спомени от първите си Коледи. Най-щастливите си мигове бе прекарал в двустайния апартамент на баща си — само 37 кв. м, намиращ се на площад „Пол Лафарг“ в Еври. Още се виждаше как вечерта на 24 декември поставяше под елхата бисквити и чаша горещ чай в очакване на Дядо Коледа. Спомняше си коледните подаръци, с които си играеше с баща си: Големия Джим, детското влакче с релси, Вълшебното дърво, Лакомите хипопотами…

Обикновено избягваше този спомен, защото го разплакваше. Тази вечер обаче го прие с удоволствие като един красив момент, за който си мислеше с благодарност. И това промени всичко.

— Студено е — оплака се Маделин, като седна до него на един от нестабилните столове край високата пластмасова масичка.

Тя реши да изпие кафето си на един дъх, но то се оказа прекалено горещо, така че го изплю обратно в чашата.

— По дяволите, Кутанс, да ме убиете ли искате? Дори с едно кафе ли не можете да се справите?

Маделин Грийн в цялото й великолепие. Гаспар невъзмутимо стана от стола си и отиде да й донесе ново кафе. И дума не можеше да става да се скара с нея и да наруши хода на разследването.

Докато чакаше, младата жена погледна телефона си. Вниманието й привлече есемесът от Доминик By: „Подарък за теб, ако си сама на Бъдни вечер. Весела Коледа!“ Лаконичният есемес бе придружен от обемен прикачен файл. Тя кликна върху него, за да го отвори. By бе успял да получи извлечение от банковата сметка на Адриано. То представляваше истинска златна мина.

— Откъде се взе така внезапно това радостно изражение? — попита Гаспар, като й подаде чашата кафе, която й носеше.

— Хвърлете един поглед на този документ — отвърна тя, като му препрати PDF файла на неговата електронна поща. — Това са разходите на Сотомайор. Първо ще ги разгледаме подробно и после ще говорим. Търсете повторения.

Маделин сложи новата си чаша кафе на масата до смартфона си.

В продължение на половин час очите й не се отделиха от екрана на телефона. Навела глава, тя съсредоточено преглеждаше десетките страници на извлечението, като си водеше бележки на една книжна салфетка. Гаспар правеше абсолютно същото. Двамата приличаха на хазартни маниаци пред игралните автомати в някое казино на Лае Вегас.

Справката обхващаше разходите, извършени от Сотомайор през последните три години от живота му. Чрез това извлечение те сякаш ги гледаха през окуляра на камера за видеонаблюдение. То разкриваше неговите навици: ресторанта, в който е обичал да яде суши на обяд, паркингите, където е паркирал колата си, таксите за магистралите, по които е пътувал, имената на лекарите, които е посещавал, дори малките разточителства, които понякога си е позволявал — чифт обувки „Едуард Грийн“ за 1400 долара, кашмирен шал „Бърбъри“ за 600 долара.

Накрая Кутанс разочаровано вдигна глава.

— Не виждам нищо, което пряко да свързва Адриано с Тибъртън, няма регулярни пътувания дотам, няма сметки за вода или електричество, няма сметки и от магазини в района.

— Това не значи кой знае какво. Един полицай може да прикрие финансовите си операции, като прибягва към двойно счетоводство или плащане в брой. Обаче някои регулярни разходи са обезпокоителни.

Четири магазина наистина се появяваха често. На първо място „Хоум Депо“ и „Лоус Хоум Импрувмънт“ — двете най-големи търговски вериги за строителни и ремонтни материали и инструменти в страната. Сметките бяха големи, което предполагаше значителни ремонтни дейности, като звукоизолация и монтаж на вентилационна система, които си принуден да направиш, ако искаш да държиш някого затворен дълго време.

Третата компания не беше толкова известна и трябваше да я потърсят в интернет. „Лиоф Фуудс“ се оказа интернет магазин, специализиран в продажбата на лиофилизирана храна. На неговия сайт можеха да се намерят куп продоволствени пакети за оцеляване. Те включваха консерви със сардини, енергийни блокчета, сушено говеждо и дълготрайни лиофилизирани ястия. От услугите на компанията се ползваха туристи или моряци, но и всички граждани — все по-многобройни, — които се страхуваха от предстоящия край на света и трупаха запаси от храна.

Освен това плащанията показваха, че Сотомайор е бил редовен клиент на сайта walgreens.com — една от водещите американски аптечни вериги. Разбира се, на този сайт можеше да се намери почти всичко, но най-вече всички тоалетни принадлежности, необходими за бебета и малки деца.

Маделин допи изстиналото си кафе и се обърна към Гаспар. Личеше си, че той мисли за същото като нея. И двамата таяха в сърцата си една безумна надежда. Представяха си следната картина — Бианка Сотомайор, вече уморена старица, затворена от години в някаква звукоизолирана изба. Пленница на собствения си син, за чиято смърт сигурно подозираше. Жена, която повече от две години се грижеше за дете, като се лишаваше от всичко, пестейки храна, вода, светлина, и се надяваше, че рано или късно някой ще дойде да ги освободи.

— Хайде, Кутанс, тръгваме.

4

Последните километри им се сториха най-дълги. Пътят към Тибъртън беше доста криволичещ. Малко преди Салем трябваше за кратко да излязат на Магистрала I, преди да поемат по едно леко стръмно шосе, което заобикаляше гора, носеща според джипиеса странното име Блексийди Уудс, и след това да се спуснат към океанското крайбрежие.

Гаспар поглеждаше крадешком Маделин. Тя бе напълно променена — очите й блестяха, миглите й потрепваха, лицето й изразяваше непреклонна решителност също като на снимката й, която бе видял в статията на списание „Ню Йорк Таймс“. Дори тялото й бе приведено напред, сякаш бързаше да влезе в бой.

След петчасово шофиране пристигнаха в Тибъртън. Очевидно окръгът пестеше от улично осветление и коледна украса — улиците бяха тъмни, обществените сгради, както и пристанището, също тънеха в мрак. Мястото им се видя още по-неприветливо отколкото на снимките в туристическите пътеводители, които бяха прегледали в интернет. Тибъртън беше градче с няколко хиляди жители, бивш център за морски риболов, който през десетилетията бавно бе западнал, засенчен от известния си съсед Глостър, който се бе утвърдил като Меката на атлантическия червен тон. Оттогава градът безуспешно се мъчеше да намери своето място между риболова и туризма.

Следвайки указанията на джипиеса, те напуснаха крайбрежната зона, за да се включат в мрежата от криволичещи асфалтирани шосета, водещи към вътрешността, и поеха по тесен път, заобиколен от храсталаци. След един километър фаровете осветиха табела с надпис „Продава се“. Под надписа бяха посочени името на агенцията за недвижими имоти — „Харбър Саут Риъл Естейт“, и телефонният й номер.

Маделин и Гаспар слязоха от колата, като оставиха фаровете включени. Те нямаха никакви оръжия, но извадиха от багажника фенерчетата и лостовете, купени от Кутанс в Манхатън.

Навън беше все така мразовито. Силният вятър, който идваше от Атлантическия океан, ги шибаше в лицата, като на всичко отгоре в Тибъртън даже морският въздух миришеше лошо.

Като вървяха един до друг, двамата се приближиха до сградата. Домът на семейство Сотомайор беше малка едноетажна колониална къща с централен комин. Дори в миналото да е била красива, тя отдавна беше придобила зловещ вид — мрачна постройка, заобиколена от къпини и избуяли плевели, с рушащи се колони от двете страни на входната врата. Гаспар и Маделин с мъка си проправиха път през бодливата растителност. В нощния мрак облицованата с чамови дъски фасада изглеждаше така, сякаш бе боядисана с катран.

Изобщо не им се наложи да използват козия крак, защото входната врата беше открехната. Съдейки по изметнатото от влагата дърво, тя отдавна беше разбита. Като си светеха с фенерчетата, те влязоха в къщата. Тя беше наполовина празна, тънеща в разруха от години, несъмнено вследствие на многократните посещения на местните клошари. Кухнята беше направо опустошена. Дървеният кухненски плот бе изчезнал, вратите на шкафовете бяха изтръгнати от пантите. В хола нямаше нищо друго освен един изтърбушен диван и счупена маса. На пода се търкаляха десетки празни бутилки от бира, презервативи и спринцовки. Виждаше се дори оградена с камъни студена пепел, показваща, че насред помещението е пален огън. Скитниците се бяха събирали тук, за да правят секс, да пият и да се дрогират на светлината на пламъците. Обаче нямаше никакви признаци, че на това място са държани затворници.

В другите стаи на приземния етаж имаше само прах, мухъл и подове с изметнати дъски, които попиваха водата като гъба. В задната част на къщата имаше веранда, която гледаше към малко дворче, където още стояха два полуизгнили дървени градински стола. Маделин изруга тихо, когато видя нещо като голям гараж или корабен док с къс и силно скосен заден скат на покрива. Следвана по петите от Гаспар, тя прекоси градината и се втурна в постройката, която също се оказа празна.

Те се върнаха в къщата. Под стълбището една наполовина скрита врата водеше до други стълби, които се спускаха не до мазе, а по-скоро до голямо сутеренно помещение, където имаше само покрита с паяжини маса за пинг-понг. В дъното на стаята имаше друга врата, която поддаде на втория удар с рамо. Зад нея беше същинското мазе, където очевидно никой не бе стъпвал от години.

За свое успокоение Гаспар и Маделин се качиха на първия етаж, където някога се бяха помещавали спалните и баните. И тук не бе останало много. Изключение правеше детската стая, в която Адриано бе живял до осемгодишна възраст.

На светлината на фенерчето си Кутанс огледа помещението, пазещо призраци от миналото — матрак, съборени етажерки, ламинирани филмови афиши, които гниеха на пода. Същите като онези, които някога и той бе закачал с кабърчета по стените на стаята си и които бяха вълнували детското му въображение: „Челюсти“, „Роки“, „Междузвездни войни“. Имаше само една разлика между неговия и този пантеон — тук вместо футболиста Мишел Платини от „Нанси“ героят бе аржентинският боксьор Карлос Монзон.

Гаспар освети вътрешната страна на вратата и различи старите чертички с молив, отбелязващи порастването на детето, които са толкова важни, когато си малък. Той потръпна. Нещо не се връзваше. Защо, след като му бяха отнели Адриано, Ернесто бе запазил непокътната стаята на сина си?

Той клекна. На пода лежаха рамкирани снимки, покрити с дебел слой прах. Кутанс избърса с ръка стъклата, за да премахне мръсотията, и видя избелели фотографии от 80-те години, които днес децата се опитваха да възстановят чрез филтрите на инстаграм. Типични снимки от живота на едно американско семейство: грубоватото и гордо лице на Ернесто, пищната фигура на красивата Бианка — Моника Белучи от Тибъртън. Личицето на Адриано, опитващ се да духне петте свещи на тортата си, с усмивка по молба на фотографа, но вече с леко отнесения поглед, за който бе говорила учителката му. Кутанс избърса стъклото на друга снимка. Четвъртата фотография направо го изуми — Ернесто и неговият пораснал син. Тя несъмнено бе направена по време на церемонията за встъпването на Адриано в редиците на нюйоркската полиция. Бащата гордо бе прегърнал през рамо сина си.

Излизаше, че Адриано се е виждал с баща си, когато е бил осемнайсет-двайсетгодишен, много преди той да се разболее. Това беше неразбираемо или по-скоро имаше някаква, макар и изкривена логика — щом като вече не бе способен да му нанася побои, Ернесто бе престанал да бъде заплаха за сина си и той го бе допуснал отново до себе си. За пореден път Кутанс и Маделин бяха удивени, че Адриано бе насочил омразата си само към майка си. Това беше несправедливо, шокиращо, безсмислено. Но след едно определено ниво на ужас и жестокост интуицията и здравият разум вече не помагаха за разгадаване на човешкото поведение.

21. Бианка

Казвам се Бианка Сотомайор.

Аз съм на седемдесет години и през последните пет години живея в ада.

Повярвайте ми, истинската същност на ада не са страданията, на които ви подлагат. Страданието е нещо естествено, присъщо на съществуването. От раждането си човек прави само това — страда с причина и без причина. Истинската същност на ада, освен жестокостта на страданията, е, че не можеш да ги прекратиш, защото дори нямаш властта да отнемеш собствения си живот.

Няма да ви задържам дълго, няма да се опитам да ви убеждавам в каквото и да било. Първо, защото вашето мнение не ме интересува, а и освен това не можете да направите нищо за мен или срещу мен. Вие ще предпочетете да слушате половинчатите и откъслечни спомени на онези, които ще се закълнат с ръка на сърцето, че Адриано е бил кротко и обичливо момче, а ние, родителите му, сме били чудовища.

За мен единствената истина е следната: искрено се опитах да обичам безрезервно сина си, но така и не се получи, дори през първите години. Характерът на детето си проличава много рано. Още на четири-петгодишна възраст Адриано вече ме плашеше. Не толкова с това, че беше буен, неконтролируем и сприхав, а преди всичко защото беше потаен и притворен. Никой нямаше власт над него, нито аз, опитвайки се да му въздействам с любов, нито баща му, който прибягваше до насилие. Адриано не просто искаше твоята привързаност, той се стремеше да те подчини, без да ти дава нищо в замяна. Той искаше да те пороби и нищо не можеше да го накара да се откаже: нито моите увещания, нито побоите с колан от страна на баща му, който биеше него, за да го укроти, а мен, за да ме накаже, че съм родила такова калпаво дете. Дори когато Адриано страдаше, погледът му ме смразяваше с жестокостта и демоничната ярост, която съзирах в него. Вие, разбира се, ще си помислите, че всичко това е съществувало само в моето въображение. Може и да е било така, но беше непоносимо. Ето защо избягах при първата отворила се възможност.

Отворих нова страница. Наистина. Човек има само един живот, а аз не исках да прекарам моя в постоянно унижение. Какъв е смисълът на един живот, състоящ се само от куп задължения, които те отвращават? Не исках да прекарам дните си в някакво малко, смърдящо на риба градче, брачният ми живот да е сведен до понасянето на постоянни побои, задоволяването на нагона на мъжа ми и робуването на моя ненормален син.

Аз не просто продължих живота си другаде, а наистина започнах нов живот с друг съпруг, друго дете, на което не казах нищо за брат му, в друга страна, с други приятели, в друга професионална среда. Изгорих и отхвърлих всичко от предишния си живот без никакво съжаление.

Бих могла да ви наговоря куп неща от тези, които се пишат в книгите — за майчиния инстинкт и угризенията, които съм изпитвала. Бих могла да ви кажа, че сърцето ми се е свивало на всеки рожден ден на Адриано, но няма да е истина.

Никога не се опитах да разбера какъв е станал. Никога не написах името му в гугъл, даже методично прекъснах връзка с всички, които биха могли да ми дадат някаква информация за него. Бях напуснала живота му и той беше напуснал моя до онази събота през януари, когато някой позвъни на вратата ми. Беше краят на един хубав ден. Слънцето пръскаше последните си лъчи. Зад вратата с противокомарна мрежа, с гръб към слънцето, стоеше полицай в тъмносиня униформа.

— Здравей, мамо — каза той, щом отворих вратата.

Не бях го виждала повече от трийсет години, но изобщо не беше се променил. В очите му блестяха същите гибелни пламъчета, но след всички тези години те се бяха превърнали в опустошителен пожар.

В този момент си помислих, че е дошъл да ме убие, но дори не си представях, че ми е подготвил нещо много по-лошо.

Нулевият километър

Всичко написано, нарисувано, гравирано, изваяно, построено или изобретено от хората служи за една-единствена цел — да се измъкнат от ада.

Антонен Арт

1

Разстроена, Маделин се мъчеше да не се поддаде на отчаянието. Гаспар гледаше като нокаутиран боксьор.

Бяха напуснали къщата, след като я бяха претърсили из основи, без да намерят нищо. Объркани и капнали от умора, те се бяха върнали в Тибъртън и бяха спрели на пристанището. Заради смразяващия студ бързо се бяха отказали от намерението да се поразтъпчат на кея и се бяха скрили в единствения ресторант, който все още бе отворен в единайсет часа на Бъдни вечер. В „Старият рибар“, където имаше десетина души — очевидно редовни клиенти, предлагаха риба с пържени картофки и мидена супа, както и тъмна силна бира.

— Какво повече можем да направим? — попита Гаспар.

Маделин не му обърна внимание. Седейки пред чиния с гъста мидена супа, която още не бе докоснала, тя отново изучаваше извлечението от банковата сметка на Сотомайор. В продължение на четвърт час не откъсна очи от колоните с цифри, преди да признае, че не намира нищо, което вече да не знае. Не че мозъкът й отказваше да обработва информацията, просто не бе останала никаква информация за обработване, нямаше никаква следа за проследяване, никакви евентуални хипотези.

Надеждата не бе траяла и час, но все пак бе съществувала. Сега, като прехвърляше наум грешките си, Маделин се упрекна, че не е вярвала достатъчно на тази история.

— Ако бях там, когато Шон е идвал да се срещне с мен в Ню Йорк, нещата щяха да са различни. Щяхме да сме спечелили една година. Представяте ли си, една година!

Зад чинията си със стриди, Гаспар внезапно се почувства виновен и се опита да я утеши:

— Това нямаше да промени нищо.

— Напротив, щеше да промени!

Тя изглеждаше напълно съсипана. Кутанс помълча известно време, после събра кураж да й признае:

— Грешите, Маделин, нищо нямаше да се промени, защото Шон Лоренц не е търсил вас в Ню Йорк.

Младата жена го погледна неразбиращо.

— Лоренц не е знаел за съществуването ви — каза той.

Маделин се намръщи. Тя съвсем се бе объркала.

— Но вие самият ми показахте онази статия за мен, която той е пазел в чекмеджето на бюрото си.

Гаспар скръсти ръце и спокойно каза:

— Аз свалих тази статия от интернет предния ден и подчертах отделните пасажи.

След дълга пауза, през която събираше мислите си, младата жена прошепна:

— Вие… вие ми казахте, че той многократно се е опитал да се свърже с мен по телефона.

— Подправих разпечатката на разговорите му с помощта на Карън. Това се оказа чиста загуба на време, защото вие никога не поискахте да я проверите.

Поразена, Маделин отказваше да приеме думите на Кутанс, които смяташе за поредната му провокация.

— Лоренц е умрял на 103-а улица, на няколко пресечки от стария ми офис. Това е факт, отразен от медиите по целия свят. Той е бил там, защото е искал да се срещне с мен.

— Вярно е, че Шон е бил там, но само защото лабораторията „Пелетие енд Стокхаузен“ се намира точно зад ъгъла. Отивал е да се види не с вас, а със Стокхаузен.

Най-сетне убедена, но и поразена от подобна наглост, Маделин скочи от мястото си.

— Не говорите сериозно, нали?

— Измислих тази история, за да привлека вниманието ви. Исках на всяка цена да се включите в това разследване.

— Но… защо, за бога?

Гаспар също стана от стола си и повиши тон:

— Защото исках да се опитаме да разберем какво се е случило с клетото дете, но това явно не ви интересуваше.

Разговорите около тях стихнаха и в шумното преди това заведение се възцари дълбока тишина.

— Вече ви обясних защо.

Той обвинително насочи пръст към нея и извика:

— На мен обаче не ми беше достатъчно! И се оказах прав! Вие от самото начало мислехте, че Джулиан е мъртъв. Никога не допуснахте възможността, че може да го спасим!

Едва сега младата жена осъзна колко грубо я бе манипулирал Кутанс и й причерня от яд.

— Вие сте болен! Вие сте напълно побъркан! Безмозъчен идиот! Вие сте…

Пламнала от ярост, тя посегна да го стисне за гърлото. Гаспар я отблъсна, но това не я отказа. Маделин му нанесе удар с лакът в гърдите, последван от два удара с юмрук, един прав в носа и един ъперкът в стомаха.

Кутанс понесе ударите, без да може да се защити. Превит на две, той тъкмо си помисли, че бурята е преминала, когато един удар с коляно го запрати на пода.

След това Маделин излетя като куршум от кръчмата.

Помещението се изпълни с глъчка. Наранен, Гаспар с мъка се изправи. Устните му бяха подпухнали, дясното му око — подуто, шината на пръста му се беше изместила, от носа му течеше кръв.

Той излезе, куцайки, от ресторанта и се опита да настигне Маделин на пристанището, но когато стигна до края на кея, тя вече бе потеглила с пикапа. Колата се насочи право към него. Отначало Кутанс си помисли, че младата жена само иска да го уплаши, но тя не промени маршрута си. В последния момент той се хвърли настрани, избягвайки на косъм да бъде прегазен.

С пронизително свистене на гумите колата спря след петдесет метра. Вратата се отвори и той видя Маделин да изхвърля всичките му вещи на настланата с дъски алея: чантата му, тетрадката със спирала и дори играчката на Джулиан.

— Да пукнете дано! — изкрещя тя.

След това младата жена затръшна вратата и рязко потегли. Пикапът първо поднесе по мокрите дъски, после се стабилизира и напусна пристанището като дилижанс, теглен от галопиращи коне.

2

— Мацката здравата те подреди!

С окървавен нос, Гаспар седеше на една пейка в подножието на монумента — огромен бронзов траулер, издигнат в памет на загиналите в продължение на три века в морето местни рибари.

— Добре ти разкраси физиономията — продължи усмихнатият, почти беззъб моряк, като му подаде шепа хартиени кърпички да се избърше.

Кутанс кимна в знак на благодарност. Мъжът бе един пияница, когото бе видял по-рано на бара в ресторанта — брадат старик с множество тикове, който носеше капитанска шапка и смучеше корен от сладник като бебе биберона си.

— Тя направо ти разби лицето! — възкликна удивено пияницата, като събра вещите на Гаспар от крайбрежната алея, и се отпусна до него на пейката.

— Добре, не го повтаряйте повече!

— Хубаво представление ни изнесохте! Рядко някоя мацка ступва мъж. Обикновено е обратното.

— Оставете ме на мира!

— Аз съм Големия Сам — представи се морякът, без да обръща внимание на лошото му настроение.

Кутанс извади телефона си.

— Добре, Големи Сам или който и да сте, знаете ли къде мога да си повикам такси?

Другият се засмя.

— По това време няма да намериш тук такси, каубой. И преди да си тръгнеш, не мислиш ли, че трябва да си платиш сметката?

Гаспар трябваше да признае, че мъжът казва истината. В суматохата двамата с Маделин бяха напуснали ресторанта, без да платят вечерята си.

— Прав сте — отвърна той и вдигна яката на палтото си.

— Идвам с теб — каза пияницата. — Ако решиш да почерпиш с едно питие Големия Сам, той няма да ти откаже, повярвай ми.

3

Маделин плачеше, а момченцето я гледаше.

Сълзите й се лееха толкова обилно, че не виждаше почти нищо от пътя през предното стъкло. Бяха изминали десет минути, откакто бе напуснала Гаспар, когато по средата на един завой пикапът поднесе и се озова пред една кола в насрещното платно. Фаровете я заслепиха, сякаш някой светна с фенерче на няколко сантиметра от лицето й. Тя завъртя волана с всички сили и чу яростния рев на клаксон. Страничните огледала на двете превозни средства се удариха едно в друго, пикапът й навлезе в крайпътната ивица, приплъзна се и най-накрая спря точно преди да се озове в канавката.

Мамка му!

Другата кола изчезна с пълна скорост в нощния мрак. Младата жена удари с юмрук по волана и избухна в сълзи. Болката в корема й се засили. През целия ден се бе опитвала да не й обръща внимание и сега тя си отмъщаваше. Спазми разтърсиха тялото й. Като притисна с ръце корема си, Маделин се сви на седалката и остана така няколко минути, напълно изтощена, обгърната от непрогледната нощ.

Малкото момче не сваляше очи от нея.

Този път и тя го погледна.

Това беше снимката на Адриано Сотомайор, която Кутанс бе намерил в къщата, направена на празника по случай петия му рожден ден, преди майка му да избяга. Беше лятна вечер. Зад свещите момчето се усмихваше пред обектива. То носеше жълт потник, раирани къси панталони и сандали.

Маделин избърса с ръкав сълзите си и включи плафониерата.

Тази снимка я тревожеше. Трудно й беше да я гледа, казвайки си, че чудовището — макар и в зародиш, вече е било в душата и тялото на това човече. Беше й известна теорията на някои психиатри, че човешката същност се проявява още на тригодишна възраст. Твърдение, което винаги я бе възмущавало.

Ами ако беше вярно? Може би в този поглед вече прозираше всичко заложено, всички качества и недостатъци. Тя отхвърли тази идея. Човек не носи в себе си демони на петгодишна възраст. Беше тръгнала да преследва едно чудовище, но то отдавна беше мъртво и вече нямаше кого да търси. Беше останал само призракът на едно дете.

Дете. Малко момче. Като сина на Джонатан Ламперьор, който си играеше със самолетчето си в мола. Като детето, което мечтаеше да зачене и роди. Като Джулиан Лоренц. Дете!

Тя въздъхна. Някога бе ходила на курсове и бе чела книги, за да се научи да „влиза в главата на убиеца“. Независимо че по темата бяха изписани много фантасмагории и празни приказки, проникването в умовете на престъпниците беше едно от предизвикателствата за всеки детектив. Но тук задачата бе да проникне в ума на едно петгодишно дете.

Като се взря в снимката, Маделин се опита да осъществи мисловен контакт с момчето.

Ти се казваш Адриано Сотомайор.

Ти си на пет години «… не знам какви мисли се въртят в главата ти, въпреки че обикновено работата ми се състои в това да си го представя. Не знам какво изпитваш, когато духаш свещите на тортата си. Не знам как се чувстваш в ежедневието си. Не знам как осмисляш всичко, което ти се случва. Не знам как издържаш на ударите. Не знам какви са надеждите ти. Не знам какво си мислиш вечер, преди да заспиш. Не знам какво си правил онзи следобед.

Не знам и какво си мисли баща ти. Не познавам историята на живота му. Не знам защо е започнал да те бие. Не знам как се е стигнало до това баща да налага наказания на сина си в трюма на корабчето си. Как се е стигнало до ударите с колана на панталона, изгарянето с цигара, потапянето на главата ти в тоалетна7на чиния.

Не знам дали е удрял някой друг чрез теб. Самия себе си? Своя баща? Служителя от банката, който е отказал да удължи срока за погасяване на кредита? Обществото? Съпругата си? Не знам защо дяволът е обладал душата му, както е обладал и твоята по-късно.

Мадлин приближи снимката до лицето си.

Малкото момче я гледаше.

Право в очите.

Човек не е демон на пет или шест години, но може вече да е загубил всичко — доверие, самоуважение, мечтите си.

— Къде отиваш, малки Адриано? — прошепна тя. — Къде отиваш, когато погледът ти става отнесен? Къде отиваш, когато погледът ти е зареян другаде?

Къде е това другаде?

Сълзите й отново потекоха. Чувстваше, че е на път да се докосне до истината. Но тя вече й се изплъзваше. Понякога истината беше мигновение, особено когато човек я търсеше толкова далече. Беше едно вдъхновение. Тишината, която предхожда едно щракване.

От самото начало тя отказваше да повярва, че тази история може да завърши с нов прочит на миналото. Точно затова не очакваше никакво вълшебство, никакъв лунен лъч, който ще заблести на арматурното табло. Адриано нямаше да оживее и да й прошепне на ухото своята тайна.

Но оставаше въпросът, който Гаспар й беше задал. „Какво още може да се направи?“ Това беше въпрос, който се задаваше при всяко разследване, и тя не искаше да пропусне отговора на онзи глупак, Кутанс.

Маделин включи двигателя, даде мигач и направи маневра да се върне на платното, без да влезе в канавката. Вместо да се отправи към Ню Йорк, тя направи завой и пое обратно към Тибъртън. Все още не беше приключила с Гаспар Кутанс.

4

Следван по петите от Големия Сам, Гаспар се затътри по кея към „Старият рибар“. Там трябваше да изтърпи подигравките на клиентите на кръчмата, но пияниците не бяха злонамерени. След като се посмяха добре, те дори го почерпиха едно питие. Първата му реакция бе да откаже, за да остане трезвен, но след това се предаде. Какъв смисъл имаше да бъде добродетелен, след като разследването бе приключило?

Той изпи бавно първата си чаша, наслаждавайки се на уискито, после на свой ред почерпи компанията. След още две чаши на празен стомах сложи на бара две банкноти от по петдесет долара и поиска да му оставят бутилката.

„Казвам се Гаспар Кутанс и съм алкохолик.“

Алкохолът взе да оказва своето въздействие. Гаспар се почувства по-добре. Настъпи най-хубавият момент — след две-три чаши се освободи от задръжките си, забрави за грозотата на света, но все още не беше напълно пиян и мислите му бяха почти ясни. Именно в такова състояние бе написал най-добрите си пиеси. След известно време обаче компанията на пияниците започна да го дразни — твърде много шум, агресивност, хомофобия, прекалено много глупости в минута. Освен това винаги предпочиташе да се напие сам. Напиването беше интимен и трагичен акт — нещо средно между мастурбация и инжекция с хероин. Кутанс взе бутилката с ръжено уиски и намери убежище в съседното помещение, което представляваше нещо като мрачна пушалня с облицовани с червено кадифе стени, по които бяха закачени харпуни, неприлични гравюри и черно-бели снимки на местни рибари, позиращи пред лодките си с рекордния си улов. Всичко това придаваше странен вид на стаята — „Старецът и морето“, излязъл изпод четката на Тулуз Лотрек.

Той седна на една маса и сложи вещите си на отсрещния стол. Наля си четвърта чаша и започна да прелиства дебелата тетрадка, в която записваше цялото разследване. Това беше хрониката на неговия провал. Може и да носеше сакото му и да ползваше парфюма му, но не беше Шон Лоренц. Не притежаваше нужната висота, за да поеме щафетата. Маделин беше права — не можеш да станеш детектив без нужната подготовка. По много причини си беше внушил, че ще успее да намери и да спаси Джулиан. Защото, спасявайки това дете, щеше да спаси себе си. Беше се вкопчил в това разследване, защото бе открил удобен начин да изкупи без много щети провалите в живота си. Но човек не може за няколко дни да изкупи грешките на цял живот.

Гаспар отпи глътка уиски и затвори очи. В съзнанието му изникна образът на Джулиан, гниещ в някакво мазе. Имаше ли и най-малката вероятност детето още да е живо? Вече не беше никак сигурен в това. Пък и дори по някакво чудо да го откриеха живо, в какво състояние щеше да е момчето след две години плен? И какво щеше да е бъдещето му? Баща му беше умрял, опитвайки се да го спаси, майка му се беше застреляла с куршум в главата в един изоставен вагон. Човек можеше да започне и по-добре живота си.

Докато прелистваше страниците на тетрадката си, той се спря на една от снимките на „Майсторите“, които бе изрязал от монографията, написана от Бенедик. Това беше любимата му фотография. Първо, защото носеше автентичността на една епоха, показвайки суровия подземен Ню Йорк от края на 80-те години. Второ, защото беше единствената снимка, на която тримата младежи изглеждаха почти щастливи. Бяха на малко над двайсет години и позираха с арогантна усмивка пред обектива, без да знаят кой от тях ще се сгромоляса и кой ще полети към успеха. Макар че още от пръв поглед ставаше ясно, че Беатрис Муньос, избрала си псевдонима Лейди Бърд при нейните сто и двайсет килограма и фигура на щангист, е прикована към реалността и не може да полети. На фотографията тя криеше тялото си под военна пелерина и се усмихваше на момчето отдясно — Лорц74, който все още не беше станал великият Шон Лоренц. Художникът, чиито картини щяха да подлудяват хората. Дали той вече предусещаше съдбата, която го очакваше? Вероятно не. На снимката явно мислеше само да пошари наоколо с приятеля си, преструващ се, че пръска със спрей, който бе известен с прозвището Найт Шифт, или Адриано Сотомайор.

Гаспар се вгледа по-внимателно в Адриано. В светлината на фактите, които знаеше сега, той промени първоначалното си мнение за него. Преди три дни, когато за първи път бе видял тази снимка, си бе помислил, че латиноамериканецът си придава важност с разкопчаната си риза и наперения си вид, но това, което бе взел за чувство на превъзходство, всъщност беше само отчужденост. Адриано имаше същия отнесен поглед като в ранното си детство.

Кутанс не можеше да откъсне очи от лицето на бъдещия Горски цар. Не беше успял да открие тайната на Адриано — ключът, който отваря всички врати. Малката биографична подробност, която хвърля светлина върху всички парадокси на един живот, която разкрива същността на личността, към какво се стреми тя и от какво непрестанно бяга. За миг му се стори, че истината е там, пред очите му, но просто не може да я види. Внезапно се сети за основния урок от разказа „Откраднатото писмо“ на Едгар Алън По, който беше чел като тийнейджър — най-добрият начин да скриеш нещо е да го оставиш на видно място.

Той машинално извади химикалката си и започна да си води бележки, както правеше обикновено, когато пишеше пиесите си. После прочете написаното: две-три дати, имената на „Майсторите“ и техните псевдоними. Той коригира една от грешките си. Може би под въздействието на морската атмосфера в стаята бе написал Найт Шип вместо Найт Шифт.

Гаспар затвори тетрадката, изпразни чашата си и като взе вещите си, с натежала глава се затътри към бара. В кръчмата имаше по-малко хора и глъчката бе понамаляла. Той попита съдържателя къде може да намери стая за нощувка. Мъжът му предложи да се обади по телефона на няколко места. Кутанс му благодари с кимване. Наполовина рухнал на един стол, Големия Сам се залепи за него като пиявица.

— Ще ме черпиш ли едно питие, каубой?

Гаспар му напълни чашата от своето уиски.

Макар че не наля на себе си, започна да усеща влиянието на изпития алкохол. Умът му вече беше замъглен. Чувстваше, че почти се е натъкнал на нещо важно, но го е оставил да му се изплъзне.

— Познавахте ли семейство Сотомайор?

— Разбира се — отвърна пияницата, — тук всички ги познаваха. Да беше видял жената на Капитана… Как ли й беше името?

— Бианка?

— Да, точно така, невероятна красавица. С удоволствие бих я опънал тази…

— Ернесто ли наричаха Капитана? — прекъсна го Кутанс.

— Да.

— Защо?

— Ама че си глупав, защото беше капитан, естествено! Той беше един от малкото, които имаха разрешително за дълбоководен риболов.

— Какъв беше плавателният му съд? Траулер?

— Разбира се, не беше шхуна!

— Как се казваше корабът му?

— Писна ми. Ако искаш да знаеш, плащай. Ще ми налееш ли още едно?

Вместо да му налее, Гаспар, забравил за ранените си ръце, сграбчи Големия Сам за яката и го дръпна до лицето си.

— Как се казваше корабът на стария Сотомайор? — повтори ядосано той.

Пияницата се освободи от хватката му.

— Успокой се, човече! Ама че маниери имаш!

Големия Сам грабна бутилката, долепи устни до гърлото й и изпи няколко глътки. Успокоен, той избърса беззъбата си уста с опакото на ръката си и скочи от стола си.

— Ела с мен.

Пияницата отведе Кутанс в пушалнята и за по-малко от минута намери на стената фотографията, на която Ернесто Сотомайор позираше с екипажа си и с улова си — червена риба тон, която тежеше над 100 килограма. Снимката беше черно-бяла, вероятно от средата на 80-те години, но с добра резолюция. Гаспар се приближи до нея. Зад рибарите се виждаше голям траулер. Той присви очи и прочете името на кораба — „Найт Шифт“.

Гаспар се разтрепера и усети, че очите му се навлажниха от обзелите го емоции.

— Какво стана с траулера, когато Сотомайор се пенсионира? Все още ли е в пристанището?

— Шегуваш ли се, човече! Знаеш ли колко се плаща за едно място в пристанището?

— Тогава къде е?

— Като повечето бракувани тибъртънски кораби вероятно е бил изтеглен на буксир до гробището.

— Гробището? Какво гробище?

— Гробището за кораби на Стейтън Айлънд.

— В Ню Йорк ли?

— Точно там, човече.

Гаспар вече бе изхвърчал от пушалнята. Той грабна пътем чантата си, излезе от кръчмата и се насочи към пристанището. Мразовитият въздух му се отрази страшно добре, сякаш веднага го отрезви по някакъв вълшебен начин. Докато вдигаше телефона към ухото си, видя в тъмнината светлините на два големи фара, които се приближаваха към него.

Беше Маделин.

Неделя, 25 декември

22. Найт Шифт

Биде вечер, биде утро — ден един.

Бит. 1:5

1

Сребристи снежинки изпълваха небето като рояци метални насекоми.

Беше 7 часът сутринта, когато Гаспар и Маделин пристигнаха в морското гробище на Стейтън Айлънд. Бяха пътували цяла нощ и бяха на ръба на изтощението. За да не заспи, Маделин бе пушила цигара след цигара, а Гаспар бе изпил цял термос кафе. Снегът ги беше изненадал последните километри, покривайки пътя с няколко сантиметров слой, което значително забави движението. Въпреки виелицата обаче те бяха влезли на територията на гробището за кораби.

Теренът бе заобиколен с ограда от бодлива тел, на която имаше табели, предупреждаващи за възможни опасности, но беше твърде голям, за да се ограничи достъпът на тези, които искаха да влязат. Далеч по-разубеждаващ аргумент беше вонята, която изпълваше района. Тя те удряше в носа още отдалече — отвратителна миризма на разлагаща се риба и гнили водорасли. Миризма, която тровеше въздуха и предизвикваше главозамайване и гадене. Едва след като преодолееше първоначалното отвращение, човек можеше да оцени гледката, която се разкриваше пред очите му, и нейната особена и парадоксална красота.

Под оловносивото небе се простираше апокалиптичен пейзаж. Дива, безстопанствена земя, изпълнена с останките на хиляди плавателни съдове — гниещи в калта баркаси, оглозгани корабни корпуси, шлепове, тънещи в тинята от десетилетия, ръждясали товарни кораби, платноходи с полюшващи се мачти, дори скелет на параход с огромно гребно колело, дошъл направо от река Мисисипи.

Хоризонтът беше пуст. Не се виждаше жива душа и не се чуваше никакъв звук, с изключение на крясъците на чайките, които кръжаха над покритите с ръжда останки. Трудно беше да повярваш, че мястото е на един хвърлей от Манхатън.

В продължение на почти час Гаспар и Маделин отчаяно търсеха „Найт Шифт“, но огромните размери на гробището усложняваха задачата им. Силният снеговалеж им пречеше да различават плавателните съдове, чиито призрачни контури се размиваха между небето и морето.

Отгоре на всичко цялото гробище не беше достъпно за кола. Нямаше ясно обозначени кейове, нито бетонирани или маркирани алеи. На места пикапът се движеше по изровени пътища или задънени разкаляни пътеки, по които бе по-добре да се върви пеша, за да не затъне автомобилът.

Точно когато минаваха по един от тези преки пътища, след като бяха подминали огромна пясъчна пустош, където бе затънал един армейски влекач, вниманието на Маделин бе привлечено от нещо необичайно — средно високи дървета, които буквално растяха във водата, и десетина храсти, засадени от двете страни на покрита с пясък и торф пътека. Всичко това изглеждаше твърде подредено, за да е саморасло. Но кой би засадил растителност тук и защо? Тя счупи с крак една клонка. Гаспар се наведе да я вдигне, за да я разгледа.

— Човек би казал, че дървото кърви — отбеляза той, сочейки към червения сок, който бе избил на мястото на счупването.

— По дяволите — изруга тя. — Тези дървета са…

— Какви?

— Черни елши.

Дървото, което плаче с кървави сълзи. Дървото на възраждането след зимата. Дървото на живота след смъртта.

2

Водени от живия плет от елшови храсти, те изминаха стотина метра по тясна, настлана с дъски пътека и видяха високия и компактен силует на гниещ кораб, закотвен до импровизиран понтон.

„Найт Шифт“ беше траулер, дълъг над двайсет метра. Сега представляваше купчина старо желязо, покрита с ръжда, водорасли и кал.

Без да се поколебае нито за миг, Маделин си помогна с една дъска, за да стигне до фалшборда, и скочи на палубата. Там, борейки се с насрещния вятър, тя се промуши под козловия кран, прекрачи лебедката и стигна до мостика. Гаспар я следваше по петите. Навалелият сняг бе започнал да замръзва, превръщайки палубата в ледена пързалка. Тя бе пълна с дебели въжета, макари, кабели, скъсани мрежи, спукани гуми.

По една хлъзгава стълба Маделин стигна до рулевата рубка. Там таванът течеше. Подът беше продънен и по мухлясалите стени бе избила влага. Покрита с лепкава мръсотия, рулевата рубка бе напълно опустошена — рулят, радарите, радиостанциите и другите навигационни прибори бяха изтръгнати от местата им и отнесени. До един пожарогасител на стената Маделин видя да виси някакъв наполовина мухлясал ламиниран документ — план на траулера, в който бяха посочени мерките за безопасност, които трябва да бъдат предприети в случай на пожар, и пътя за евакуация.

Те напуснаха рулевата рубка и се отправиха към кубрика, където повечето дървени прегради бяха рухнали. Отначало попаднаха в тесен коридор — някогашния камбуз, където трябваше да се промъкнат покрай стара готварска печка и един хладилник, а след това в две разрушени каюти, превърнати в строителна площадка. В единия ъгъл бяха струпани торби цимент, кирка, мистрия и много други инструменти, които бяха покрити с полиетилен. В другия ъгъл върху стара койка сред счупени шишета и мъртви плъхове десетки празни кашони гниеха в локви от застояла вода. Маделин откъсна етикета на един от кашоните и го показа на Гаспар. „Лиоф Фуудс“ — фирмата, специализирана в продажбата на продоволствени пакети за оцеляване.

За първи път бяха толкова близо до истината.

Като се ориентираха по плана на кораба, те слязоха в машинното отделение, което сега беше царство на плъховете и корозията. При тяхната поява тварите се разбягаха да се скрият под тръбите, които минаваха по пода. В дъното на помещението имаше покрита с ръжда метална врата, която се оказа заключена. Маделин помоли Кутанс да й свети с фенерчето си и се опита да я разбие, но нито козият крак, нито лостът свършиха някаква работа.

Двамата се върнаха на палубата и водейки се по плана, започнаха да търсят друг начин да влязат в трюма. Без успех. Ако някога бе имало някакъв люк, той явно отдавна беше заварен.

Без никакво намерение да се отказват, те изследваха всяко кътче на палубата. Заради силното фучене на вятъра бяха принудени да си крещят, за да се чуват. Като залитаха под яростните му пориви, двамата се мъчеха да разчистват снега с краката си. Бързаха колкото могат, но замръзналите им крайници не ги слушаха. Не след дълго те се отказаха да разговарят и предпочетоха да общуват с жестове.

От двете страни на траловата лебедка забелязаха на палубата две продълговати вдлъбнатини, покрити с плочки от матово стъкло. Гаспар предположи, че са някакви люкове, позволяващи на дневната светлина да прониква в трюма. Малко по-нататък Маделин откри две вентилационни решетки.

Тя изтича до кубрика и се върна с кирката. Отначало смяташе, че ще разбие стъкленото покритие още с първия удар, но матовото стъкло се оказа необичайно дебело. Тя го удари с всичка сила и после отново и отново. Отне й четвърт час, за да пробие дупка в стъклената повърхност, след това използва лоста, за да откърти всички плочки. Снегът веднага заваля през образувалия се отвор.

Младата жена хвърли в него една от флуоресцентните лампи, които бе напъхала под колана си, и видя под краката им триметрова бездна.

— В рулевата рубка има въжена стълба! Ще отида да я донеса — извика тя и хукна в обратната посока.

Кутанс остана сам край бездната — объркан, с отнесено изражение и безумен поглед. Ужасната смрад на риба, изпражнения и урина, която идваше отдолу, го измъкна от вцепенението. Някой със сигурност е бил затворен там.

Стори му се, че чува глас сред фученето на вятъра. Глас, който викаше за помощ. Нямаше търпение да дочака връщането на Маделин, така че съблече палтото си и скочи в трюма.

3

Гаспар се приземи тежко и се търкулна в прахта. Докато се изправяше на крака, от ужасната воня му се повдигна. Познаваше това зловоние, това беше миризмата на смъртта. Той вдигна флуоресцентната лампа и пое в мрака.

— Има ли някой тук?

Единственият отговор беше воят на виелицата, която разтърсваше кораба.

Всички люкове и илюминатори бяха залостени. Макар че всяка глътка замърсен въздух беше истинско мъчение, този отсек не беше толкова влажен като останалата част на ръждясалия кораб. Тук атмосферата беше по-тягостна и колкото повече отиваше към кърмата, толкова по-дълбока ставаше тишината. Внезапно бурята му се стори много далече, сякаш се беше озовал в някакъв паралелен свят.

Когато очите му привикнаха с тъмнината, Кутанс осъзна, че не се намира в трюма, а в някакво работно помещение, където рибарите са сортирали и изкормвали рибата.

Той мина край една конвейерна лента, огромен бункер от неръждаема стомана, транспортьор с куки и метални улеи. Зад купчина дървени скари се натъкна на това, което неизбежно знаеше, че ще открие, още когато бе подушил миризмата на смърт — трупът на Бианка Сотомайор. Свито на кравай, тялото на старицата лежеше на пода сред бетонни блокчета.

Гаспар освети трупа с лампата си. Останките на Бианка бяха неузнаваеми. Осеяната с мехури гъбеста кожа се свличаше от плътта. Ноктите бяха изпадали. Подпухналото тяло, покрито с жълти и черни петна, беше в последен стадий на разлагане. Драматургът събра всичките си сили, за да не припадне пред тази непоносима гледка. Щом въпреки студа миризмата на гниене беше толкова силна, това означаваше, че Бианка не е умряла много отдавна. Макар да не беше лекар, беше готов да се обзаложи, че това се е случило преди три седмици или най-много преди месец.

Кутанс продължи нататък по тъмния коридор, потиснат от мрачната тишина. Треперещ от студ, той усещаше как страхът му все повече нараства. Беше постоянно нащрек, напрегнат, готов да реагира. Готов на всичко! Настъпил бе мигът, който беше чакал двайсет години — развръзката на нещо, което бе започнало много преди да чуе за Шон Лоренц. Изходът от битката между сенчестата и светлата страна, които винаги бе носил в душата си.

Последните дни бяха неочаквани, изпълнени с изненади. Когато бе пристигнал в Париж преди пет дни, дори не бе предполагал, че вместо да пише пиесата си, ще се спусне като спелеолог в дълбините на собствения си живот, за да се бори с демоните си и да открие качествата си, които смяташе, че е загубил безвъзвратно.

Той мобилизира цялата си останала сила, интелигентност и вяра. На няколко пъти бе близо до припадък, но по някакъв начин успя да остане на крака. Може би нямаше да издържи още дълго, но поне беше стигнал дотук, до ръба на бездната, до леговището на чудовището. Сега се готвеше за решаващата битка, защото знаеше, че чудовищата никога не умират наистина.

— Ехо, има ли някой?

Гаспар продължи да върви в мрака. Флуоресцентната лампа явно беше дефектна, защото вече светеше много слабо. Внезапно усети, че подът под краката му стана по-стръмен и проходът се стесни. Не виждаше почти нищо. По-скоро се досети, отколкото различи в тъмнината множество консервни кутии, два сламеника, купчина одеяла, а до тях кашони и щайги, покрити с паяжини.

След това се натъкна на стена от дървени скари, натрупани пред нова плетеница от шлангове и чугунени тръби, която не му позволяваше да продължи нататък.

Точно в този момент флуоресцентната лампа угасна. Кутанс направи няколко крачки назад и спря. Опипом се насочи към слабото свистене, което идваше от голяма дренажна тръба. Той се наведе, казвайки си, че е твърде едър, за да се напъха в нея, но все пак опита и се получи!

Започна да пълзи в тъмнината. Откакто бе скочил в трюма, знаеше, че няма да се върне без него. Знаеше, че тук и сега се решава по-нататъшният му живот. За да стигне до това място, бе свързал съдбата си с тази на Джулиан Лоренц. Това беше неподписан, но действащ договор. Един налудничав залог на стар покер играч, който за последната си игра е решил да постави всичките си чипове на масата и да заложи живота си хиляда срещу едно. Залог, че има светлина, която ще надвие неговите демони.

Той продължи да пълзи в мрака с притиснат към земята корем. Чувстваше огромна тежест в гърдите си. Ушите му бучаха. Постепенно изпита усещането, че е напуснал кораба. Вече не чувстваше клатушкането, не чуваше скърцането и пукането на старото корито, не долавяше острата миризма на бензин, боя и гнила дървесина. Обгръщаше го само катраненочерен мрак. Във въздуха се носеше лек мирис на калцинирана пръст. Внезапно в края на тунела проблесна искра, както се получава понякога, като разровиш тлееща пепел.

И точно тогава го видя.

4

Кутанс тичаше под сипещия се сняг.

Леденият въздух изгаряше дробовете му и щипеше очите му. Насрещният вятър запращаше снежинките в лицето му.

Тъй като бе само по риза, студът пронизваше и вледеняваше тялото му, но той не чувстваше болка. Беше завил Джулиан в сакото си и го притискаше здраво до гърдите си.

Маделин бе избързала напред, за да включи двигателя на колата.

Огромните сиви чайки продължаваха да кръжат над главите им, като надаваха стряскащи пронизителни крясъци.

Кутанс тичаше.

С наведена глава, почти долепена до бялото личице на детето, той се опитваше да му предаде топлината си, дъха си, живота си.

Всичките му движения бяха премерени. Знаеше точно какво да прави. Знаеше, че няма да се подхлъзне по заледената повърхност на понтона. Знаеше, че детето няма да умре в прегръдките му. Беше успял да го разгледа, като го измъкна от трюма. Джулиан беше в дълбок шок, неспособен да отвори очи, след като бе живял толкова дълго в тъмнина, но явно Бианка се бе грижила за него до последния си дъх, защото момченцето нямаше вид на умиращо.

— Всичко ще бъде наред, Джулиан — увери го той.

Със затворени очи, малчуганът трепереше и зъбките му тракаха от студ. Със свободната си ръка Гаспар измъкна плюшеното куче, което стърчеше от джоба на сакото му, и го притисна до гушката на детето.

— Всичко ще се оправи, синко. Виж, донесох твоето приятелче. То ще те стопли.

Кутанс тичаше.

Наранените му ръце бяха започнали отново да кървят. Болката беше толкова силна, че не можеше да ги помръдне, но въпреки това го правеше.

Кутанс тичаше.

Чу скърцане на автомобилни гуми върху снега. През виелицата видя пикапа, който Маделин бе докарала възможно най-близо до брега. Когато стигна в края на понтона, Джулиан му прошепна нещо. Стори му се, че не е разбрал правилно, и го помоли да повтори.

— Ти ли си, тате? — попита детето.

Гаспар се досети на какво се дължеше заблудата му — дезориентацията, дрехите и парфюмът на Лоренц, на който все още ухаеха сакото и ризата му, плюшената играчка.

Той се наведе към детето и отвори уста, за да разсее недоразумението, но вместо това се чу да казва:

— Да, аз съм.

5

Благодарение на своята 4x4 система пикапът се движеше без особени затруднения по заснежените пътища. Уютната атмосфера в кабината смекчаваше яростта на виелицата и беше в пълен контраст с полярния студ, който цареше навън. Парното беше включено докрай, двигателят тихо бръмчеше, радиото — с доста намален звук, бе настроено на местната станция, която през петнайсет минути информираше за пътната обстановка.

Вече половин час, откакто бяха напуснали морското гробище, Гаспар и Маделин не бяха отронили нито дума. Кутанс все още държеше Джулиан, който, притиснат в него, изглеждаше заспал. Както бе свито на кравайче и завито със сакото на баща си, от детето се виждаше само кичур заплетени руси коси. Четирите пръстчета на лявата му ръка стискаха ръката на Гаспар и не я пускаха даже и в съня.

Със зачервени от умора очи Маделин току-що бе въвела в GPS навигатора адреса на болница „Белвю“ в Манхатън. Те се намираха на междущатската магистрала № 95, в района на градчето Секокус, Ню Джърси. В този празничен ден нямаше много хора по пътищата, но въпреки това климатичните условия значително усложняваха трафика.

На стотина метра от входа на тунела „Линкълн“ движението се забави още повече, тъй като се осъществяваше само в едното платно. Между маховете на чистачките Гаспар видя общинските машини, които разпръскваха сол по магистралата. В лявата лента автомобилите пълзяха едва-едва, броня до броня. След това спряха напълно.

И сега какво?

Кутанс си спомни думите на Хемингуей: „На най-важните житейски кръстопътища няма никакви пътни знаци.“ Обаче в тази коледна сутрин му се стори, че пред очите му мига една ярка сигнална лампа. За пореден път се замисли за кайрос — решаващия момент, моментът, в който трябва да действаш, за да не пропуснеш късмета си. Преди никога не бе съумявал да се справи с такива моменти. Смешна работа — беше прекарал последните двайсет години в писане на диалози, а така и не беше се научил да общува. Съзнавайки, че трябва да вземе решението сега или никога, той се обърна към Маделин и каза:

— Още стотина метра бъдещето все още е отворено, след това ще бъде твърде късно.

Тя изключи радиото и го погледна неразбиращо. Гаспар продължи:

— Ако завиеш надясно към Манхатън, ще напишеш една история. Ако продължиш на север, ще избереш съвсем друг сюжет.

Тъй като все още не разбираше накъде бие, Маделин попита:

— Каква е първата история?

Този път той намери подходящите думи.

В първата история се разказва за трима души с разбити съдби: писател алкохолик, бивша полицайка със склонност към самоубийство и малко осиротяло момче.

В тази история писателят и полицайката поемат през тунела „Линкълн“, за да отведат момчето в спешното отделение на болница „Белвю“. Това е като манна небесна за журналистите, сеирджиите и любителите на сензации. Личната драма на едно семейство ще бъде изложена публично и ще бъде подробно изследвана и анализирана без никакви задръжки. Тя ще бъде тиражирана чрез бездарно написани статии из социалните мрежи и невероятно изопачена по новинарските канали.

В първата история драматургът се връща в своята къща в планината и се затваря още повече в себе си. Той продължава да пие, да мрази човечеството и да не понася нищо в заобикалящия го свят. Всяка следваща сутрин е по-трудна от предишната. Така че той пие малко повече, надявайки се да ускори своя край.

Полицайката може би се връща в клиниката за лечение на безплодие в Мадрид, а може би не. Вярно, тя иска да стане майка, но се нуждае и от някой, на когото да се опре в новия си живот, защото съзнава колко е крехка. Защото продължава да носи бремето на неувереността, че ще се справи с предизвикателствата на живота, която я измъчва от най-ранната й младост. Понякога тя успява да я прикрие, да убеди другите и дори самата себе си, че е оптимистка, духовита и уравновесена, но в душата й царят хаос и объркване, пристъпи на трескава възбуда и гняв.

Голямото неизвестно е съдбата на детето. То е сираче, син на „луд художник“ и любителка на крайностите, отглеждано в продължение на две години в трюма на кораб от майката на сериен убиец. Какъв ще бъде неговият живот? Човек може да се обзаложи, че ще бъде жалониран с обичайното обикаляне по домове за сираци и приемни семейства, посещения при психиатри, с фалшиво състрадание, нездраво любопитство, с етикета на жертва за цял живот. То ще има блуждаещ поглед, който все по-често ще се устремява към нищото и ще потъва в мрачните спомени за трюма на един кораб.

Внезапно другото платно на пътя се освободи. Един регулировчик с жълта жилетка даде знак, че колите могат да тръгват, и движението се възобнови.

Загубила дар слово, Маделин гледаше объркано Гаспар, опитвайки се да изтълкува думите му. От колите зад тях се разнесе вой от нетърпеливи клаксони. Младата жена включи на скорост и пикапът се отправи към тунела „Линкълн“. Кутанс гледаше как критичният момент наближава-петдесет, трийсет, десет метра. Беше изиграл последния си коз. Сега топката беше в нейното поле.

Маделин се качи на рампата, която водеше до Манхатън. Ако имаше друга история, тя със сигурност щеше да е твърде безумна, прекалено рискована. Нещо, което не се организира ей така, на мига.

„Това е краят“ — помисли си Кутанс.

— А каква е втората история? — попита тя.

— Втората история — отвърна той — е историята на едно семейство.

Този път Маделин разбра какво казваше погледът му: „Сигурен съм, че никой не може да защити по-добре от нас това дете.“

Младата жена премигна, разтърка с ръкав клепачите си и си пое дълбоко дъх. След това рязко завъртя волана, за да смени пътното платно. Пикапът пресече няколко бели линии, като смачка една пластмасова бариера и един червено-бял светлоотразителен конус.

Оставяйки Манхатън зад гърба си, Маделин успя да се измъкне от трафика и с пълна скорост се отправи на север.

6

Така започна втората история, Джулиан. Историята на нашето семейство.

Пет години по-късно

Това е истината, Джулиан.

Това е твоята история. Това е нашата история.

Тази, която току-що завърших в старата си тетрадка със спирала.

Онази сутрин ние не те оставихме в спешното отделение в болница „Белвю“. Продължихме да караме на север до детския здравен център в Ларчмънт, основан от Диана Рафаел с парите от продажбата на картините на Лоренц.

Ти остана там един месец. Постепенно се възстанови физически и възвърна зрението си. Преживяното остана само като неясен спомен в съзнанието ти. Нямаше представа колко време е минало, не помнеше предишния си живот, нито отвличането ти, и продължи да ме наричаш „татко“.

Ние използвахме този месец, за да организираме нещата. Майка ти „узакони“ нашия граждански статус. След като бе работила за федералната програма за защита на свидетели, тя знаеше към кого да се обърне за достоверен фалшив акт за раждане. Така ти официално стана Джулиан Кутанс, роден на 12 октомври 2011 г. в Париж, с родители господин Гаспар Кутанс и госпожа Маделин Грийн.

Преди да напуснем Съединените щати, двамата с нея се върнахме на „Найт Шифт“ с туби с бензин и запалихме кораба.

След това заминахме за Гърция и се установихме да живеем на остров Сифнос, където ме чакаше моята платноходна яхта. Детството ти беше озарено от цикладското слънце и бе съпроводено от плисъка на сребристите вълни и шумоленето на храсталаците.

За да ти помогна да забравиш мрака, не знаех нищо по-добро от яркото синьо на небето, от сянката на маслиновите дървета, от ментоловата свежест на дзадзики, от мириса на мащерка и жасмин.

Вдигам глава от тетрадката си и те гледам как вървиш по плажа пред къщата. Очевидно тактиката ми е била успешна, защото си много хубав и пращиш от здраве, макар че още се боиш от тъмнината.

— Мамо, виж, летя като самолет!

Ти разперваш ръце и започваш да обикаляш тичешком около майка си, която се залива от смях.

Изминаха пет години от онази декемврийска сутрин на 2016 г. Пет щастливи години. Началото на нов живот за Маделин, за мен и за теб. Истинско прераждане. Ти върна в живота ни неща, които отдавна бяхме изгубили: безгрижие, надежда, доверие, смисъл. Когато пораснеш и прочетеш тези редове, ще разбереш, че майка ти и аз невинаги сме били спокойните родители, които познаваш.

Обаче нашият семеен живот ми помогна да разбера нещо. Появата на детето изличава всички преживени горчилки, абсурдността на света, неговата грозота, бездънната глупост на поне половината човечество, страхливостта на всички онези, които са склонни да действат подмолно. Когато имаш дете, внезапно звездите ти се подреждат в небето. Всичките ти грешки, лутания, всичките ти недостатъци са изкупени от опрощаващата светлина, която грее в очите му.

Не минава и ден, без да мисля за онази декемврийска утрин, за първия път, когато те взех в прегръдките си. Онази сутрин в Ню Йорк бушуваше виелица, студът ме пронизваше, над главите ни кръжаха обезумели птици и едно дърво ронеше кървави сълзи в снега. Може аз да те освободих онази сутрин, но ти спаси мен.

Сифнос Цикладски острови 12 октомври 2021 г.

22-рата Пенелопе

Изключителна продажба на монументално произведение от Шон Лоренц в Ню Йорк

9 октомври 2019 г., АФП

Тази вечер нюйоркската аукционна къща „Кристис“ ще предложи на търг в „Рокфелер Плаза“ монументална торба на американския художник Шон Лоренц, който почина през 2015 г. Наречена „22-рата Пенелопе“, творбата е стар вагон от парижкото метро, изцяло покрит с чувствена фреска, изобразяваща Пенелопе Курковски — съпруга и муза на художника. Създадена през 1992 г., малко след пристигането на нюйоркския творец във Франция, фреската е нарисувана напълно незаконно и бе открита едва неотдавна след трагичната смърт на госпожа Курковски, която избра да сложи край на живота си в този вагон през декември 2016 г.

Последва дълга и оспорвана съдебна битка между Управлението на парижкия транспорт и Бернар Бенедик — изпълнител на завещанието и единствен наследник на Шон Лоренц, за да се определи кой е собственикът на произведението. Едва наскоро двете страни постигнаха споразумение, което позволи да се организира днешният търг.

„Няма да е изненадващо, ако творбата постави нов рекорд — заяви представител на аукционната къща. — Още приживе работите му се оценяваха високо, но след смъртта му цените им направо скочиха до небесата.“ От своя страна господин Бенедик подчерта, че това произведение е уникално, тъй като никога досега не е било излагано. „Всичките 21 картини, изобразяващи Пенелопе Курковски, бяха унищожени при пожар през 2015 г. Доколкото ми е известно, този вагон е единственото съществуващо доказателство за изключителната връзка, която Лоренц имаше със своята бивша съпруга.“

Като отхвърля критиките относно мрачните обстоятелства, свързани с тази творба, галеристът смята, че тя се възприема неправилно. „Всъщност това произведение е квинтесенция на любовта и красотата — каза той и философски заключи: — Как да се противопоставим на жестокостта на нашата епоха, подчинена на технологиите, глупостта и икономическата рационалност, ако не с оръжието на изкуството, красотата и любовта?“

Източници

Не търсете името на Шон Лоренц в музеите и галериите за съвременно изкуство, той е събирателен образ на много художници, чието творчество високо ценя и които за щастие не са имали такава трагична съдба.

Също така не е нужно да ходите на крайбрежната улица „Волтер“, за да разгледате магазина на Жан-Мишел Файол. Измислих този персонаж, вдъхновен отчасти от статиите, които прочетох, за компанията „Кремер Пигменте“, създадена от Георг Кремер, както и от онлайн публикациите, посветени на колекцията от пигменти на Центъра за консервационни и технически изследвания в Кеймбридж, за която се казва, че е единствена в света.

И накрая, някои от вас ще забележат в този роман споменаването на персонажи и места от предишните ми книги. Надявам се, че тези „намигвания“ ще ви накарат да се усмихнете. Те, скъпи читатели, изразяват моята благодарност, че сте мои верни почитатели.

Content

Гийом Мюсо
Парижката квартира

Малчуганът

Посред зима

1. Парижкият синдром

1

2

3

4

5

2. Теорията за 21 грама

1

2

3

4

5

6

7

3. Красотата на струните

1

2

3

4

5

6

4. Двама непознати в къщата

1

2

3

Лудият художник

5. Сграбчи съдбата за гърлото

1

2

3

4

5

6

6. Съвкупност от разрушения

1

2

3

4

7. Тези, които то възпламенява

1

2

3

4

Гаспар

8. Лъжата и истината

1

2

3

9. Начин да се победи смъртта

1

2

3

Зовът на светлината

10. Зад светлината

1

2

3

4

Пенелопе

1

2

3

11. Cursum Perficio

1

2

3

4

12. Черна дупка

1

2

3

13. Мадрид

1

2

3

4

5

6

14. Ню Йорк

1

2

3

15. Връщане на Билбъри Стрийт

1

2

3

4

Пенелопе

Горския цар

16. Американска нощ

1

2

3

17. Горския цар

1

2

3

18. Заскреженият град

1

2

3

19. На прага на ада

1

2

3

4

20. Любимият син

1

2

3

4

21. Бианка

Нулевият километър

1

2

3

4

22. Найт Шифт

1

2

3

4

5

6

Пет години по-късно

22-рата Пенелопе

Източници