Антъни Хоровиц

Мозайка от убийства

Сюзан Райланд #1

Крауч Енд, Лондон

Бутилка вино. Голям пакет тортила чипс и бурканче пикантен сос. За гарнитура: пакет цигари (знам, знам). Дъжд, който барабани по прозорците. И една нова книга.

Има ли нещо по-хубаво?

„Мозайка от убийства“ беше деветият роман от поредицата за Атикус Тип, обичана и продавана по целия свят. Когато за пръв път я отворих в онази дъждовна вечер през август, книгата съществуваше единствено под формата на ръкопис, а моята задача беше да я редактирам, преди да излезе. Но първо смятах да я прочета за удоволствие. Спомням си, че още с влизането отидох в кухнята, извадих няколко неща от хладилника и подредих всичко на един поднос. Съблякох се и оставих дрехите си разхвърляни по пода. И без това в цялото жилище цареше хаос. Взех си душ, изсуших си косата и си облякох една огромна тениска с мишката Мейзи, която си бях донесла от панаира на книгата в Болоня. Беше прекалено рано, за да си легна, но планът ми беше да прочета книгата в леглото — все още неоправено и измачкано от предишната нощ. По принцип не живея по този начин през цялото време, но гаджето ми го нямаше от шест седмици, а докато бях сама, съзнателно бях понижила жизнения стандарт. Винаги съм намирала нещо уютно в бъркотията — особено когато няма друг човек, който да се оплаква от нея.

В интерес на истината, ненавиждам тази дума. „Гадже“. Особено когато се използва за мъж на петдесет и две години, с два развода зад гърба си. Проблемът е в това, че на английски няма много други варианти. Андреас не ми беше „партньор“. Не се виждахме достатъчно често, за да се наричаме така. Любовник? По-добрата ми половина? Прилошава ми и от двете, макар и по различни причини. Андреас беше родом от остров Крит. Преподаваше старогръцки в елитното училище „Уестминстър“ и живееше в един апартамент под наем в „Мейда Вейл“, не толкова далеч от мен. Бяхме обсъждали варианта да живеем заедно, но се страхувахме, че това ще съсипе връзката ни, и по тази причина разполагах с цял гардероб негови дрехи, но често не разполагах с него самия. И сега беше така. Андреас се беше прибрал у дома за ваканцията, за да бъде със семейството си: с двамата си родители, овдовялата си баба, двамата си синове-гимназисти и брата на бившата си съпруга, които живееха заедно, в една и съща къща — по силата на една от онези забъркани договорки, по които гърците явно толкова много си падат. Щеше да се върне в Лондон едва във вторник, един ден преди началото на учебната година, а аз щях да го видя чак през първите почивни дни след това.

И така, аз си бях сама в жилището си в Крауч Енд — на втория етаж на една къща във викториански стил на Клифтън Роуд, на около петнадесет минути пеша от метростанция „Хайгейт“. Това жилище сигурно беше единствената разумна покупка в целия ми живот. Харесваше ми да живея там. Беше тихо и удобно, а на долния етаж живееше един хореограф, с когото споделяхме общия двор на къщата, но той почти никога не си беше у дома. Естествено, в жилището ми имаше прекалено много книги. Почти всеки сантиметър пространство по лавиците беше зает. Навсякъде имаше книги, натрупани върху други книги. Самите лавици се огъваха под тежестта на книгите. Спалнята за гости беше преустроена за кабинет, въпреки че се опитвах да не работя от къщи. Андреас използваше кабинета по-често от мен — когато изобщо беше у дома.

Отворих си виното. Развъртях капачката на буркана със соса. Запалих си цигара. Започнах да чета книгата, която всеки момент ще отворите вие. Но преди да го направите, трябва да ви предупредя за нещо.

Тази книга промени живота ми.

Може би вече сте чели тези думи и друг път. Срам ме е да си го призная, но самата аз накарах да отпечатат тази фраза на корицата на първата книга, която поръчах за издателството — един съвсем посредствен трилър за Втората световна война. Дори не си спомням кой го беше казал за онази книга, но единственият шанс тя наистина да промени живота на някого беше да падне на главата му, в изданието с твърди корици. Дали изобщо някога има случай, в който тази фраза да отговаря на истината? Спомням си как прочетох романите на сестрите Броите, когато бях съвсем младо момиче, и се влюбих до уши в техния свят: в мелодрамата, в суровите пейзажи, в готическия романтизъм на всичко, което се случваше там. Може да се каже, че „Джейн Еър“ донякъде ме подтикна да започна работа в издателство, в което има някаква ирония на съдбата, предвид последвалите събития. Има много книги, които са ме докоснали дълбоко: „Никога не ме оставяй“ на Казуо Ишигуро, например, или „Изкупление“ на Иън Макюън. Чувала съм, че благодарение на феномена Хари Потър в училищата с пансиони са записани много повече деца от обикновено, а през цялата човешка история е имало книги, които са променяли представите на хората. Един очевиден пример за това е „Любовникът на лейди Чатърли“, а друг — „1984“. Но аз не съм сигурна, че е важно какво точно четем. Животът ни винаги продължава по релсите, които са ни отредени. Литературата просто ни дава възможност да надникнем в един друг свят. Може би тъкмо това е една от причините да я обичаме толкова.

Но „Мозайка от убийства“ наистина промени всичко за мен. Вече не живея в Крауч Енд. Вече не работя в издателство. Успях да загубя мнозина от приятелите си. В онази вечер, когато протегнах ръка и отворих разпечатания ръкопис на книгата, аз не подозирах на какво пътешествие се отправям — и, честно казано, сега ми се иска да не го бях започвала. И за всичко беше виновен онзи кучи син Алан Конуей. Той не ми хареса още в деня, когато се запознах с него — колкото и да е странно, защото книгите му винаги са ми допадали. Мен ако питате, няма нищо по-добро от едно добро криминале: с неочакваните обрати, уликите и фалшивите следи, и удовлетворението от финала на книгата, когато всичко ви става ясно по такъв начин, че ви идва да се ритнете отзад, задето не сте се сетили сами от самото начало.

Точно това очаквах, когато започнах да чета тази книга. Но „Мозайка от убийства“ не беше такава. Съвсем не.

Надявам се, че това ще ви бъде достатъчно. За разлика от мен, вие все пак бяхте предупредени.

Мозайка от убийства

Криминален роман

От поредицата Атикус Тип

От Алън Конуей

За автора

Алан Конуей е роден в Ипсуич, завършил е училището в Удбридж и университета в Лийдс, с първа специалност английска литература. След дипломирането си завършва и курс по творческо писане в университета в Норич. Работи като учител в продължение на шест години, преди да постигне първия си успех като писател с романа „Атикус Тип започва разследването“ през 1995 година. Книгата се задържа в класацията на най-продаваните заглавия на неделното издание на вестник „Таймс“ в продължение на двадесет и осем седмици и печели наградата за криминален роман на годината „Златен кинжал“, връчвана от асоциацията на писателите-криминалисти. Последвалите романи от поредицата за Атикус Тип са публикувани в тираж от осемнадесет милиона в целия свят и са преведени на тридесет и пет езика. През 2012 година Алан Конуей е удостоен със званието офицер на Ордена на Британската империя за заслугите си към литературата. Разведен, с едно дете, живее във Фрамлингам, графство Съфолк.

Романите от поредицата за Атикус Тип

„Атикус Тип започва разследването“

„Няма покой за злодеите“

„Атикус Тип се заема със случая“

„Нощен зов“

„Атикус Тип празнува Коледа“

„Грог и цианид“

„Рози за Атикус“

„Атикус Тип пътува в чужбина“

Критиците за Атикус Тип

„Всичко, което очаквате от едно британско криминале. Елегантно, интелигентно и непредвидимо.“

„Индипендънт“

„Пази се, Еркюл Поаро! В града е пристигнал друг проницателен дребен чужденец — и ще заеме мястото ти.“

„Дейли Мейл“

„Аз съм голям почитател на Атикус Тип. Той ни връща в златната ера на криминалната литература и ни припомня откъде сме започнали всички.“

Иън Ранкин

„Шерлок Холмс, лорд Питър Уимзи, отец Браун, Филип Марлоу, Поаро… истински великите детективи сигурно се броят на пръстите на едната ръка. Е, заради Атикус Тип може да ви потрябва още един допълнителен пръст!“

„Айриш Индипендънт“

„Една страхотна детективска история има нужда от страхотен детектив — и Атикус Тип заслужава мястото си в техния пантеон.“

„Йоркшир Пост“

„Германия се сдоби с нов посланик по света. А криминалната литература се сдоби с най-великия детектив в историята си.“

„Дер Тагесшпигел“

„Алан Конуей очевидно е духовен наследник на Агата Кристи. Пожелавам му късмет! Тази книга ми достави истинско удоволствие.“

Робърт Харис

„Наполовина грък, наполовина германец — но винаги напълно прав. Името на този човек? Тип, Атикус Тип.“

„Дейли Експрес“

Първа част

Тъга

1

23 юли 1955 година.

Очакваше се погребение.

Двамата гробари — старият Джеф Уийвър и синът му Адам — бяха започнали работа още призори, така че всичко беше готово: гробът беше изкопан точно според размерите на ковчега, а пръстта беше натрупана на спретната купчина отстрани. Църквата „Сейнт Ботолф“ в Саксби на Ейвън изглеждаше по-прекрасна от всякога под лъчите на утринното слънце, блестящи по стъклописите. Беше издигната още през дванадесети век, макар че оттогава насам беше многократно възстановявана, разбира се. Новият гроб беше от източната страна, недалеч от руините на старата абсида, където оставяха тревата да расте висока, а под срутените каменни арки надничаха маргаритки и глухарчета.

Самото селце беше притихнало, а улиците бяха пусти. Млекарят беше приключил с доставките си и беше изчезнал, подрънквайки с празните бутилки, наредени отзад в камионетката му. Вестникарчетата бяха разнесли сутрешните вестници. Беше събота, така че никой нямаше да ходи на работа, а все още беше твърде рано за домашни задължения по къщите през почивните дни. В девет часа щеше да отвори селският магазин. Уханието на току-що изпечен хляб вече се разнасяше от пекарната до магазина. Първите клиенти щяха да пристигнат съвсем скоро. А след закуска щеше да заехти хорът на градинските косачки. Беше юли — най-натовареният месец от годината за армията от любители-градинари в Саксби на Ейвън, а до празника на селото оставаше само един месец, така че всички вече бяха заети да подрязват розите и да отбелязват растежа на тиквичките. В един и половина на селското игрище щеше да се проведе мач по крикет. За мача щеше да пристигне фургон за сладолед, децата щяха да играят на воля, а гостите да си устроят пикник пред колите си. Чайната също щеше да бъде отворена. Очакваше се един съвършен английски летен следобед.

Но още беше рано за това. Сякаш цялото село беше затаило дъх и с почтително мълчание очакваше пристигането на ковчега, който всеки момент трябваше да потегли от близкия град Бат. В действителност точно в този момент вече товареха ковчега в катафалката, а скръбните му спътници — петима мъже и една жена — избягваха да се поглеждат в очите, но и сякаш не знаеха накъде другаде да отправят взор. Четирима от мъжете бяха служители от високоуважаваното погребално бюро „Ланър & Крейн“. Фирмата беше основана още през викторианската епоха, когато се беше специализирала основно в дърводелски и строителни дейности. По онова време ковчезите и погребенията бяха по-скоро странична, едва ли не маловажна дейност за „Ланър & Крейн“. Но по една неведома ирония на съдбата беше процъфтяла именно тази част от бизнеса. Фирмата вече не строеше домове за живите, но името „Ланър & Крейн“ се беше превърнало в синоним на достойна смърт. Днешното събитие, като цяло, щеше да бъде в икономичен формат. Катафалката беше от по-стария модел. Нямаше да има нито екипаж е черни коне, нито екстравагантни венци. Самият ковчег, макар и изрядно полиран, беше изработен от дървен материал, който несъмнено беше от по-ниско качество. Обикновената табелка, на която бяха гравирани името на починалата и двете най-важни дати, беше само посребрена, а не от чисто сребро. Надписът гласеше:

Мери Елизабет Блекистън

5 април 1887 година — 15 юли 1955 година

Животът й не беше толкова дълъг, колкото изглеждаше, изписан по този начин, прехвърлил границата между две столетия, но беше прекъснат съвсем неочаквано. Средствата, отделени за погребение на Мери, дори не бяха достатъчни да покрият всички разходи — но това нямаше никакво значение, защото застрахователната компания щеше да покрие разликата, и ако можеше да види собственото си погребение с очите си, Мери би останала доволна, че желанията й са били удовлетворени.

Катафалката потегли точно навреме, отправяйки се на предстоящото си пътешествие от осем мили в мига, в който минутната стрелка достигна до девет и половина. С прилично и достойно темпо, ковчегът щеше да пристигне в църквата точно в десет. Ако „Ланър & Крейн“ изобщо имаха нужда от рекламен девиз, той сигурно щеше да гласи „Винаги навреме“. И макар че двамата опечалени, които придружаваха ковчега, сигурно не забелязваха това, английската провинция изглеждаше по-прекрасна от всякога с полята, спускащи се отвъд невисоката кремъчна крайпътна стена полегато надолу към река Ейвън, край която щяха да се движат по целия път.

Двамата гробари от гробището на църквата „Сейнт Ботолф“ оглеждаха резултата от работата си. За едно погребение могат да се кажат много неща — задълбочени, проницателни или философски, — но Джеф Уийвър се изрази най-точно, като се подпря на лопатата си, сви си цигара с изкаляните си пръсти и се обърна към своя син.

— Ако ще те погребват — рече той, — трудно ще намериш по-добър ден за това.

2

Седнал на масата в кухнята в свещеническия дом, преподобният Робин Осбърн нанасяше последните поправки по текста на своята проповед. На масата пред него бяха подредени шест страници, напечатани на пишеща машина, но вече издраскани с многобройни бележки, изписани на ръка с дребния му почерк. Дали не беше твърде дълго? В последно време някои членове на паството му се бяха оплаквали, че проповедите му продължават твърде много време, и дори епископът беше проявил известно нетърпение по време на словото му на Петдесетница. Но сега случаят беше друг. Госпожа Блекистън беше прекарала целия си живот в това село. Всички я познаваха. И несъмнено щяха да отделят половин час от времето си — или дори четиридесет минути — за да се сбогуват както трябва с нея.

Кухнята беше просторна, светла стая с печка „Ага“ за готвене и отопление, от която се излъчваше приятна топлина през цялата година. По стените имаше куки, от които висяха тенджери и тигани, а наоколо бяха подредени буркани, пълни със свежи билки и изсушени гъби, набрани от самото семейство Осбърн. На горния етаж имаше две спални, уютни и удобни, с дебели килими, избродирани на ръка калъфки на възглавниците и чисто нови капандури, добавени към къщата след продължителни консултации с управата на църквата. Но най-хубавото на къщата на викария беше местоположението й: в самия край на селото, с изглед към потъналата в зеленина местност, която всички наричаха Дингъл Дел — „Гористата долчинка“. От прозорците на къщата се виждаше ливада, изпъстрена с диви цветя през пролетта и лятото, а отвъд нея — горичка от високи дървета, предимно дъбове и брястове, които скриваха от погледа имението „Пай Хол“ с езерото, моравите и самата къща. Всяка сутрин Робин Осбърн се събуждаше и виждаше тази гледка, която неизменно го изпълваше с радост. Понякога му се струваше, че живее в истинска приказка.

Свещеническият дом невинаги беше изглеждал по този начин. Когато наследиха къщата — и епархията — от преподобния Монтагю, който вече беше на възраст, домът до голяма степен издаваше природата на своя обитател: беше къща на старец, влажна и неприветлива. Но Хенриета беше упражнила вълшебните си способности, изхвърляйки всички мебели, които й се бяха сторили твърде грозни или неудобни, а след това беше претърсила магазините за обзавеждане втора ръка в Уилтшър и Ейвън, за да открие идеалните мебели, с които да ги замени. Енергията й никога не спираше да го изумява. Само по себе си беше изненадващо, че изобщо беше решила да се омъжи за викарий, но след това съпругата му се беше посветила на задълженията си с такова въодушевление, че всички я обикнаха още от първия ден на пристигането им. Нямаше как двамата да се чувстват по-щастливи на друго място, отколкото в Саксби на Ейвън. Не можеше да се отрече, че църквата имаше нужда от известни грижи. Постоянно бяха застрашени от повреда на отоплението. Покривът отново беше започнал да тече. Но паството беше предостатъчно голямо, за да отговори на изискванията на епископа, а много от членовете му вече им бяха приятели. Дори не си мечтаеха да живеят на друго място.

„Тя беше част от живота на селото. И въпреки че днес сме тук, за да скърбим за нейната загуба, нека си спомним и за онова, което остави след себе си. Мери превръщаше Саксби на Ейвън в по-хубаво място за всички останали, без значение дали всяка неделя подреждаше цветята в църквата, в която сме се събрали в момента, дали посещаваше възрастните хора както тук, така и в „Аштън Хаус“, дали събираше дарения за Обществото за защита на птиците или посрещаше посетителите в имението „Пай Хол“. Домашните й сладкиши неизменно оставяха силно впечатление на празника на селото и аз мога да споделя с вас, че много пъти съм оставал приятно изненадан от неочакваната й поява в канцеларията, където ми носеше курабийки с бадеми или парче кекс с пълнеж от конфитюр.“

Осбърн се опита да си представи жената, която беше прекарала по-голямата част от живота си на работа като икономка в имението „Пай Хол“. Беше дребна, с тъмна коса и решително изражение, и винаги забързана, сякаш беше поела на някакъв личен кръстоносен поход. В спомените си я виждаше предимно от разстояние, защото в интерес на истината двамата никога не бяха прекарвали много време в една и съща стая. Може би на едно или две събирания, но не повече. Хората, които живееха в Саксби на Ейвън, не бяха отявлени сноби, но в същото време си даваха съвсем ясна сметка за принадлежността си към различни социални класи, и макар че един викарий се смяташе за подходящ гост на всяко събиране, същото не можеше да се твърди за една жена, която в крайна сметка си оставаше чистачка. И може би тя си беше давала сметка за това. Дори когато идваше на църква, обикновено сядаше най-отзад. И в начина, по който винаги настояваше да помогне на всички, всеки път се долавяше някаква почтителност, като че ли им го дължеше поради самото си положение.

А може би обяснението беше по-просто? Когато си спомняше за нея и четеше това, което беше написал току-що, в съзнанието му изникваше една-единствена дума. „Сврака“. Не беше честно да мисли за нея по този начин и със сигурност никога нямаше да го каже на глас, но се налагаше да си признае, че в това имаше известна истина. Тя наистина беше любопитна като сврака и се посвещаваше на задачата да поддържа връзка с всички в селото със същото усърдие, с което приготвяше пай с ябълки или боровинки. И по някакъв начин винаги се озоваваше точно там, където имаше нужда от нея. Проблемът беше в това, че се озоваваше и там, където от нея нямаше нужда.

Той си спомни как я беше заварил в същата тази стая, едва преди две седмици. Сам си беше виновен. Трябваше да го предвиди. Хенриета винаги го мъмреше, че оставя входната врата отворена, все едно че домът на викария беше просто добавка към църквата, а не тяхното лично жилище. Трябваше да я слуша по-внимателно. Мери беше влязла без покана и просто стоеше в кухнята им, стиснала една малка стъкленица със зелена течност, сякаш тя беше някакъв средновековен талисман за прогонване на зли духове. „Добро утро, господин викарий! Разбрах, че имате неприятности с осите. Донесох ви ментово масло. С него веднага ще се отървете от тях. Майка ми се кълнеше в него!“ Това беше истина. В къщата наистина се бяха завъдили оси — но откъде знаеше тя за това? Осбърн не беше казвал на никого, освен на Хенриета, а тя със сигурност нямаше как да го е споменавала на други хора. Разбира се, в място като Саксби на Ейвън такова нещо можеше да се очаква. По някакъв непонятен начин тук всички знаеха всичко за всички останали и често се казваше, че ако кихнеш в банята, до теб веднага ще изникне някой с носна кърпа в ръка.

Когато я видя в кухнята, Осбърн не знаеше дали да изпитва признателност или раздразнение. Беше промърморил няколко думи за благодарност, но в същото време беше погледнал към кухненската маса. И те бяха там, сред всичките му останали книжа. Откога беше в кухнята тази жена? Дали ги беше видяла? Не спомена нищо за това, а той не посмя да я попита, разбира се. Изпрати я колкото можеше по-бързо и оттогава не я беше виждал. Когато беше починала, двамата с Хенриета бяха на почивка. Бяха се прибрали тъкмо навреме за погребението.

Той чу стъпки и вдигна поглед към Хенриета, когато тя влезе в стаята. Току-що беше излязла от банята и все още беше увита в хавлия. Вече наближаваше петдесетте, но си оставаше много привлекателна жена, с буйна кестенява коса и фигура, която каталозите за конфекция биха определили като „пищна“. Жена му произхождаше от съвсем друг свят — беше най-малката дъщеря от заможно земеделско семейство от Уест Съсекс, което притежаваше хиляда акра обработваема земя — но когато се запознаха на една лекция в „Уигмор Хол“ в Лондон, двамата веднага почувстваха влечение един към друг. Не поискаха одобрение от родителите си, за да се оженят, и досега си оставаха по-близки от всякога. Единственото им съжаление беше това, че бракът им не беше благословен с деца, но такава беше Божията воля, разбира се, и те се бяха научили да я приемат. Просто се радваха един на друг.

— Мислех си, че вече си приключил с това — каза тя.

Беше извадила от килера масло и мед и си отряза една филия хляб.

— Само добавям някои неща, които ми хрумнаха в последния момент.

— На твое място нямаше да пиша толкова дълго слово, Робин. Все пак е събота и всички ще искат да продължат с деня си.

— След това ще се съберем в „Кралския герб“. В единадесет часа.

— Хубаво — каза Хенриета, като занесе чинията със закуската си до масата и се настани. — Сър Магнъс отговори ли на писмото ти?

— Не. Но не се съмнявам, че ще дойде.

— Е, със сигурност го оставя за последния момент.

Тя се приведе и погледна нещо, което беше написал на една от страниците.

— Това не можеш да го кажеш — отбеляза тя.

— Кое?

— „Душата на всяко събиране“.

— Защо не?

— Защото тя не беше такава. Ако трябва да говоря честно, винаги съм я намирала за прекалено затворена и потайна. Изобщо не беше лесно да се общува с нея.

— Когато дойде на миналата Коледа, беше забавно.

— Имаш предвид, че и тя пя коледни песни заедно с всички останали. Но човек никога не можеше да бъде сигурен какво точно си мисли. Не мога да кажа, че ми беше особено симпатична.

— Не бива да говориш така за нея, Хен. Особено на днешния ден.

— Не виждам защо. Точно това не мога да приема в погребенията. Тържество на лицемерието. Всички повтарят колко прекрасна е била починалата, колко мила и щедра е била, а дълбоко в себе си много добре знаят, че това изобщо не е вярно. Мери Блекистън никога не ми е била симпатична и нямам никакво намерение да започвам да се впускам в хвалебствия по неин адрес, само защото е паднала по стълбите и си е счупила врата.

— Не си много великодушна.

— Просто съм искрена, Роби. И съм сигурна, че и ти мислиш съвсем същото — дори да се опитваш да се убедиш в противното. Но не се тревожи! Обещавам, че няма да те изложа пред опечалените.

Тя си придаде скръбна физиономия.

— Ето, виж. Това достатъчно ли е?

— Не трябва ли вече да се приготвяш?

— Всичко е готово. Черна рокля, черна шапка, черни перли.

Тя въздъхна, преди да продължи:

— Когато умра, не искам да бъда облечена в черно. Толкова е безрадостно. Обещай ми. Искам да бъда погребана в розово, с голям букет бегонии в ръцете си.

— Няма да умираш. Поне в скоро време. Хайде, качи се да се облечеш.

— Добре де, добре. Хулиган такъв!

Тя се наведе да го целуне и той усети меките й топли гърди, които се притиснаха във врата му. Целуна го по бузата, после забърза навън, като остави закуската си на масата. Робин Осбърн се усмихна на себе си и се върна към своето слово. Може би жена му все пак имаше право. Можеше да съкрати една-две страници. Той отново прочете това, което беше написал.

„Животът на Мери Блекистън не беше лек. Скоро след като пристигна в Саксби на Ейвън, тя беше сполетяна от лична трагедия, и щеше да бъде толкова лесно да й се предаде. Но тя не си позволи да се отдаде на скръбта. Беше жена, която прегръщаше живота във всичките му проявления и никога не се оставяше да бъде победена. И сега, когато я полагаме да почива тук, до нейния син, когото обичаше толкова силно и когото изгуби толкова трагично, може би ще успеем да намерим утеха в мисълта за това, че така поне ще бъдат заедно.“

Робин Осбърн прочете този откъс още веднъж. И отново си я спомни как стоеше в същата тази стая, до същата тази кухненска маса.

„Разбрах, че имате неприятности с осите.“

Дали ги беше видяла? Дали беше разбрала истината?

Слънцето сигурно се беше скрило зад преминаващ облак, защото по лицето му изведнъж премина сянка. Той протегна ръка, накъса цялата страница на парчета и ги пусна в кофата за боклук.

3

Доктор Емилия Редуинг се беше събудила рано. Беше останала в леглото в продължение на цял час, като се опитваше да се убеди, че може би ще успее да заспи отново, но накрая беше станала, беше си облякла халата и си беше приготвила чаша чай. И оттогава насам седеше в кухнята и гледаше как слънцето изгрява над градината и руините на замъка Саксби зад нея — архитектурен комплекс от тринадесети век, който радваше стотиците си посетители, запалени по историята, но всеки следобед хвърляше дългата си сянка върху къщата, така че до нея не достигаше никаква слънчева светлина. Минаваше осем и половина. Вече трябваше да са доставили вестниците. Тя отвори медицинските картони на няколко от своите пациенти и се зарови в тях, донякъде за да се разсее от мисълта за предстоящия ден. Лекарският кабинет обикновено беше отворен в събота сутрин, но днес щеше да бъде затворен заради погребението. Е, това беше подходящ момент да приведе в ред документите на пациентите си.

В едно селце като Саксби на Ейвън никога нямаше много сериозни предизвикателства за медицината. Жителите на селото си отиваха по една основна причина и това беше напредналата възраст, а доктор Редуинг нямаше кой знае какво да направи по този въпрос. Тя прегледа медицинските картони и въздъхна, когато си припомни някои от болежките, с които й се беше налагало да се справя в последно време. Госпожица Дотеръл, която помагаше в селския магазин, се възстановяваше от заушка, която я беше повалила на легло за една седмица. Деветгодишният Били Уийвър беше развил коклюш, но вече го беше оставил зад гърба си. Дядо му, Джеф Уийвър, страдаше от артрит, но го имаше от години насам и положението му нито се подобряваше, нито се влошаваше. Джони Уайтхед си беше порязал ръката. Хенриета Осбърн, жената на викария, по някакъв начин беше успяла да стъпи в цяла туфа беладона — atropa belladonna — и да инфектира цялото си стъпало. Беше й предписала една седмица почивка в леглото и много вода. С изключение на това топлото лято сякаш се беше отразило благоприятно на здравето на всички.

Е, не съвсем на всички. Не. Все пак имаше и смъртен случай.

Доктор Редуинг отмести медицинските картони и застана до печката, за да приготви закуска за себе си и съпруга си. Вече беше чула Артър на горния етаж, а след това и обичайното стържене и потракване, докато си пълнеше ваната. Водопроводната система в къщата беше поне на петдесет години и шумно се оплакваше всеки път, когато бъдеше принудена да свърши нещо, но поне изпълняваше задълженията си. Скоро мъжът й щеше да слезе в кухнята. Тя наряза хляб за препечени филийки, напълни една тенджера с вода и я сложи на котлона, извади млякото и овесените ядки и подреди масата.

Артър и Емилия Редуинг бяха женени от тридесет години; беше щастлив и успешен брак, мислеше си тя, макар и не всичко да се беше развило точно така, както се надяваха. Например Себастиан, единственото им дете, който вече беше на двадесет и четири години и живееше с безполезните си приятели-битници в Лондон. Как беше успял да се превърне в такова разочарование? И кога точно се беше настроил срещу тях? Нито един от двамата не се беше чувал с него от месеци насам и дори нямаше как да бъдат сигурни дали е жив. А пък и самият Артър… Беше започнал като архитект — при това способен архитект. Британският институт за архитектура го беше удостоил с наградата „Слоун“ за един проект, който беше завършил още в университета. Беше работил по няколко от новите сгради, изникнали непосредствено след войната. Но истинската му любов си беше останала живописта — най-вече портрети с маслени бои — и преди десет години се беше отказал от кариерата си, за да се посвети на рисуването. И го беше направил с пълната подкрепа на Емилия.

Една от картините му беше окачена в кухнята, на стената до шкафа за посудата, и тя погледна към нея. Беше портрет на нея самата, нарисуван преди десет години, и тя винаги се усмихваше, когато го поглеждаше, като си спомняше дългите мигове на тишина, докато му позираше, обградена от диви цветя. Съпругът й никога не говореше, докато работеше. Беше му позирала десетина пъти през едно дълго, горещо лято, и Артър някак беше успял да улови атмосферата: жегата, маранята на късния следобед и дори уханието на ливадата. На картината тя беше облечена с дълга рокля и сламена шапка — като женски вариант на Вай Гог, както се беше пошегувала — и влиянието на този художник може би се долавяше в плътните цветове и силните мазки на четката. Тя не беше красива жена. Не се заблуждаваше в това отношение. Лицето й беше твърде сурово, беше широкоплещеста като мъж и тъмнокоса. В поведението й имаше нещо, което напомняше на строга учителка или гувернантка. Хората смятаха, че се държи твърде официално. Но той беше намерил нещо красиво в нея. Ако тази картина беше изложена в някоя лондонска галерия, никой нямаше да я подмине, без да я погледне по-внимателно.

Но тя не беше изложена. Беше окачена тук. Нито една лондонска галерия не беше проявила интерес към Артър или неговата работа. Емилия не разбираше причината за това. Двамата бяха отишли заедно на лятната изложба в Кралската академия и бяха разгледали картините на Джеймс Гън и сър Алфред Мънингс. Бяха видели и прословутия портрет на кралицата, нарисуван от Саймън Елуес, който беше предизвикал такава полемика. Но всички онези картини изглеждаха съвсем обикновени и плахи в сравнение с работата на мъжа й. Защо никой не успяваше да разпознае несъмнения гений на Артър Редуинг?

Тя извади три яйца и внимателно ри пусна в тенджерата с вряща вода — две за него и едно за нея. Едното яйце се пукна, когато влезе в кипящата вода, и тя веднага си спомни за Мери Блекистън; черепът й се беше пукнал от падането. Не успяваше да избегне мисълта за нея. Дори в този момент отново потрепери, когато си спомни какво беше видяла — макар да се питаше защо е така. Все пак не беше първото мъртво човешко тяло, което виждаше, а когато беше работила в Лондон по време на най-тежките бомбардировки през войната, се беше грижила за войници с ужасяващи рани. Какво толкова по-различно имаше в този случай?

Може би фактът, че двете бяха толкова близки. Лекарката и икономката със сигурност нямаха много общо помежду си, но въпреки това бяха станали приятелки. Всичко беше започнало по времето, когато госпожа Блекистън й беше пациент. Беше развила херпес зостер, от който страда в продължение на цял месец, и доктор Редуинг остана силно впечатлена както от нейния стоицизъм, така и от здравия й разум. Оттогава насам постепенно беше започнала да се осланя на нея за второ мнение. Налагаше се да внимава“ разбира се. Не можеше да си позволи да нарушава лекарската тайна. Но ако имаше нещо, което я притесняваше, винаги можеше да разчита на Мери да я изслуша внимателно и да й даде разумен съвет.

А краят на живота й беше настъпил толкова неочаквано: в една съвсем обикновена сутрин, преди малко повече от седмица, по телефона се беше обадил Брент, който работеше като градинар в имението „Пай Хол“.

— Можете ли да дойдете насам, доктор Редуинг? Става дума за госпожа Блекистън. Тя лежи при най-долното стъпало на стълбището в голямата къща. И не става оттам. Мисля, че е паднала.

— Движи ли се?

— Като че ли не.

— При нея ли си в момента?

— Не мога да вляза. Всички врати са заключени.

Брент беше на тридесет и няколко години, неугледен младеж с черно под ноктите и унило безразличие в погледа. Работата му беше да се грижи за моравите и цветните лехи, а от време на време и да напъжда неканените посетители от имението, точно както беше правил баща му преди него. В дъното на имението „Пай Хол“ имаше езеро и децата обичаха да плуват в него през лятото, но не и когато Брент беше наблизо. Беше самотник, не се беше оженил и живееше сам в къщата, която беше наследил от родителите си. В селото не го обичаха много, защото го смятаха за особняк. В действителност, беше просто необразован и може би страдаше от лека форма на аутизъм, но провинциалната общност не се колебаеше, преди да запълни празнините в характеризацията му. Доктор Редуинг му каза да я изчака пред входа на къщата, събра някои медицински принадлежности и бързо се отправи към колата си, като остави Джой — която беше едновременно медицинска сестра и рецепционистка в кабинета — да отпраща евентуалните нови посетители.

Имението „Пай Хол“ беше от другата страна на гористата местност Дингъл Дел, на петнадесет минути пеша и не повече от пет минути с кола. Имението винаги беше представлявало част от околността, откакто съществуваше и самото селище, и макар да беше истински миш-маш от архитектурни стилове, със сигурност беше най-впечатляващият дом наоколо. Сградата беше построена за женски манастир, но през шестнадесети век била преустроена за частен дом, а след това била видоизменяна век след век. В крайна сметка от голямата къща беше останало едно-единствено удължено крило, в далечния край на което се издигаше осмоъгълна кула, построена много по-късно от останалата част. Повечето от прозорците бяха в елизабетински стил — високи, двукрилни и тесни, — но по сградата имаше и добавки в архитектурни стилове от по-късни епохи, чак до викторианската, всички потънали в бръшлян, сякаш се извиняваха за недискретното си присъствие. Зад къщата имаше вътрешен двор и останки от манастира, които може би някога са представлявали колонади. Отделно беше построена конюшня, която сега се използваше за гараж.

Но силата на имението беше в местоположението му. Входът към него беше оформен с портал с два каменни грифона, а от портала започваше настлана с чакъл алея, която минаваше покрай къщичката за портиера, обитавана от Мери Блекистън, а след това прекосяваше моравата с извивка, елегантна като лебедова шия, за да стигне до входната врата на къщата, увенчана с готическа арка. Наоколо бяха разпръснати цветни лехи, като боите по палитрата на художник, а по-встрани, обградена от внимателно подрязан жив плет, имаше розова градина, за която се твърдеше, че съдържа повече от сто различни вида рози. Моравата около къщата се простираше чак до езерото, от другата страна на което беше Дингъл Дел; всъщност от всички страни на имението се издигаха гъсти гори от стари, високи дървета, под които напролет цъфтяха камбанки, така че беше закътано от модерния свят.

Гумите на колата изхрущяха по чакъла, когато доктор Редуинг спря пред къщата и видя Брент, който я чакаше притеснен и мачкаше каскета си в ръце. Тя излезе от колата, взе медицинската си чанта и го доближи.

— Има ли признаци на живот? — попита го тя.

— Не съм проверявал — промърмори в отговор Брент.

Доктор Редуинг се стъписа. Нима дори не се беше опитал да помогне на горката жена? Когато видя изражението й, той побърза да добави:

— Нали ви казах? Не мога да вляза.

— Входната врата е заключена, така ли?

— Да, госпожо доктор. Както и вратата на кухнята.

— Нямаш ли ключове?

— Не, госпожо. Аз не влизам в къщата.

Доктор Редуинг поклати глава, обзета от раздразнение. За времето, което й беше отнело да стигне дотук, Брент можеше да е направил нещо; можеше да донесе някоя стълба, за да се опита да влезе през прозорците на горния етаж.

— Как ми се обади по телефона, след като не си успял да влезеш? — попита го тя.

Отговорът нямаше значение, просто й беше любопитно.

— В конюшнята има телефон.

— Добре, покажи ми къде е тя.

— През прозореца се вижда…

Въпросният прозорец беше в края на къщата, добавен сравнително по-скоро от останалите. От него се разкриваше гледка отстрани към преддверието и голямото стълбище, което водеше към горния етаж. И наистина, там лежеше Мери Блекистън, просната по очи на килима, а едната й ръка беше протегната пред нея, така че отчасти закриваше главата й. Още от първия поглед доктор Редуинг беше почти сигурна, че тя е мъртва. Явно по някаква причина беше паднала по стълбите и си беше счупила врата. Не помръдваше, разбира се. Но имаше и нещо друго. Начинът, по който беше разположено падналото тяло, беше твърде неестествен. Приличаше на счупена кукла, точно като на илюстрациите от учебниците по медицина на Редуинг.

Поне така й подсказваха инстинктите. Но понякога истината не се виждаше от пръв поглед.

— Трябва да влезем — каза тя. — Входната врата и вратата на кухнята може да са заключени, но със сигурност има и друг начин.

— Може да опитаме през помещението, където се държат външните обувки.

— Къде е?

Насам…

Брент я заведе до една друга врата в дъното на къщата. Беше със стъклени прозорчета и макар че също беше заключена, доктор Редуинг ясно различи връзката ключове, която висеше от ключалката от вътрешната страна на вратата.

— На кого са тези ключове? — попита тя.

— Сигурно са нейните.

Тя взе решение.

— Ще се наложи да разбием стъклото.

— Не ми се вярва сър Магнъс да се зарадва, когато разбере за това — измърмори Брент.

— Сър Магнъс може да се обърне към мен, ако иска. Ще го разбиеш ли, или аз да го направя?

Градинарят не изглеждаше много доволен, но намери тежък камък и с негова помощ разби едно от стъклените прозорчета на вратата. После промуши ръката си през отвора и завъртя ключа в ключалката. Вратата се отвори и двамата влязоха в къщата.

Докато чакаше яйцата да се сварят, доктор Редуинг си припомни точно какво беше видяла вътре. Сцената наистина се беше запечатала като фотография в съзнанието й.

Двамата бяха прекосили малкото помещение, където държаха ботушите, галошите и другите външни обувки, бяха минали по един коридор и се бяха озовали право в голямото преддверие, откъдето се издигаше широкото стълбище. От всички страни ги обграждаше тъмна дървена ламперия. По стените бяха окачени картини с маслени бои и ловни трофеи: птици в стъклени кутии, една глава на елен и една огромна риба. До една врата, която водеше към дневната, бяха изправени рицарски доспехи, включително с меч и щит. Преддверието беше дълго и тясно, а входната врата беше точно по средата му, срещу стълбището. В едната му половина имаше зидана камина, достатъчно голяма за да може човек да влезе в нея. От другата бяха подредени две кресла с кожена тапицерия и старинна масичка с телефон. Подът на преддверието беше застлан с каменни плочи, отчасти скрити под персийски килим. Стъпалата на стълбището също бяха от камък, с виненочервен килим по средата. Ако Мери Блекистън се беше препънала и беше паднала по стъпалата от стълбищната площадка на горния етаж, в смъртта й нямаше никаква мистерия. Под нея не беше имало почти нищо, което да омекоти падането.

Брент притеснено зачака до вратата, докато тя се зае да огледа тялото. Жертвата все още не беше изстинала, но нямаше пулс. Доктор Редуинг отмахна няколко тъмни кичура коса от лицето й, за да открие кафявите очи, които се взираха в камината. Тя внимателно ги затвори. Госпожа Блекистън винаги бързаше. Нямаше как да не си помисли за това. И съвсем буквално се беше хвърлила надолу по стълбите, сякаш нетърпелива да срещне собствената си смърт.

— Трябва да се обадим в полицията — каза тя.

— Какво? — изненада се Брент. — Да не би някой да е направил нещо лошо с нея?

— Не. Разбира се, че не. Това е нещастен случай. Но все пак трябва да съобщим за него.

Беше нещастен случай. Нямаше нужда човек да бъде детектив, за да го разбере. Жената беше чистила с прахосмукачка. Самата прахосмукачка се виждаше съвсем ясно, яркочервена, подобна едва ли не на играчка, заклещена между перилата в горния край на стълбището. По някакъв начин жената се беше спънала в кабела на прахосмукачката. Беше изгубила равновесие и беше паднала надолу по стълбите. В къщата не беше имало никой друг. Всички врати бяха заключени. Какво друго обяснение можеше да има за смъртта й?

Сега, малко повече от седмица след станалото, мислите на Емилия Редуинг бяха прекъснати от някакво движение на вратата на кухнята. В стаята беше влязъл нейният съпруг. Тя извади яйцата от тенджерата и внимателно ги сложи в порцелановите чашки за сервиране. С облекчение видя, че мъжът й вече се, беше облякъл за погребението. Беше почти сигурна, че ще забрави. Беше извадил тъмния си неделен костюм, макар и без вратовръзка — той никога не носеше вратовръзки. По ризата му се виждаха няколко петънца боя, но това трябваше да се очаква. Артър и боите бяха неразделни.

— Стана много рано — отбеляза той.

— Извинявай, скъпи. Събудих ли те?

— Не. Всъщност не. Просто те чух на долния етаж. Не можа ли да спиш?

— Сигурно съм си мислила за погребението.

— Изглежда, че ще бъде хубав ден за това. Надявам се проклетият викарий да не прекали. Всички свещеници са едни и същи. Обожават да слушат собствения си глас.

Той взе лъжичката си от масата и я стовари върху първото си яйце за закуска.

Трак!

Тя си спомни разговора, който беше провела с Мери Блекистън едва два дни преди онази сутрин, когато Брент я беше повикал в къщата. Доктор Редуинг беше открила нещо. Случилото се беше доста сериозно и тя се канеше да потърси Артър, за да му поиска съвет, когато икономката изведнъж се беше появила при нея, сякаш призована от някакъв зъл дух. И така, вместо това тя беше разказала на нея какво е станало. По някакъв начин, в един по-натоварен ден, от лекарския кабинет беше изчезнала една стъкленица. Съдържанието на стъкленицата можеше да бъде особено опасно, ако попаднеше в неподходящи ръце, и беше ясно, че някой я е взел нарочно. Какво трябваше да направи? Дали трябваше да се обади в полицията? Не й се искаше да го прави, защото по този начин неизбежно щеше да излезе неразумна и безотговорна. Защо беше оставила отворена стаята, където държаха лекарствата? Защо не беше заключила шкафчето, в което беше оставена стъкленицата? Защо не беше забелязала липсата досега?

— Не се тревожете, доктор Редуинг — беше казала Мери. — Дайте ми един-два дни, за да се погрижа за това. В действителност вече имам някои идеи какво да направя…

Точно това беше казала. А в същото време по лицето й се беше изписало изражение, което не беше точно лукаво, но сякаш искаше да покаже, че тя знае нещо повече — все едно вече беше забелязала нещо необичайно и беше очаквала да се посъветват с нея точно по този въпрос.

А сега беше мъртва.

Разбира се, че беше нещастен случай. Мери Блекистън не беше имала достатъчно време, за да говори с когото и да било за изчезналата отрова, а дори да го беше направила, не беше възможно някой да й направи нещо лошо заради това. Беше се спънала и беше паднала по стълбището. И това беше всичко.

Но докато гледаше мъжа си, който потапяше парче препечена филийка в рохко свареното си яйце, Емилия Редуинг беше принудена да си признае нещо. В действителност беше доста разтревожена.

4

— Защо ще ходим на погребението? Ние почти не я познавахме.

Джони Уайтхед се бореше с най-горното копче на ризата си, но колкото и да се стараеше, не успяваше да го пъхне в илика. Истината беше, че яката на ризата му просто не беше достатъчно широка, за да обхване целия му врат. Струваше му се, че в последно време всичките му дрехи бяха започнали да се свиват. Сака, които беше носил е години, изведнъж му станаха тесни на раменете, а колкото до панталоните… Той се отказа и тежко се отпусна на масата за закуска. Жена му, Джема, побутна една чиния пред него. Беше му приготвила класическа английска закуска с две пържени яйца, бекон, наденичка, домат и лук на тиган — точно както я обичаше.

— Всички ще бъдат там — отговори Джема.

— Това не означава, че и ние трябва да ходим.

— Ако не отидем, хората ще говорят за нас. Пък и така или иначе, това ще е добре за търговията. Синът й Робърт сигурно ще разчисти всичко от къщата, след като майка му си отиде, а никога не знаеш какво можеш да намериш там.

— Сума ти боклуци, най-вероятно — каза Джони, като взе ножа и вилицата си и започна да се храни. — Но все пак си права, любов моя. Сигурно няма да ни навреди, ако се покажем на погребението.

В Саксби на Ейвън имаше много малко магазини. На първо място сред тях, разбира се, беше селският магазин, където се продаваше общо взето всичко, от което човек някога би могъл да има нужда — от метли и кофи до яйца на прах и шест различни вида мармалад. Беше истинско чудо как толкова много различни продукти успяват да се съберат на толкова малко място. Зад ъгъла все още беше отворен и месарският магазин на господин Търнстоун, с отделен вход и найлонови ленти, така че да не влизат мухите, а всеки вторник идваше един фургон, който доставяше риба. Но ако човек искаше да си купи нещо по-екзотично, като зехтин или някоя от средиземноморските съставки, които използваше популярната кулинарна авторка Елизабет Дейвид в своите готварски книги, трябваше да отиде до близкия град Бат. Така наречената железария беше от другата страна на селския площад, но в нея не влизаше почти никой, освен ако не му беше изгоряла някоя крушка или бушон. Повечето от нещата на витрината изглеждаха прашни и старомодни. Имаше и книжарница, както и една чайна, която отваряше само през летните месеци. Малко по-встрани от площада, точно преди пожарната, имаше автосервиз, в който се продаваха и автомобилни части, но общо взето нямаше нищо, което някой да поиска да си купи доброволно. Това бяха всички магазини в селото — и така беше открай време.

До деня, в който от Лондон пристигнаха Джони и Джема Уайтхед. Двамата бяха купили сградата на старата поща, която отдавна стоеше празна, и я превърнаха в антикварен магазин, който носеше техните имена, изписани със старовремски шрифт над витрината. Мнозина в селото мърмореха, че предвид предлаганите стоки в антикварния магазин по-точното определение за него би било „вехтошарски“, но още с отварянето не му липсваха посетители — предимно туристи, които с удоволствие се ровеха в старинните часовници, керамичните чаши с изображения на исторически личности, комплектите прибори за хранене, монетите, медалите, картините с маслени бои, куклите, писалките и всичко останало, изложено в магазина. Дали изобщо някога си купуваха нещо беше съвсем отделен въпрос. Но магазинът работеше вече шест години, а семейство Уайтхед живееше на горния етаж.

Джони беше нисък, широкоплещест и плешив, и в последно време беше започнал да надебелява, макар самият той да не го забелязваше. Обичаше да се облича по начин, който намираше за ефектен, обикновено с неугледни костюми с жилетка и вратовръзки в ярки цветове. За погребението неохотно беше извадил от гардероба едно по-тъмно сако и панталони от сива вълна, въпреки че и те не му бяха съвсем по мярка, както и ризата. Жена му, толкова слаба и дребна, че можеше да се нанесе три пъти в него, беше облечена в черно. Тя не закусваше със същото, което беше приготвила за него. Вместо това си беше наляла чаша чай и едва отхапваше от една препечена филийка.

— Сър Магнъс и лейди Пай няма да присъстват — промърмори Джони, като се сети за това.

— Къде?

— На погребението. Ще се върнат чак следващата седмица.

— Кой ти каза?

— Не знам. Някой говореше за това в кръчмата. Двамата са в Южна Франция, или на някакво подобно място. Върви им на някои хора, а? Във всеки случай, никой не е успял да се свърже с тях.

Джони замълча за миг, вдигнал едно парче наденица на вилицата си. Когато говореше насаме с жена си, веднага ставаше ясно, че през по-голямата част от живота си беше живял в източните квартали на Лондон. Но използваше съвсем различен акцент, когато разговаряше с клиентите си.

— Сър Магнъс няма да остане доволен — продължи той. — Беше много привързан към госпожа Блекистън. Двамата бяха като дупе и гащи, честно ти казвам!

— Как така? Да не би да искаш да кажеш, че между тях е имало нещо?

Джема сбърчи нос, когато си представи какво можеше да е било това „нещо“.

— Не. Нищо подобно. Той нямаше да посмее да го направи, в присъствието на госпожата — освен това Мери Блекистън не ставаше за тази работа. Но тя го боготвореше. Гледаше го така, като че ли слънцето изгрява от задника му. И от години работеше при него като икономка. Всички ключове от имението бяха при нея! Тя му готвеше, тя му чистеше и му беше отдала половината си живот. Сигурен съм, че той щеше да иска да присъства, когато я изпращат на другия свят.

— Можеха да го изчакат да се върне.

— Синът й бързаше да приключат по-скоро. И никой не може да му се сърди за това, наистина. Цялата история беше истински шок.

На масата се възцари мълчание, докато Джони закусваше. Джема го наблюдаваше внимателно. Често правеше така. Сякаш се опитваше да види истината зад обичайното му ведро изражение, сякаш очакваше да открие нещо скрито зад тази фасада.

— А тя какво правеше тук? — попита изведнъж Джема. — Мери Блекистън?

— Кога?

— В понеделник, преди да умре. Беше тук.

— Не, не е била тук — отговори Джони, като остави ножа и вилицата си.

Беше приключил бързо със закуската си и не беше оставил нищо в чинията.

— Не ме лъжи, Джони. Нали я видях, докато излизаше от магазина.

— О, в магазина! — отвърна Джони, като се усмихна смутено. — Помислих си, че имаш предвид да е била тук горе, където живеем. Това би било доста странно, не мислиш ли?

Той замълча за малко, като се надяваше жена му да смени темата, но тя не даде никакви признаци, че се кани да го направи, така че той продължи, подбирайки внимателно думите си.

— Да… Тя наистина влезе в магазина. И може да е било и миналата седмица, когато се случи онова с нея. Но ако трябва да съм честен, любов моя, не си спомням какво точно искаше. Май спомена нещо за някакъв подарък за някого, но не си купи нищо. Във всеки случай влезе само за една-две минути.

Джема Уайтхед винаги познаваше кога мъжът й лъже. Освен това беше видяла с очите си как госпожа Блекистън излиза от магазина и по някаква причина беше отбелязала това, като че ли беше доловила, че нещо не е наред. Но тогава не беше споменала нищо, а сега реши да не продължава с въпросите си. Не искаше да се карат — особено в този момент, когато трябваше да тръгват за погребението.

Колкото до Джони Уайтхед, противно на думите си, той си спомняше съвсем ясно последната си среща с госпожа Блекистън. Тя наистина беше идвала в магазина, за да му отправи обвиненията си. А най-лошото от всичко беше, че разполагаше с доказателства, с които да ги подкрепи. Откъде се беше сдобила с тях? И как изобщо беше стигнала до него? Разбира се, тя не му беше казала всичко, но не беше оставила никакво съмнение за истинските си намерения. Кучка такава.

Естествено, той нямаше как да го каже на жена си, но всъщност се радваше с цялата си душа, че онази жена вече беше мъртва.

5

Клариса Пай, облечена от глава до пети в черно, застана пред огледалото в дъното на коридора, за да се огледа в цял ръст. Не за пръв път се запита дали шапката с трите пера и поомачкана воалетка не беше малко прекалена. „De trop“, както се казваше на френски. Беше импулсивна покупка, която беше направила в един магазин за дрехи втора ръка в Бат и за която беше съжалила на секундата. Искаше да изглежда възможно най-добре за погребението. Цялото село щеше да се събере там, а след това беше поканена на кафе и нещо безалкохолно в „Кралския герб“. С шапка или без шапка? Тя внимателно я свали и я остави на масичката в коридора.

Косата й беше прекалено тъмна. Беше се подстригала специално за случая и макар че Рене се беше справил отлично, както обикновено, новата му фризьорка, която се грижеше за боядисването, определено беше свалила нивото на целия му салон. Изглеждаше абсурдно, като слязла от корицата на старомодно списание за домакини. Е, това решаваше въпроса. Просто щеше да й се наложи да отиде с шапка. Тя извади червилото си и го нанесе внимателно на устните си. Така вече изглеждаше по-добре. Беше важно да се види, че е положила усилия.

До началото на погребението оставаха още четиридесет минути, а тя не искаше да пристигне първа. Как да запълни времето дотогава? Влезе в кухнята, където я очакваха чиниите от закуската, но не искаше да ги мие, облечена в най-хубавите си дрехи. На масата беше оставена отворена книга, с лицето надолу. За кой ли път четеше Джейн Остин — милата Джейн, — но в момента не й беше до това. Следобед щеше да си припомни Ема Удхаус и нейните интриги. Може би да си пусне радиото? Или да си направи още една чаша чай и набързо да премери сили с кръстословицата в „Дейли Телеграф“? Да. Точно така щеше да направи.

Клариса живееше в съвременна къща. Толкова много други домове в Саксби на Ейвън бяха солидни постройки от началото на деветнадесети век, изградени от варовик от кариерите на Бат, с елегантни веранди и терасирани градини. Човек нямаше нужда да чете книгите на Джейн Остин. Беше достатъчно да излезе навън, за да се озове в нейния свят. Искаше й се да можеше да живее близо до площада на селото, или поне на Ректъри Лейн — уличката зад църквата. Там имаше прекрасни малки къщи, построени с вкус и поддържани с усърдие. За разлика от тях къщата на Уинсли Теръс номер 4 беше построена набързо. Беше най-обикновена, с две стаи на първия етаж и две спални на горния, декоративна мазилка на фасадата и миниатюрна градина, която почти не си струваше да се занимаваш с нея. Беше съвсем същата като къщите от двете й страни, с изключение на езерцето, добавено от предишните обитатели, в което доживяваха старините си две златни рибки. Горната част на Саксби на Ейвън и долната част на Саксби на Ейвън. Двете половини на селото бяха коренно различни. А тя живееше в грешната половина.

Тази къща беше единственото, което можеше да си позволи. Тя огледа набързо малката квадратна кухничка с дантелените завеси, розовите стени, аспидистрата на перваза на прозореца и малкото дървено разпятие, окачено на шкафа за посуда, така че да го вижда всяка сутрин. Хвърли поглед на останките от закуската си: една-единствена чиния, един нож, една лъжица и един буркан мармалад „Голдън Шред“, пълен до половината. И изведнъж изпита онзи прилив от емоции, с който беше свикнала през годините, но въпреки това всеки път се налагаше да упражни всичките си сили, за да се пребори с него. Чувстваше се самотна. Изобщо не биваше да идва да живее тук. Целият й живот беше абсурден.

И всичко се дължеше на едни дванадесет минути.

Дванадесет минути!

Тя грабна чайника и го стовари на котлона, после включи газта с яростно завъртане на китката. Наистина не беше честно. Как беше възможно целият живот на един човек да бъде предначертан само заради момента, в който се беше родил? Когато още беше дете и растеше в имението „Пай Хол“, тя не подозираше нищо за това. Двамата с Магнъс бяха близнаци. Бяха равни във всичко и се бяха родили с късмета да бъдат надеждно защитени от наследственото си богатство и привилегиите, на които щяха да се радват до края на живота си. Или поне така си беше мислила тя. Как беше възможно да й се случи всичко това?

Сега вече знаеше отговора. Магнъс беше първият, който й каза: за онова наследствено условие, датиращо от няколко столетия, по силата на което къщата и цялото имение щяха да бъдат наследени единствено от него, само защото беше първородното дете — както и титлата, разбира се, защото беше мъж — и никой не можеше да направи нищо по този въпрос. Тогава беше решила, че той си измисля всичко това, за да я дразни. Но съвсем скоро се беше убедила, че е истина. Нещата се развиха постепенно, но всичко започна веднага след смъртта на родителите й, които загинаха в автомобилна катастрофа, когато тя беше на двадесет и няколко години. Къщата официално беше преминала във владение на Магнъс и от този момент нататък нейното положение се беше променило. Тя се беше превърнала в гостенка в собствения си дом — при това нежелана гостенка. Бяха я преместили в по-малка стая. А когато Магнъс се беше запознал с Франсес и се беше оженил за нея — две години след войната — вежливо я убедиха да напусне окончателно къщата.

Беше прекарала една жалка година в Лондон, където живееше в миниатюрна квартира в Бейзуотър и виждаше как спестяванията й се топят пред очите й. В крайна сметка беше станала гувернантка. Какъв друг избор имаше като неомъжена жена, която говореше сносно френски език, умееше да свири на пиано и беше в състояние да рецитира по памет стихотворения от всички класически поети, но не притежаваше никакви други видими умения? Обзета от авантюристичен дух, замина за Америка; първо в Бостън, а след това във Вашингтон. И двете семейства, при които беше работила, бяха нетърпими, и по подразбиране се отнасяха с нея като с истински боклук, макар че тя във всяко отношение притежаваше повече светски опит и беше по-изтънчена от тях — въпреки че никога не би го казала на глас. А децата им! Вече не се съмняваше, че американските деца са най-ужасните на света — лишени от обноски, от благородно потекло и от почти всякакъв интелект. При все това заплатата й беше добра, а тя беше спестявала всяко пени — всеки цент — и когато вече не издържаше повече, след десет дълги години, се прибра у дома.

А нейният дом беше Саксби на Ейвън. В известен смисъл това беше последното място на света, където би искала да живее, но тя беше родена и отгледана тук. Къде другаде би могла да отиде? Нима искаше да прекара остатъка от живота си в някаква мизерна квартира в Бейзуотър? За щастие в местното училище се беше отворило свободно място, а с помощта на всичките си спестявания тя успя да си позволи къща с ипотека. Магнъс изобщо не й помогна, разбира се. От друга страна тя дори не можеше да си представи да го помоли за това. Отначало кипеше от гняв, когато го виждаше как влиза и излиза с колата си от имението, където двамата си бяха играли като деца. Тя все още имаше ключ — свой собствен ключ — от входната врата! Този ключ беше символ на всичко, което беше изгубила, но в същото време й напомняше, че има пълното право да живее там. Присъствието й в селото почти със сигурност беше източник на непрестанно неудобство за нейния брат. И тя намираше известна утеха в този факт.

Застанала в кухнята си, където чайникът вече съскаше все по-силно срещу нея, Клариса Пай беше обхваната от горчивина и гняв. Именно тя, а не Магнъс, беше по-умното дете в семейството. Той беше завършил последен по успех във випуска, докато всички учители си припадаха по нея. Беше мързелив, защото знаеше, че може да си го позволи. Защото нямаше за какво да се тревожи. А тя беше онази, на която се беше наложило да си търси работа — каквато и да е — за да се издържа всеки ден. Той притежаваше всичко — а още по-лошото беше, че тя не означаваше нищо за него. Защо изобщо щеше да ходи на това погребение? Внезапно си даде сметка, че брат й беше по-близък с Мери Блекистън, отколкото някога е бил с нея самата. А онази жена беше най-обикновена икономка, за Бога!

Тя се извърна и се загледа в разпятието, втренчена в малката фигурка на дървения кръст. Посланието на Библията беше съвършено ясно: „Не пожелавай къщата на ближния си, не пожелавай жената на ближния си, нито слугата му, нито слугинята му, нито вола му, нито осела му, нито какво да е нещо, което е на ближния ти.“ С всички сили се беше старала да прилага думите от Изход, глава 20, стих 17 в живота си — и в много отношения почти беше успяла. Естествено, че й се искаше да бъде по-богата. Искаше й се да може да включва отоплението през зимата, без да се тревожи за сметките. Това беше съвсем човешко. Когато ходеше на църква, често се опитваше да си припомня, че случилото се не беше по вина на Магнъс, и макар и той да не беше най-милият брат на света — дори напротив — тя все пак трябваше да се опита да му прости. „Защото, ако вие простите на човеците съгрешенията им, то и небесният ви Отец ще прости на вас.“[1]

Но не успяваше.

Той я канеше на вечеря, от време на време. Последният път беше едва преди месец, и докато седеше в големия салон със семейните портрети и галерията за оркестъра заедно с една дузина други гости, на които сервираха храна и вино в изящни чинии и кристални чаши, онази мисъл за пръв път се беше появила в главата й. И оттогава насетне не я беше напускала. И сега беше там. Тя се беше опитвала да я загърби. Беше се молила тя да изчезне. Но в крайна сметка й се беше наложило да приеме, че сериозно обмисля да извърши един грях, много по-ужасен от алчността — и нещо още по-лошо, беше направила първата крачка към това да го осъществи на практика. Беше истинска лудост. Тя не успя да се овладее и погледна нагоре, като си спомни за онова, което беше взела и което сега се спотайваше в шкафчето в банята й.

„Не убивай.“

Тя си прошепна думите на Божията заповед, но от устата й не излезе нито звук. Чайникът изведнъж писна зад гърба й. Стресната, тя го вдигна от котлона, забравила, че дръжката му вече е нагорещена, и с болезнен вик го трясна обратно. От очите й потекоха сълзи, когато подложи ръката си под студената вода от чешмата. Но това наказание беше заслужено.

Няколко минути по-късно, забравила за чая, тя грабна шапката си от масичката в коридора и излезе от къщата, за да отиде на погребението.

6

Катафалката беше стигнала до първите къщи на Саксби на Ейвън и по-нататъшният й маршрут неизбежно я преведе покрай входа на имението „Пай Хол“ с каменните грифони и къщичката на портиера, притихнала след кончината на обитателката си. От Бат идваше само един път, така че трябваше да заобикалят твърде отдалеч, за да влязат в селото от друго място. Дали във факта, че пренасяха мъртвата точно покрай къщата, в която някога беше живяла, нямаше нещо злощастно? Ако някой ги беше попитал, погребалните агенти Джефри Ланър и Мартин Крейн (и двамата — наследници на основателите на фирмата) щяха да отговорят точно обратното. Напротив, щяха да отвърнат те с непоколебима увереност — нима в това съвпадение нямаше определена символика и дори усещане за достоен завършек. Така животът на Мери Блекистън все едно беше описал пълен кръг.

Отпуснат на задната седалка, измъчван от гадене и усещане за пустота поради присъствието на ковчега зад гърба си, Робърт Блекистън погледна стария си дом така, все едно го виждаше за пръв път. Когато го подминаха, той не обърна глава, за да не го изпусне от поглед. Дори не се замисли за него. Майка му беше живяла там. А сега майка му беше мъртва, положена в ковчега зад гърба му. Робърт беше на двадесет и осем години, строен и блед, с черна коса, подрязана на права линия, която прекосяваше челото му и продължаваше с две съвършени извивки над ушите му. Създаваше впечатлението, че се чувства неудобно в костюма, с който беше облечен, което съвсем не беше изненадващо, като се вземе предвид, че костюмът не беше негов. Бяха му го дали назаем за погребението. Робърт си имаше костюм, но според годеницата му Джой въпросният костюм не беше достатъчно официален. Тя беше успяла да вземе назаем един нов костюм от баща си, което предизвика един скандал между двамата, а след това го беше убедила да го облече, което доведе до втори скандал.

Джой седеше до него в катафалката. Двамата почти не си бяха проговорили, откакто бяха потеглили от Бат. И двамата бяха потънали в мислите си. И двамата се измъчваха от тревоги.

На Робърт понякога му се струваше, че се опитва да избяга от майка си почти от деня, в който се беше родил. В действителност той беше отраснал в къщичката на портиера в имението, затворен като в клетка заедно с майка си — и двамата бяха зависими един от друг, макар и по различен начин. Ако не беше тя, той нямаше да има нищо. Ако не беше той, тя нямаше да бъде нищо. Робърт беше завършил местното училище, където го смятаха за умно дете — способно да постигне много, ако се посвети повече на учението. Нямаше много приятели. Учителите често се притесняваха, когато го виждаха да стои сам сред шумотевицата на двора на училището, а нито едно от другите деца не му обръщаше внимание. От друга страна това беше напълно разбираемо. Беше го сполетяла истинска трагедия, когато все още е бил малко момче. По-малкият му брат беше загинал — при ужасен инцидент — и скоро след това баща му беше изоставил семейството си, неспособен да се справи с чувството за вина. Тъгата от преживяното продължаваше да лепне по момчето и останалите деца го отбягваха, сякаш се страхуваха да не се заразят от него.

Оценките на Робърт не бяха добри. Учителите му се опитваха да приемат поведението му и липсата на напредък в училището, като си ги обясняваха с особените обстоятелства в живота му, но дори те изпитаха тайно облекчение, когато момчето навърши шестнадесет години и вече не трябваше да се занимават с него. По едно стечение на обстоятелствата това се случи през 1945 година — в края на войната, която не беше успяла да сложи ръка върху него, защото беше твърде млад, за да участва в нея, но за сметка на това задълго го беше лишавала от баща му. Образованието на много други деца също беше пострадало заради войната и в този смисъл той беше поредната й жертва. Дори не стана дума да кандидатства в университет. Но освен това първата му година след завършването беше особено разочароваща. Той продължи да живее с майка си и от време на време си намираше по някаква работа в селото. Всички, които го познаваха, бяха на мнение, че се примирява с твърде малко. Въпреки всичко, което беше преживял, той си оставаше твърде интелигентно момче, за да живее по този начин.

В крайна сметка сър Магнъс Пай — работодателят на Мери Блекистън, който на практика беше изпълнявал ролята на негов родител през последните седем години — беше убедил Робърт да постъпи на истинска работа. Когато той отби задължителната си военна служба, сър Магнъс му помогна да постъпи като чирак в сервизния отдел на основния доставчик на автомобилната компания „Форд“ в Бристъл. Донякъде изненадващо, майка му изобщо не беше благодарна за това. Това беше единственият случай, когато си позволи да се скара със сър Магнъс. Тревожеше се за Робърт. Не искаше той да живее сам, в някакъв далечен голям град. Мислеше, че сър Магнъс го беше направил, без да се посъветва с нея, едва ли не зад гърба й.

Във всеки случай всичко това нямаше особено значение, защото чиракуването на Робърт не продължи много дълго. От заминаването му бяха минали едва три месеца, когато се случи така, че отиде в една кръчма на име „Синия глиган“ в Брислингтън. Там се замеси в сбиване, което се разви по особено неприятен начин, и се наложи да повикат полицията. Робърт беше арестуван и макар да не му предявиха обвинение, работодателите му не се отнесоха снизходително към този факт и прекратиха службата му като чирак. Робърт неохотно се прибра у дома. Майка му се държеше така, сякаш тази случка по някакъв начин беше доказала правотата й. Тя изобщо не беше искала да го пуска да замине и ако само я беше послушал, щеше да спести много неприятности и на двама им. Всичките им познати останаха с впечатлението, че от този ден нататък майката и синът така и не започнаха да се разбират помежду си както преди.

Ако не друго, Робърт поне беше открил своето призвание. Автомобилите му харесваха и явно го биваше да ги поправя. По една случайност точно в този момент в местния автосервиз имаше едно свободно място за механик, и макар че Робърт нямаше достатъчно опит, собственикът реши да му даде този шанс. Работата не беше високоплатена, но за сметка на това вървеше в комплект със служебно жилище на горния етаж над сервиза. Робърт смяташе, че това го устройва много добре. Беше показал съвсем ясно, че повече не желае да живее с майка си, а атмосферата в къщичката на портиера го задушава. Беше се преместил да живее над сервиза и беше останал там.

Робърт Блекистън не беше амбициозен. Не беше и особено любопитен. И като нищо щеше да продължи да живее по този начин, който отговаряше на изискванията му — нито повече, нито по-малко. Но всичко това се промени в деня, когато дясната му ръка пострада особено тежко в един работен инцидент, при който можеше да я изгуби завинаги. Инцидентът беше от онези, които могат да се избегнат съвсем лесно, но въпреки това се случват непрекъснато: един автомобил, по който беше работил до момента, се беше изплъзнал от крика и беше паднал съвсем близо до него, като едва не го беше смазал на място. Но вместо от автомобила, ръката му беше смазана от падналия крик — и той се беше озовал в лекарския кабинет на доктор Редуинг, едва държейки се на краката си и притиснал пострадалата си ръка с другата към работния си гащеризон, подгизнал от кръв. И точно в този вид се беше запознал с Джой Сандърлинг, която съвсем наскоро беше започнала работа в кабинета като медицинска сестра и рецепционистка. Въпреки болката, която изпитваше в този момент, той не беше пропуснал да я забележи: беше много хубава, с лунички и пясъчноруса коса, която обрамчваше лицето й. Продължи да мисли за нея и в линейката, след като доктор Редуинг му сложи турникет и го изпрати в поликлиниката в Бат. Ръката му отдавна беше зараснала, но той никога нямаше да забрави този инцидент — и се радваше за това, че го беше сполетял, защото именно покрай него се беше запознал с Джой.

Джой живееше с родителите си в тяхната къща в долната част на Уестуд. Баща й беше пожарникар, оттеглил се от активна служба в пожарната команда на Саксби на Ейвън, но останал да работи в администрацията. Майка й не ходеше на работа, защото трябваше да гледа по-големия си син, който имаше нужда от денонощни медицински грижи. Също както и Робърт, Джой не беше продължила образованието си, след като беше навършила шестнадесет години, и не знаеше почти нищо за света извън границите на графство Съмърсет. За разлика от него обаче тя винаги беше мечтала да пътува. Беше чела книги за Франция и Италия и дори беше научила няколко думи на френски от Клариса Пай, която й беше давала частни уроци. Работеше при доктор Редуинг от осемнадесет месеца и всяка сутрин пристигаше на работа в селото на яркорозовия си мотопед, който си беше купила на изплащане.

В двора на църквата Робърт беше предложил на Джой да се оженят и тя беше приела предложението му. Двамата планираха сватбата за следващата пролет, в църквата „Сейнт Ботолф“. Дотогава щяха да събират пари, за да заминат на меден месец във Венеция. Робърт й беше обещал, че още на първия ден от пристигането ще я заведе да се повози с гондола. Двамата щяха да пият шампанско, докато плават под Моста на въздишките. Бяха планирали всичко.

И сега му беше толкова странно да седи до нея — а майка му да лежи зад гърбовете им, все така застанала на пътя им, макар и по съвсем друг начин. Спомняше си за първия път, когато беше завел Джой на чай в къщичката на портиера в имението. Майка му се показа напълно негостоприемна по онзи начин, който познаваше толкова добре — запечатала всичките си емоции със стоманен капак, под който едва-едва прозираше елементарна учтивост. „Радвам се да се запознаем. Уестуд? Да, познавам го добре. Баща ти е пожарникар, така ли? Колко интересно.“ Беше се държала като робот — или може би актриса от особено слаба постановка. И макар Джой да се беше отнесла мило с нея, както се държеше и с всички останали хора, и да не беше показала с нищо, че е разочарована, Робърт се беше заклел никога повече да не я подлага на подобно нещо. Но същата вечер беше вдигнал скандал на майка си — и в интерес на истината, от този случай насетне в отношенията между тях двамата изчезна дори повърхностната вежливост.

Но най-големият скандал помежду им се беше разразил едва преди няколко дни, докато викарият и жена му бяха на почивка, а Мери Блекистън наглеждаше църквата. Бяха се срещнали случайно, пред селската кръчма. „Кралският герб“, както се казваше кръчмата, беше точно до църквата „Сейнт Ботолф“, и Робърт беше седнал отвън на слънце, наслаждавайки се на една заслужена халба бира след работа.

Беше забелязал майка си, докато тя прекосяваше гробището до църквата: сигурно беше подреждала цветята за вечерната служба, за която идваше един викарий от съседната енория. Тя също го беше забелязала и беше дошла направо при него.

— Нали каза, че ще оправиш лампата в кухнята?

Да. Да. Да. Лампата над готварската печка. Трябваше само да се смени крушката, но беше на място, до което се стигаше трудно. А и той беше обещал да я оправи още преди една седмица. Продължаваше да се отбива в къщичката на портиера в имението, когато имаше да се поправи нещо. Но как беше възможно от нещо толкова банално да започне такъв скандал, в който двамата не стигнаха чак дотам да си крещят, но все пак говореха достатъчно силно, така че да ги чуят всички посетители пред кръчмата?

— Защо не ме оставиш на мира? Защо не пукнеш, та да мога да си почина малко от теб?

— А, да, това би ти харесало, нали?

— И още как!

Нима наистина й беше казал тези думи — при това пред хората? Робърт се извърна и се загледа в гладкото дърво на капака на ковчега и венеца от бели лилии. И няколко дни след това, дори не цяла седмица, намериха майка му в долния край на стълбището в голямата къща на имението „Пай Хол“. В сервиза беше дошъл градинарят Брент, за да му съобщи новината. В погледа му се четеше нещо необичайно, докато говореше с него. Дали и той не е бил в кръчмата онази вечер? Дали не беше чул нещо?

— Пристигнахме — каза Джой.

Робърт отново се обърна напред. Да, наистина — вече бяха пред църквата, а в гробището се бяха събрали многобройни опечалени. Сигурно бяха поне петдесет души. Робърт се изненада. Никога не си беше представял, че майка му е имала толкова много приятели.

Колата забави ход и спря. Някой му отвори вратата, за да слезе.

— Не искам да правя това — каза Робърт.

Той протегна ръка към Джой и се хвана за нея, почти като дете.

— Всичко е наред, Роб. Аз ще бъда с теб. Всичко ще свърши съвсем скоро.

Тя му се усмихна и той веднага се почувства по-добре. Какво би правил без Джой? Тя беше променила живота му. Беше всичко за него.

Двамата слязоха заедно от колата и поеха към църквата.

7

Спалнята им беше на третия етаж на хотел „Женевиев“ в Кап Фера, с изглед към градините и терасите. Слънцето вече блестеше ослепително на яркосиньото небе. Изминалата седмица беше прекрасна: отлична храна, великолепно вино, общуване с обичайните посетители на Средиземноморието. Но въпреки всичко това сър Магнъс Пай не беше в настроение, докато приключваше с опаковането на багажа си. Писмото, което беше пристигнало преди три дни, беше успяло да му развали почивката. Искаше му се проклетият викарий изобщо да не го беше изпращал. Това беше съвсем типично за църковните служители — непрекъснато се бъркаха в живота на другите и правеха всичко по силите си, за да им развалят удоволствието.

Жена му лениво го наблюдаваше от балкона, където пушеше цигара.

— Ще изпуснем влака — каза му тя.

— Влакът потегля след три часа. Имаме предостатъчно време.

Франсес Пай смачка цигарата си и влезе в стаята. Беше смугла, властна жена, малко по-висока от мъжа си и определено по-внушителна. Той беше нисък и закръглен, с червендалести бузи и тъмна брада, която колебливо пълзеше нагоре по тях, като че ли неспособна да скрие цялото му лице. Вече беше на петдесет и три години и обичаше да се облича по начин, който подчертаваше възрастта му и положението му в обществото — носеше скъпи костюми с жилетка, ушити по поръчка за него. Двамата бяха необичайна двойка: като провинциален аристократ и холивудска актриса може би. Или като Санчо Панса и Дулсинея дел Тобосо. Благородническата титла беше негова, но отиваше повече на нея.

— Трябваше да заминеш веднага — каза му тя.

— В никакъв случай — изръмжа в отговор Магнъс, докато се опитваше да затвори куфара си. — Тя беше просто икономката на имението, по дяволите.

— Но живееше с нас.

— В къщичката на портиера. Това изобщо не е същото.

— От полицията искат да говорят с теб.

— От полицията могат да говорят с мен, когато се върна. И без това нямам какво да им кажа. Викарият пише, че се е спънала в някакъв електрически кабел. Лоша работа, но какво съм виновен аз? Да не искат да ме обвинят, че съм я убил?

— Това не би ми се сторило толкова невероятно, Магнъс.

— Е, няма как да съм бил аз. През цялото време бях тук, заедно с теб.

Франсес Пай продължи да гледа как мъжът й се бореше с куфара. Не предложи да му помогне.

— Мислех си, че си привързан към нея — отбеляза тя.

— Беше добра готвачка и се справяше добре с чистенето. Но ако трябва да ти кажа истината, в действителност не можех да я понасям — нито нея, нито сина й. Винаги съм смятал, че у нея имаше нещо сбъркано — непрекъснато обикаляше наоколо с онзи поглед… като че ли знае нещо повече от всички останали.

— Въпреки това трябваше да отидеш на погребението.

— Защо?

— Защото хората от селото ще забележат, че те няма. И няма да те обикнат повече заради това.

— Те и без това не ме обичат. И ще ме заобичат още по-малко, когато разберат за Дингъл Дел. Но какво ме интересува това? Нали не съм се записал за участие в състезание по популярност? Точно това е проблемът на живота в провинцията. Хората не се занимават с нищо друго освен с клюки. Нека си мислят, каквото си искат. Нещо повече — да вървят по дяволите, всички до един.

Той щракна ключалките на куфара с палците си и се отпусна назад, леко задъхан от усилието.

Франсес го погледна с любопитство и за миг в очите й проблесна нещо средно между презрение и отвращение. В брака им отдавна нямаше любов. И двамата го знаеха. Бяха останали заедно, защото така им беше по-удобно. Дори сред топлината на Лазурния бряг атмосферата в стаята им беше ледена.

— Ще се обадя на рецепцията, за да повикам пиколо — каза тя. — Таксито вече трябва да е пристигнало.

Пристъпи към телефона и видя на масата една пощенска картичка. Беше адресирана до Фредерик Пай, в Хейстингс.

— За Бога, Магнъс — смъмри го тя. — Така и не си изпратил картичката на Фреди. Обеща да го направиш, а вместо това е седяла тук цяла седмица.

Тя въздъхна.

— Докато пристигне, той вече ще си бъде у дома.

— Е, от семейството, при което е отседнал, ще я препратят. Това не е краят на света. И без това не пише нищо интересно.

— В пощенските картички никога не пише нищо интересно. Смисълът от тях не е в това.

Франсес Пай вдигна слушалката и се обади на рецепцията. Докато говореше по телефона, Магнъс се сети за нещо. Споменът се събуди от споменаването на пощенската картичка и думите на жена му. Какво беше казала? По някакъв начин беше свързано и с погребението, което щеше да пропусне днес. А, да! Колко странно, наистина. Магнъс Пай си отбеляза наум да не го забрави. Трябваше да се погрижи за нещо — и трябваше да го направи веднага, щом се прибере у дома.

8

— Мери Блекистън превръщаше Саксби на Ейвън в по-хубаво място за всички останали, независимо дали подреждаше цветята в църквата, в която сме се събрали в момента, неделя след неделя, дали посещаваше възрастните хора, дали събираше дарения за Обществото за защита на птиците или посрещаше посетителите в „Пай Хол“. Домашните й сладкиши неизменно оставяха силно впечатление на празника на селото и аз мога да споделя с вас, че много пъти съм оставал приятно изненадан от неочакваната й поява в канцеларията, където ми носеше курабийки с бадеми или парче кекс с пълнеж от конфитюр.

Погребението се развиваше по начина, характерен за всички погребения — бавно и полека, в атмосфера на примирение с неизбежното. Джефри Уийвър беше ходил на много погребения, като винаги заставаше отстрани и проявяваше жив интерес към хората, които идваха и си отиваха — както впрочем и към онези, които идваха и оставаха завинаги. Никога не му беше хрумвало, че някой ден, в не толкова далечното бъдеще, той също ще бъде погребан на свой ред. Все пак беше само на седемдесет и три години, а баща му беше доживял до сто. Оставаше му още много време.

Джефри се смяташе за познавач на човешкия характер и наблюдаваше проницателно, едва ли не като художник, събралите се около гроба, който беше изкопал със собствените си ръце. Имаше свое мнение за всеки един от тях. А и какво по-добро място за изучаване на човешката природа от едно погребение?

Ето го самият викарий, с физиономия като надгробен камък и дълга, малко запусната коса. Джефри си спомняше времето, когато той беше пристигнал в Саксби на Ейвън на мястото на преподобния Монтагю, чието поведение ставаше все по-ексцентрично с напредването на възрастта, той се повтаряше в проповедите си и се унасяше в дрямка по време на вечерната молитва. Семейство Осбърн бяха приети радушно, когато пристигнаха в селото, макар да бяха малко необичайна двойка — тя беше толкова по-ниска от него, доста пълна и войнствена. Жената на викария определено не си мереше приказките — качество, на което Джефри се възхищаваше, макар че сигурно не беше особено подходящо за съпруга на духовник. Забелязваше го и сега, докато тя стоеше зад своя съпруг и кимаше в знак на съгласие с думите му, когато беше съгласна с тях, или се мръщеше, когато не беше съгласна с него. Между двамата несъмнено имаше голяма близост. В това нямаше никакво съмнение. Но се държаха необичайно в повече от едно отношение. Защо например толкова се интересуваха от имението „Пай Хол“? О, да — той неведнъж ги беше виждал да се промъкват през гората, която стигаше до тяхната градина и разделяше къщата им от дома на сър Магнъс Пай. Много хора минаваха напряко през Дингъл Дел, за да стигнат до имението. Така не им се налагаше да слизат чак до големия път за Бат и да се връщат през главния вход. Но все пак обикновено не го правеха посред нощ. И той се питаше — какво точно си бяха наумили тези двамата?

Колкото до господин и госпожа Уайтхед, Джефри изобщо не ги харесваше и никога не разговаряше с тях, ако не се налагаше. Според него двамата си оставаха лондончани и нямаха никаква работа в Саксби на Ейвън. И без това в селото нямаше нужда от антикварен магазин. Само заемаше място. Всеки можеше да вземе някое старо огледало, стенен часовник или нещо подобно, да му сложи една абсурдна цена и да го нарече „антика“, но каквото и да беше това нещо, то си оставаше вехтория — и толкова по-зле за всички, които бяха убедени в противното. В действителност Джефри им нямаше вяра — нито на единия, нито на другия. Струваше му се, че си придават вид на нещо, което не бяха — точно като онези неща, които продаваха в магазина си. А и защо бяха дошли на погребението? Те почти не познаваха Мери Блекистън — а тя със сигурност никога не беше казвала добра дума за тях.

От друга страна, доктор Редуинг и нейният съпруг имаха пълното право да бъдат тук. Именно тя беше открила тялото заедно с Брент, градинарят на имението, който също беше дошъл на погребението и сега стоеше, стиснал каскета си в ръка, а къдравата коса му влизаше в очите. Емилия Редуинг винаги беше живяла в селото. Преди нея в лекарския кабинет беше работил баща й, доктор Ренард. Той не беше дошъл днес, но това не беше изненада за никого. Старият доктор живееше в дом за възрастни хора в Траубридж и се говореше, че и той самият няма да е още дълго на този свят. Джефри никога не се беше разболявал от нищо сериозно, но го бяха лекували и двамата. Всъщност старият доктор Ренард беше помогнал на жена му да роди техния син — като акушер и лекар едновременно, както често се случваше преди. Ами Артър Редуинг? Той слушаше словото на викария с изражение, което издаваше едва ли не досада и нетърпение. Беше хубав мъж. В това нямаше никакво съмнение. Художник, макар че не беше изкарал пари от това. Май беше нарисувал един портрет на лейди Пай преди известно време, в имението. Във всеки случай, и двамата бяха от хората, на които може да се разчита. Не бяха като семейство Уайтхед. Беше му трудно дори да си представи живота в селото без тях.

Същото можеше да се каже и за Клариса Пай. Няма спор, че се беше издокарала специално за погребението, и изглеждаше малко абсурдно с тази шапка с три пера. За къде се беше нагиздила така? За коктейл? Въпреки това Джефри й съчувстваше. Сигурно не й беше лесно да живее тук, а собственият й брат да се държи като господар с нея. Той нямаше никакви грижи, перчеше се насам-натам с луксозния си „Ягуар“, а сестра му работеше като учителка в местното училище при това не беше лоша учителка, въпреки че децата не я обичаха особено. Сигурно защото усещаха, че е нещастна. Струваше му се, че тя прекарва половината си живот в църквата. Непрекъснато я виждаше да влиза и да излиза оттам. Трябваше да й се признае, че доста често спираше да поговори с него, но от друга страна, тя и нямаше с кого другиго да си говори — освен когато падаше на колене. Малко приличаше на брат си, сър Магнъс, по начин, който съвсем не беше изгоден за нея. Но ако не друго, поне беше проявила достатъчно приличие, за да дойде на погребението.

Някой кихна. Беше Брент. Джефри го видя как си избърса носа с ръкав, а сетне се озърна. Нямаше никаква представа как да се държи сред хората, но в това нямаше нищо изненадващо. Брент прекарваше по-голямата част от живота си съвсем сам, и за разлика от Клариса явно го предпочиташе такъв. Работеше до късно в имението, а понякога след работа отиваше в „Лодкаря“, за да изпие нещо или да вечеря — там винаги му пазеха маса и стол с изглед към пътя. Но не разговаряше с никого. Не общуваше с хората. Джефри понякога се питаше какво ли се върти в главата му.

Той не обърна внимание на останалите опечалени, а се съсредоточи върху момчето, което беше пристигнало с катафалката: Робърт Блекистън. Джефри изпитваше съчувствие и към него: все пак погребваха майка му, макар че двамата се държаха един с друг като куче и котка. В цялото село се знаеше, че двамата не се спогаждат, а Джефри действително беше чул с ушите си какво й беше казал Робърт онази вечер пред „Кралския герб“ — точно преди да се случи злощастният инцидент с нея. „Защо не пукнеш? Искам да си почина от тебе!“ Е, никой не можеше да го обвинява заради това. Хората често казват неща, за които след това съжаляват, а никой не би могъл да предвиди какво ще се случи. Сега момчето изглеждаше толкова нещастно, колкото можеше да се очаква, застанало до онова спретнато, хубаво момиче, което работеше в кабинета на докторката. Всички в селото знаеха, че двамата са сгодени, и те наистина много си отиваха. А Джефри виждаше, че тя се притеснява за него. Личеше си по изражението й, както и по начина, по който го държеше за ръката.

„Тя беше част от живота на селото. И въпреки че днес сме тук, за да скърбим за нейната загуба, нека си спомним и за онова, което остави след себе си…“

Викарият беше стигнал до края на своето слово. Вече беше на последната страница. Джефри се огледа и видя Адам, който тъкмо влизаше в гробището, по пътеката в отсрещния край. Беше добро момче. Човек винаги можеше да разчита на него да се появи точно когато има нужда от него.

А след това видя и нещо доста необичайно. Един от опечалените вече си тръгваше от погребението, въпреки че викарият все още не беше свършил. Джефри не го беше забелязал до този момент, защото мъжът беше застанал най-отзад, отделно от тълпата. Беше на средна възраст, с тъмна връхна дреха и черна мека шапка с широка периферия. Джефри успя само да зърне лицето му, но мъжът му се стори 'Познат отнякъде. Страните му бяха хлътнали, а носът му беше извит като клюн. Къде ли го беше виждал преди? Е, във всеки случай вече беше твърде късно да го види както трябва. Мъжът беше излязъл от църквата и се беше отправил към площада на селото.

Нещо накара Джефри да вдигне поглед. Непознатият беше минал под един висок бряст, който се издигаше на края на гробището, и нещо в клоните на дървото се беше раздвижило. Беше сврака. И не само една. Джефри погледна по-внимателно и видя, че цялата корона на дървото беше пълна със свраки. Колко ли бяха? Не беше лесно да ги преброи, скрити сред гъстите листа, но в крайна сметка стигна до седем и това го накара да си спомни старата броилка, която беше научил като дете.

Една е за тъга,

две — за радостта.

Три са за момиче,

четири — за момче.

Пет са за сребро,

шест са за злато.

Седем са за тайна,

скрита от око.

Колко странно беше това! Цяло ято свраки на едно и също дърво, все едно че се бяха събрали за погребението. Но сетне Адам се появи, викарият приключи със своето слово и опечалените заизлизаха от църквата — и когато Джефри погледна отново нагоре към дървото, свраките вече ги нямаше.

Втора част

Радост

1

Нямаше нужда лекарят да казва нищо. Изражението му, тишината в стаята, рентгеновите снимки и резултатите от изследванията, разпръснати по бюрото му, говореха достатъчно ясно. Двамата мъже седяха един срещу друг в елегантно обзаведения кабинет в края на Харли Стрийт и знаеха, че са стигнали до последното действие на една драма, разигравала се много пъти преди. Преди шест седмици те дори не се познаваха. А сега бяха свързани от възможно най-тясната близост. Единият беше съобщил новината. Другият я беше узнал. Нито един от двамата не позволи на чувствата си да се прочетат по лицето му. Това също беше част от процедурата, от джентълменското споразумение и двамата трябваше да направят всичко по силите си, за да прикрият емоциите си.

— Може ли да попитам колко ми остава според вас, доктор Бенсън? — попита Атикус Тип.

— На този въпрос не е лесно да се отговори с точност — отвърна докторът. — Опасявам се, че развитието на тумора е много напреднало. Ако бяхме успели да го открием по-рано, може би щеше да има някаква минимална възможност да оперираме. Но при това положение…

Той поклати глава, преди да добави:

— Съжалявам.

— Няма нужда да съжалявате.

Тип говореше на английски език като образован чужденец — безупречно и акуратно, като произнасяше ясно всяка сричка, сякаш се извиняваше за немския си акцент.

— Аз съм на шестдесет и пет години — продължи той. — Животът ми беше дълъг и съм готов да твърдя, че в много отношения беше хубав. Очаквал съм да се разделя с него много пъти преди. Може дори да се каже, че смъртта ми беше спътник през цялото време, като непрестанно беше на две крачки зад гърба ми. И сега най-сетне ме настигна.

Той разпери ръце и намери сили да се усмихне.

— Ние с нея сме стари познати и нямам причина да се боя от нея. От друга страна, все пак ще бъде необходимо да се погрижа за делата си, за да ги оставя в ред. От тази гледна точка за мен ще бъде полезно да знам, поне в най-общи рамки… за седмици ли говорим или за месеци?

— Опасявам се, че преди смъртта ще има упадък. Главоболията, от които страдате, ще се засилват. Възможно е да имате припадъци. Мога да ви изпратя медицинска литература, от която да придобиете обща представа за заболяването си, и ще ви предпиша силни болкоуспокояващи. Може би трябва да обмислите за някакъв вариант да живеете в специализирано заведение, в което да полагат грижи за вас. В Хампстед има едно много добро място, което мога да ви препоръчам, организирано от фондацията на името на Мария Кюри. В по-късните стадии от болестта ще имате нужда от постоянни медицински грижи.

Думите му постепенно заглъхнаха. Доктор Бенсън се взираше в своя пациент с известно недоумение. Името Атикус Тип му беше познато, разбира се. Често го споменаваха във вестниците — германския бежанец, успял да оцелее от войната, след като беше прекарал цяла година в един от концентрационните лагери на Хитлер. По времето, когато го бяха арестували нацистите, беше работил като полицай в Берлин — или може би Виена — и след като беше пристигнал в Англия, той беше отворил кантора като частен детектив и често беше оказвал съдействие на полицията. Не приличаше на детектив. Беше дребен, много спретнат мъж, и седеше с ръце в скута. Беше облечен с тъмен костюм, бяла риза и тясна черна вратовръзка. Обувките му бяха лъснати. Ако не знаеше друго за него, докторът можеше да го помисли за счетоводител — от онези, които работят в семейна кантора и на които може да се разчита напълно. Но у него имаше и нещо друго. Още преди да научи новината, когато за пръв път беше влязъл в кабинета му, от Тип се излъчваше някакво необичайно напрежение. Очите му, скрити зад кръглите очила с телени рамки, не преставаха да наблюдават всичко наоколо, и той сякаш се колебаеше всеки път, преди да заговори. Странното беше, че сега, след като научи новината за болестта си, той сякаш изглеждаше по-спокоен. Като че ли през цялото време я беше очаквал и сега, когато най-сетне я беше получил, изпитваше единствено благодарност.

— Два или три месеца — каза накрая доктор Бенсън. — Може би и повече, но се опасявам, че след този срок състоянието ви ще започне да се влошава.

— Много ви благодаря, докторе. Професионалното ви отношение към мен беше изрядно. Може ли да ви помоля бъдещата ни кореспонденция да бъде адресирана лично до мен и да бъде отбелязвана с гриф „Поверително и лично“? Използвам услугите на личен асистент и все още не искам той да научава това.

— Естествено.

— С това съвместната ни работа приключва, нали?

— Бих искал отново да ви прегледам след няколко седмици. Ще трябва да уредим положението ви. Наистина смятам, че е добре да погледнете онзи дом в Хапмстед.

— Ще го направя — отвърна Тип, като се изправи.

По някакъв любопитен начин това действие сякаш не добави много към общия му ръст. Застанал прав, той сякаш беше притиснат от обстановката в кабинета, с тъмната му дървена ламперия и високия му таван.

— Още веднъж ви благодаря, доктор Бенсън.

Той взе бастуна си от палисандрово дърво със солидна бронзова ръкохватка, който датираше от осемнадесети век. Беше изработен в Залцбург и му беше подарък от немския посланик в Лондон. Този бастун неведнъж се беше оказвал полезно оръжие. Тип напусна кабинета, кимна вежливо за сбогом както на рецепционистката, така и на портиера, и излезе на улицата. Спря за малко на ярката слънчева светлина, като се оглеждаше. Не се изненада да открие, че всичките му сетива бяха изострени. Къщите му се струваха очертани с математическа точност. Различаваше шума от всяка отделна кола в общия тътен на уличното движение. Усещаше топлината на слънцето по кожата си. Хрумна му, че е много вероятно все още да е в състояние на шок. Беше на шестдесет и пет години, но не беше много вероятно да доживее до шестдесет и шест. Щеше да му бъде необходимо малко време, за да свикне с тази мисъл.

При все това, докато крачеше по Харли Стрийт към Риджънтс Парк, той вече поставяше всичко в общия контекст на живота си. Това беше просто поредното хвърляне на заровете — а в крайна сметка целият му живот беше преминал в неравна игра срещу съдбата. Даваше си ясна сметка, например че дължеше самото си съществувание на един случаен исторически инцидент. Когато през 1832 година баварският принц Ото Фридрих Лудвиг се беше възкачил на гръцкия престол под името Отон I, мнозина гръцки студенти взели решение да емигрират в Германия. Прадядо му беше един от тях и петдесет и осем години по-късно се беше родил самият Атикус — майка му беше германка и работеше като секретарка в полицията, а баща му беше униформен полицай в същото управление. Отчасти грък и отчасти германец? Ако в историята някога беше имало истинско малцинство, това беше то. След това, разбира се, в Германия се беше надигнало нацисткото движение. А семейство Тип не бяха просто от гръцки произход. Освен това бяха и евреи. С напредването на голямата игра шансовете им за оцеляване бяха продължили да намаляват до момента, в който на тях би заложил само някой особено безразсъден комарджия. И естествено, той ги беше изгубил: майка си, баща си, братята си и приятелите си. В крайна сметка и самият той се беше озовал в концентрационния лагер в Белзен, а собственият му живот беше спасен от една особено невероятна административна грешка, шансът за която беше едно на хиляда. След освобождението той беше получил даром още цяло десетилетие живот — нима наистина можеше да се оплаква сега, когато последното хвърляне на заровете се беше обърнало срещу него? Атикус Тип се отличаваше със забележителна сила на духа, така че докато стигна до Юстън Роуд, вече се чувстваше в мир със себе си. Всичко беше такова, каквото трябваше да бъде. Нямаше никакво намерение да се оплаква.

Взе такси, за да се прибере у дома. Никога не използваше подземната железница, защото не му допадаше присъствието на толкова много хора в такава принудителна близост; толкова много мечти, страхове и негодувание, струпани на едно място в мрака под земята. Обземаше го усещането, че няма сили да се пребори с всичко това. Черните лондонски таксита бяха толкова по-солидни и сигурни — като пашкули, които го защитаваха от външния свят. По обед нямаше много движение и той скоро пристигна на площад Чартърхаус във Фарингдън. Таксито му спря пред „Танър Корт“ — особено елегантната жилищна сграда, на която живееше. Той плати на шофьора, добави щедър бакшиш и влезе.

Беше закупил апартамента е приходите си от разследването на диамантената афера „Лудендорф“[2]: две спални, светла и просторна дневна е изглед към площада и най-важното, преддверие и кабинет, където можеше да приема клиентите си. Докато се изкачваше с асансьора към седмия етаж, той си припомни, че точно в този момент не водеше разследване по нито един случай. Предвид всичко останало, така беше по-добре.

— Привет!

Гласът на Джеймс Фрейзър се разнесе от кабинета още преди Тип да затвори външната врата, и миг по-късно отвътре изхвърча самият той, стиснал цяла купчина писма. Беше русокос младеж на близо тридесет години, който работеше за Тип като личен асистент и секретар — именно него беше споменал пред доктор Бенсън. Беше завършил Оксфордския университет, мечтаеше за актьорска кариера, живееше в постоянно състояние на банкрут и безработица, и се беше явил в отговор на обявата, публикувана в „Спектейтър“, с намерението да работи на тази позиция не повече от няколко месеца. Шест години по-късно той все още беше тук.

— Как мина? — попита той.

— Кое? — попита в отговор Тип.

Фрейзър, разбира се, нямаше никаква представа къде е бил той.

— Не знам. Нали излезе за нещо? — отговори Джеймс с характерната си младежка усмивка. — Както и да е, обади се инспектор Спенс от „Скотланд Ярд“. Помоли да му върнеш обаждането. Обадиха се и от „Таймс“, искат да ти вземат интервю. И да не забравиш, че имаш среща с клиент в дванадесет и половина.

— Клиент?

— Да — отвърна Фрейзър, като се ровеше в писмата, които държеше в ръката си. — Жена на име Джой Сандърлинг. Обади се вчера.

— Не си спомням да съм разговарял с жена на име Джой Сандърлинг.

— Ти не си говорил с нея. Аз бях. Тя се обаждаше от Бат или някакво подобно място. По тона й личеше, че е разстроена.

— Защо не ме попита?

— Трябваше ли? — каза Фрейзър, като посърна. — Ужасно съжалявам. Но в момента нямаме нищо друго и аз си помислих, че ще се зарадваш на нов случай.

Тип въздъхна. Лицето му винаги изглеждаше донякъде измъчено и изтормозено — това беше характерно за изражението му — но този случай наистина нямаше как да се появи в по-неподходящ момент. Въпреки това той не повиши тон. Както винаги, отговори премерено и разумно.

— Съжалявам, Джеймс — каза той. — Но точно сега не мога да я приема.

— Но тя вече пътува насам.

— В такъв случай ще се наложи да й кажеш, че си е загубила времето.

Тип заобиколи своя помощник и влезе в дома си. После затвори вратата зад гърба си.

2

— Но вие казахте, че той ще ме приеме.

— Да, знам. Ужасно съжалявам. Но днес се оказа прекалено зает.

— Но аз си взех почивен ден от работа. И дойдох с влака чак от Бат. Не можете да се отнасяте така с хората.

— Абсолютно сте права. Но вината не е на господин Тип. Аз не бях проверил графика му за деня. Ако желаете, мога да ви възстановя цената на билета за влака от служебната каса.

— Не става дума само за билета. Става дума за целия ми живот. На всяка цена трябва да се срещна с него. Не знам кой друг може да ми помогне.

Тип чуваше гласовете им зад двойната врата, която водеше към дневната в жилището му. Беше седнал в едно кресло и пушеше една от любимите си цигари „Собрание“ — черни със златен филтър. Мислеше за книгата си, за труда на своя живот, която вече беше достигнала четиристотин страници, но краят й не се виждаше. Заглавието й щеше да бъде „Общ преглед на криминалното разследване“. Фрейзър беше напечатал на пишеща машина най-новата глава, написана от Тип. Той я придърпа към себе си. „Двадесет и шеста глава: Разпит и интерпретация“. Но сега не можеше да я прочете. Преди смяташе, че ще му трябва още една година, за да завърши книгата. Но вече не разполагаше с тази година.

Момичето имаше приятен глас. И беше млада. Освен това, въпреки дървената бариера помежду им, Тип не се съмняваше, че тя е готова да се разплаче всеки момент. За кратко се замисли за болестта си. Интракраниална неоплазма. Докторът му беше дал три месеца живот. Нима наистина щеше да прекара това време сам, седнал в креслото си, замислен за всички неща, които няма да успее да направи? Подразнен от собственото си поведение, той акуратно смачка цигарата в пепелника, стана от мястото си и отвори вратата.

Джой Сандърлинг беше в коридора и разговаряше с Фрейзър. Беше миньонче, малка във всеки смисъл на думата, със светла коса, която обрамчваше едно много хубаво Мозайка лице, и по детски сини очи. Беше се облякла елегантно за срещата си с него. Бледокафявият шлифер с колан на кръста не беше необходим в това време, но й отиваше — и Тип подозираше, че го е избрала, защото така изглеждаше по-делова. Тя погледна над рамото на Фрейзър и го видя.

— Господин Тип?

— Да — кимна той, без да бърза.

— Извинявам се, че ви притеснявам. Знам колко сте зает. Но моля ви, дали ще можете да ми отделите само пет минути от времето си? Това наистина ще означава много за мен.

Пет минути. Тя нямаше как да го знае, но това време означаваше много и за двамата.

— Добре тогава — каза той.

По лицето на Джеймс Фрейзър, който стоеше зад гърба й, се изписа раздразнение, като че ли по някакъв начин го беше предал. Но Тип беше взел решение още в мига, в който беше чул гласа на момичето. В него се долавяше такава безнадеждност. А днешният ден вече беше донесъл достатъчно тъга.

Той я покани в кабинета си, който беше обзаведен удобно, макар и донякъде спартански. Имаше писалище и три стола, старинно огледало и гравюри в позлатени рамки, всичко в стила „Бидермайер“, характерен за Виена от деветнадесети век. Фрейзър влезе след тях и се настани на обичайното си място в ъгъла, където кръстоса крака и отвори един бележник на коляното си. В действителност нямаше нужда той да записва нищо. Тип никога не пропускаше и една-единствена подробност, така че щеше да запомни всяка изречена дума.

— Продължете, моля, госпожице Сандърлинг.

— О, моля ви, казвайте ми Джой — отговори момичето. — Всъщност се казвам Джоузи. Но всички ми казват Джой, като думата за „радост“.

— Разбрах, че сте дошли тук чак от Бат.

— Бих изминала и много повече път, за да се срещна с вас, господин Тип. Чела съм във вестниците за вас. Всички казват, че вие сте най-великият детектив в историята и че за вас няма нищо невъзможно.

Атикус Тип примигна. Винаги се чувстваше малко неудобно, когато чуеше подобно ласкателство. Той вдигна ръка към очилата си, за да ги оправи с малко рязко движение, и се усмихна накриво.

— Това е много мило от ваша страна, но може би малко изпреварваме събитията, госпожице Сандърлинг. Моля ви да ми простите. Отнесохме се много невъзпитано с вас. Дори не сме ви предложили кафе.

— Не искам кафе, много ви благодаря, и не желая да отнемам много от времето ви. Но наистина се нуждая отчаяно от помощта ви.

— В такъв случай защо не започнете с причината, която ви води тук?

— Да. Разбира се.

Тя изправи гръб на стола, преди да заговори отново. Джеймс Фрейзър чакаше с отворен бележник, приготвил писалката си.

— Вече ви казах името си — започна тя. — Живея в едно селище на име Уестуд, заедно с родителите си и брат си Пол. За съжаление, той се роди със синдром на Даун и не може да се грижи сам за себе си, но двамата сме много близки. По-точно казано, аз го обожавам.

Тя замълча за малко, преди да продължи:

— Къщата ни е в покрайнините на град Бат, но аз работя в едно село, което се казва Саксби на Ейвън. Работя в местния лекарски кабинет, където помагам на доктор Редуинг. Тя е ужасно мила, между другото. Работя при нея вече почти две години и съм много доволна.

Тип кимна. Това момиче вече беше спечелило симпатиите му. Харесваше му нейната увереност и яснотата, с която се изразяваше.

— Преди една година се запознах с едно момче — продължи тя. — Той пристигна в кабинета, защото се беше наранил доста тежко в инцидент, свързан с кола. Беше поправял колата и тя едва не беше паднала върху него. Крикът беше смазал ръката му и беше счупил няколко кости. Името му е Робърт Блекистън. Двамата почти веднага си допаднахме и аз започнах да излизам с него. И го обичам, с цялото си сърце. Двамата вече сме сгодени.

— Приемете поздравленията ми.

— Как ми се иска да беше толкова просто. Но сега не съм сигурна, че изобщо ще стигнем до сватбата.

Тя извади една кърпичка и попи очите си с нея, но жестът изглеждаше по-скоро делови, отколкото емоционален.

— Преди две седмици майка му почина. Погребението беше миналата събота. Двамата с Робърт отидохме заедно — и естествено, преживяването беше ужасно. Но още по-лошото беше как го гледаха хората… и какви неща говорят за него оттогава насам. Работата е там, господин Тип, че според хората от селото го е направил той!

— Говорите за… убийство?

— Да — отговори тя и помълча няколко секунди, за да се овладее, преди да продължи. — Робърт никога не е бил в добри отношения с майка си. Тя се казваше Мери и работеше като домашна помощница. Там има една голяма къща — по-точно казано, имение — която се казва „Пай Хол“. Собственикът е един човек на име сър Магнъс Пай, и това е тяхното фамилно имение от векове насам. Така или иначе, тя се занимаваше с готвенето, чистенето, пазаруването и други подобни неща, и живееше в портиерската къщичка до входа на имението. Там е отраснал и Робърт.

— Не споменавате нищо за баща му.

— Баща му го няма. Напуснал ги е по време на войната. Историята е много заплетена и Робърт никога не говори за това. Разбирате ли, в семейството им се е случила трагедия. В имението „Пай Хол“ има едно голямо езеро, за което се говори, че било много дълбоко. Робърт е имал по-малък брат на име Том и двамата отишли заедно до езерото. Тогава Робърт е бил на четиринадесет години. Том е бил на дванадесет. Във всеки случай Том не си преценил силите и се удавил. Робърт се опитал да го спаси, но не успял.

— Къде е бил бащата по това време?

— Работил е като механик във военновъздушната база в Боскъм Даун. Базата не е толкова далеч и той често си е бил у дома, но точно по времето, когато се случило това, не си е бил вкъщи. И когато разбрал какво е станало… ами, ще трябва да попитате Робърт за това, макар и да не съм сигурна, че си спомня много добре. Работата е там, че след това родителите му просто са се съсипали взаимно. Той я обвинявал, че не е гледала момчетата както трябва. Тя го обвинявала, че все не си бил у дома. Не мога да ви разкажа много подробности, защото Робърт никога не говори за случилото се, а всичко останало знам само от слуховете, които се разпространяват в селото. Във всеки случай бащата в крайна сметка ги напуснал и двамата с майка му са останали да живеят сами в портиерската къщичка. По-късно родителите му се развели и аз дори не съм се запознавала с баща му. Той не беше и на погребението — а ако е бил, не съм го видяла. Името му е Матю Блекистън, но не знам почти нищо друго за него.

Робърт е отраснал с майка си, но двамата никога не са били щастливи заедно. Сигурно е трябвало да се преместят да живеят някъде другаде. Не е трябвало да остават толкова близо до онова ужасно място. Не знам как се е справяла тя, след като всеки ден й се е налагало да минава покрай езерото, в което се е удавил собственият й син. Струва ми се, че това е отровило живота й… непрекъснато й е напомняло за момчето, което е загубила. А може би донякъде е обвинявала и Робърт, макар че той дори не е бил близо до брат си, когато се е случило. Хората понякога се държат така, нали, господин Тип? Това е като някаква лудост…

Тип кимна.

— Вярно е, че всички имаме много различни начини да се справяме с усещането за загуба — отвърна той. — А тъгата никога не е рационално чувство.

— Аз съм се срещала с Мери Блекистън само няколко пъти, въпреки че я срещах в селото, разбира се. Тя често идваше в лекарския кабинет. Но не защото беше болна. Двете с доктор Редуинг бяха добри приятелки. След като двамата с Робърт се сгодихме, тя ни покани в жилището си на чай — но беше ужасно. Тя не се държеше точно недружелюбно, но беше студена с мен и ми задаваше такива въпроси, сякаш се бях явила на събеседване за работа или нещо подобно. Седнахме да пием чай в дневната и аз никога няма да забравя как седеше на стола си в ъгъла, с чашата и чинийката в ръка. Беше като някакъв паяк в мрежата си. Знам, че не бива да говоря такива неща, но точно това си помислих тогава. А горкият Робърт беше потънал в сянката й. Беше толкова различен, когато беше с нея — притихнал и плах. Мисля, че не каза нито една дума, докато бяхме там. Само гледаше в краката си, като че ли беше направил нещо лошо и всеки момент ще му се скарат за това. Трябваше да видите как се отнасяше тя с него! Не му каза и една добра дума. И беше твърдо против сватбата ни. Това беше съвсем ясно. А онзи часовник през цялото време тиктакаше. В стаята имаше един огромен, старинен стенен часовник и аз нямах търпение да удари следващият час, за да можем да си тръгнем оттам.

— Значи вашият годеник вече не е живеел с майка си? Когато тя е намерила смъртта си?

— Не. Все още живее в същото село, но се е преместил в служебното жилище над автосервиза, където работи. Мисля, че това е била една от причините да постъпи на тази работа — да може да избяга от нея.

Джой сгъна кърпичката и я пъхна в ръкава си.

— Двамата с Робърт се обичаме. Мери Блекистън ясно показа, че според нея не съм достатъчно добра за него, но дори да не беше умряла, това нямаше да ни попречи. Ние ще се оженим. И ще бъдем щастливи един с друг.

— Надявам се да не се разстройвате от тази тема, госпожице Сандърлинг, но бих искал да науча нещо повече за смъртта й.

— Ами, както ви казах, това се е случило в петък, преди две седмици. Тя се качила в голямата къща в имението „Пай Хол“, за да почисти — сър Магнъс и лейди Пай са отсъствали от дома си — и по някакъв начин се е спънала в кабела на прахосмукачката, така че е паднала по стълбите. Брент, който работи в градината, я е видял да лежи на пода и се обадил на лекарката, но вече било късно. Била си счупила врата.

— Информирана ли е полицията за това?

— Да. От участъка в Бат пристигна един полицейски инспектор. Самата аз не съм разговаряла с него, но явно се е отнесъл много сериозно към задачата си. Кабелът на прахосмукачката е бил заплетен в горния край на стълбището. В къщата не е имало никой друг. Всички врати са били заключени. Очевидно става дума за злополука.

— Но въпреки това казвате, че обвиняват Робърт Блекистън за убийството й.

— Просто в селото се говори така, и точно затова трябва да ни помогнете, господин Тип.

Тя си пое дълбоко дъх, преди да продължи:

— Робърт се караше с майка си. Двамата често влизаха в спорове помежду си. Струва ми се, че така и не бяха успели да излязат от сянката на нещастието, надвиснала над тях преди толкова много години, и по някакъв начин и двамата страдаха от това. Е, наскоро са имали особено неприятен скандал пред кръчмата. Чули са ги много хора. Всичко започнало, защото тя искала той да поправи нещо в къщата. Винаги го караше да се занимава с подобни неща и той никога не отказваше. Но този път не му станало приятно, двамата са започнали да се обиждат и той казал нещо, за което съм сигурна, че не го мисли наистина, но всички са го чули, така че няма значение дали наистина е искал да го каже или не. „Защо не пукнеш?“

Тя отново извади кърпичката си.

— Точно това казал. И три дни след това тя наистина беше мъртва.

Момичето замълча. Атикус Тип седеше зад писалището си, с ръце в скута и сериозно изражение. Джеймс Фрейзър беше водил бележки за срещата. Сега стигна до края на някакво изречение и подчерта една дума, няколко пъти. През прозореца бликаше слънчева светлина. Навън, на площад „Чартърхаус“, започваха да излизат служители от околните офиси, за да обядват на чист въздух със сандвичите, които си бяха донесли.

— Не е невъзможно — проговори тихо той, — вашият годеник да е имал сериозен мотив да убие майка си. Аз не го познавам лично и не искам да говоря лошо за него, но все пак не бива да изключваме тази възможност. Вие двамата сте искали да се ожените. А тя е стояла на пътя ви.

— Но тя не стоеше на пътя ни! — възрази Джой Сандърлинг. — Нямахме нужда от нейното разрешение, за да се оженим, а освен това тя не беше богата или нещо подобно. Така или иначе, аз съм съвсем сигурна, че Робърт няма нищо общо с това.

— Защо сте толкова сигурна?

Джой си пое дълбоко дъх. Очевидно не искаше да говори за това, но вече разбираше, че няма друг избор.

— От полицията казаха, че смъртта на госпожа Блекистън е настъпила около девет часа сутринта. Брент се е обадил на доктор Редуинг малко преди десет, а когато тя е пристигнала в къщата, тялото все още не е било изстинало.

Тя замълча, преди да продължи:

— Автосервизът отваря в девет часа — по същото време, по което отваря лекарският кабинет — и аз бях с Робърт до този час. Двамата излязохме заедно от жилището му. Но родителите ми ще умрат на място, ако разберат това, господин Тип, въпреки че сме сгодени. Баща ми беше пожарникар, а сега работи за профсъюза на пожарната. Той е много сериозен човек, с ужасно старомодни разбирания. Освен това и двамата ми родители са склонни да ме покровителстват повече от необходимото, защото са свикнали да се грижат постоянно за Пол. Казах им, че отивам на театър в Бат и ще остана да спя при една приятелка. Но в действителност през цялата нощ бях при Робърт и се разделих с него едва в девет часа сутринта, така че той няма как да е замесен в смъртта на майка си.

— Може ли да попитам на какво разстояние е автосервизът от имението „Пай Хол“?

— На три или четири минути с моя мотопед. Предполагам, че може да се отиде пеша за около четвърт час, ако се мине напряко през Дингъл Дел. Така наричаме гористата местност в края на селото.

Тя се намръщи.

— Знам какво си мислите, господин Тип. Но аз бях с Робърт тази сутрин. Той ми донесе закуска в леглото. Как щеше да го направи, ако се е готвел да убие някого?

Атикус Тип не отговори на този въпрос, но знаеше от опит, че в действителност понякога убийците са способни да се усмихват и да водят приятен разговор броени минути преди да нанесат смъртоносен удар. А неговите преживявания по време на войната му бяха разкрили много неща за един феномен, който наричаше „институционализация на убийството“: беше възможно убийството да се обгради с толкова много формалности и процедури, че човек да успее да се убеди в абсолютната необходимост от него, така че в крайна сметка изобщо да не мисли за него като за убийство.

— Какво бихте искали да направя за вас? — попита той.

— Аз нямам много пари. В действителност изобщо не мога да си позволя да ви платя. Знам, че не постъпвам правилно и сигурно не биваше да идвам тук. Но не бива така. Просто не е справедливо. Надявах се да дойдете в Саксби на Ейвън — само за един ден. Не се съмнявам, че това ще бъде достатъчно. Ако проучите въпроса и кажете на хората, че става дума за нещастен случай, в който няма нищо злокобно, това ще сложи край на тази история, сигурна съм. Всички знаят кой сте. Хората ще се вслушат в това, което им казвате.

Настъпи кратко мълчание. Тип си свали очилата и ги избърса с носната си кърпа. Фрейзър знаеше какво означава това. Работеше за детектива достатъчно отдавна, за да разпознава маниерите му. Тип винаги избърсваше очилата си, преди да съобщи неприятна новина.

— Съжалявам, госпожице Сандърлинг — каза той. — Но не мога да направя нищо.

И вдигна ръка, за да й попречи да възрази.

— Аз съм частен детектив — продължи той. — Вярно е, че от полицията многократно са се обръщали към мен, за да им съдействам в разследванията, но аз не заемам никакво официално положение в тази страна. Точно това е проблемът във вашия случай. За мен ще бъде особено трудно да се намеся в разследването, особено предвид факта, че няма никакви свидетелства за извършено престъпление. Налага се да се запитам на какво основание ще поискам изобщо да вляза в имението „Пай Хол“.

Освен това съм изправен и пред още един проблем, който произтича от самата природа на предложението ви. Вие ми казахте, че госпожа Блекистън е загинала при нещастен случай. В полицията очевидно също са убедени в това. Да приемем, че наистина става дума за нещастен случай. В такъв случай единственото, което се иска от мен, е да се изправя срещу слуховете, разпространявани от някои жители на Саксби на Ейвън, които са станали свидетели на един неприятен разговор и са решили да го изтълкуват, както намерят за добре. Но подобни слухове не могат да бъдат спрени по този начин. Злонамерените слухове са като упорити плевели. Те не могат да бъдат отсечени от корен, дори с острието на истината. Единственото, което мога да направя, е да ви дам малко утеха. С времето подобни слухове повяхват и умират от само себе си. Поне така смятам аз. Защо двамата с вашия годеник изобщо искате да останете да живеете в тази част на света, ако ви е толкова неприятна?

— А защо да се местим?

— Права сте. В такъв случай, ако сте склонна да приемете моя съвет, той е да останете там, да се ожените и да се радвате на съвместния си живот. И най-вече, да не обръщате внимание на тези… приказки, както се казва. Ако се опитате да се изправите срещу тях, вие само ще им дадете нови сили. Ако не им обръщате внимание, те ще изчезнат от само себе си.

Нямаше нищо повече, което да се добави по въпроса. Фрейзър затвори бележника си, сякаш искаше да подчертае този факт. Джой Сандърлинг се изправи от мястото си.

— Много ви благодаря, господин Тип — каза тя. — Благодаря ви, че се съгласихте да ме приемете.

— Пожелавам ви всичко най-добро, госпожице Сандърлинг — отговори Тип.

И наистина го мислеше. Наистина му се искаше това момиче да бъде щастливо. През цялото време, докато беше разговарял с нея, беше забравил за обстоятелствата от собствения си живот и за новината, която беше научил през днешния ден.

Фрейзър я изпрати до вратата. Тип чу как си размениха още няколко реплики, после входната врата на апартамента се отвори и се затвори зад гърба й. Малко по-късно Фрейзър се върна в стаята.

— Ужасно съжалявам за това — каза тихо той. — Опитах се да й кажа, че не желаеш да те притесняват.

— Радвам се, че се срещнах с нея — отговори Тип. — Но искам да те попитам нещо, Джеймс. Коя беше думата, която подчерта няколко пъти по време на нашия разговор?

— Какво? — каза Фрейзър и се изчерви. — О, това ли. Не беше нищо важно. Дори нямаше връзка със случая. Просто се опитвах да си придам вид на зает човек.

— И аз така си помислих.

— Наистина ли? Защо?

— Защото точно в този момент госпожица Сандърлинг не казваше нищо определено, което да представлява особен интерес. Мисля си за този мотопед обаче. Ако е с някакъв неутрален цвят, това може да се окаже важно.

Тип се усмихна:

— Ще ми донесеш ли чаша кафе, Джеймс? Но след това бих искал да остана сам, моля те.

Той се извърна и влезе обратно в стаята си.

3

Джой Сандърлинг се отправи обратно към метростанция Фарингдън, минавайки покрай големия месарски пазар в Смитфийлд. Пред един от многобройните входове на пазара беше паркиран камион и точно когато мина покрай него, двама мъже с бели престилки извадиха от каросерията цял труп на овца, одран и окървавен. Тя потрепери, когато го видя. Не обичаше Лондон. Атмосферата в този град я потискаше. Нямаше търпение да се качи обратно на влака, с който щеше да се прибере у дома.

Беше останала разочарована от срещата си с Атикус Тип, макар и вече да си признаваше, че в действителност не беше очаквала нищо от нея. Нямаше нито една причина най-известният детектив в страната да се заинтересува от нейния случай. Тя дори не беше в състояние да му плати. А и онова, което й беше казал, беше съвсем вярно. В действителност нямаше никакъв случай, който да бъде разследван. Джой не се съмняваше, че Робърт не е убил майка си. Онази сутрин тя беше с него и със сигурност щеше да го чуе, ако беше излизал от жилището. Понякога Робърт изпадаше в мрачни настроения. Често говореше рязко и казваше неща, за които след това съжаляваше. Но тя вече го познаваше достатъчно отдавна, за да бъде сигурна, че той не беше в състояние да направи нещо лошо на друг човек! Случилото се в имението „Пай Хол“ беше злощастен инцидент и нищо повече. И всички детективи на света нямаше да успеят да се преборят с клюкарите от Саксби на Ейвън.

Въпреки това тя не беше сбъркала, като беше дошла. Двамата заслужаваха да бъдат щастливи заедно, особено Робърт. Той се беше чувствал толкова изгубен, преди да я срещне, и тя нямаше да позволи на никого да застане между тях. Не, те нямаше да се преместят да живеят на друго място. Нямаше да обръщат никакво внимание на приказките на хората. Щяха да се изправят срещу тях.

Тя стигна до метростанцията и си купи билет от човека в будката. В главата й вече беше започнала да се оформя нова мисъл. Джой беше скромно момиче. Беше отгледана в семейство, в което царяха близки и (въпреки политическите убеждения на баща й) консервативни отношения. Крачката, която обмисляше да направи сега, й се струваше шокираща — но тя не виждаше никакъв друг избор. Налагаше се да защити Робърт. Налагаше се да защити съвместния им живот. Нищо не беше по-важно от това.

Още преди да пристигне метрото, тя вече знаеше точно какво трябваше да направи.

4

Седнала в един ресторант в другия край на Лондон, Франсес Пай небрежно прегледа менюто и си поръча сардини на скара, салата и чаша бяло вино. Ресторантът се казваше „Карлота“ и беше една от семейните италиански тратории зад луксозния универсален магазин „Хародс“: управителката беше жена на главния готвач, а сред сервитьорите бяха един от синовете и един от племенниците им. След като им взеха поръчката и отнесоха менютата, тя си запали цигара и се облегна назад на стола си.

— Трябва да се разделиш с него — каза й мъжът, с когото се беше срещнала за обяд.

Джак Дартфорд беше с пет години по-млад от нея, със смугло привлекателно лице, непринудена усмивка и мустаци, и беше облечен в спортно сако с двуредно закопчаване и шалче вместо вратовръзка. В погледа му се четеше загриженост. Още когато се бяха срещнали, беше забелязал някакво напрежение у нея. Дори в момента седеше някак притеснено, сякаш се оправдаваше за нещо, и разсеяно поглаждаше едната си ръка с другата. Не си беше свалила тъмните очила. Той се запита дали окото й не беше насинено.

— Той ще ме убие, ако го направя — отговори тя.

После необяснимо се усмихна, преди да добави:

— В действителност той вече се опита да ме убие веднъж — след последния ни скандал.

— Шегуваш ли се?!

— Не се тревожи, Джак. Не ми е направил нищо лошо. Само ме плашеше. Но подозира, че става нещо. Всички тези обаждания по телефона, пътуванията до Лондон, писмата… Нали ти казах да не ми пишеш?

— Чете ли ги?

— Не. Но не е глупав. И си говори с пощальона. Всеки път, когато съм получавала писмо от Лондон, адресирано на ръка, той сигурно е разбирал за това. Във всеки случай снощи всичко излезе наяве, докато вечеряхме. Той на практика ме обвини, че се срещам с друг мъж.

— Нали не си му казала за мен?!

— Да не те е страх, че ще те подгони с камшика? Не бих се изненадала особено, ако го направи. Но не, Джак — не съм му казвала нищо за теб.

— Направи ли ти нещо лошо?

— Не — каза тя, като си свали очилата.

Изглеждаше уморена, но по очите й нямаше синини.

— Просто беше неприятно. Когато нещо е свързано с Магнъс, винаги е неприятно.

— Защо не искаш да се разделиш с него?

— Защото нямам пари. Как да ти обясня колко е отмъстителен Магнъс? Тази черта от характера му е голяма колкото Панамския канал. Ако тръгна да се развеждам с него, той ще се въоръжи с цяла армия адвокати. И ще направи така, че да си тръгна от имението само с дрехите на гърба си.

— Аз имам пари.

— Не съм съгласна, скъпи. Със сигурност не са достатъчно.

Това беше самата истина. Дартфорд работеше на финансовия пазар, което в действителност не беше истинска работа. За него това беше по-скоро повърхностно занимание. Инвестираше. Но в последно време не беше имал късмет с инвестициите и силно се надяваше Франсес Пай да не разбере колко близо беше до банкрута. Всъщност не можеше да си позволи да се ожени за нея. Не можеше да си позволи и да избяга с нея. Както бяха тръгнали нещата, почти не можеше да си позволи дори този обяд.

— Как беше в Южна Франция? — попита той, за да смени темата.

Точно там се бяха запознали, на тенискорта.

— Скучно. Щеше да ми бъде много по-приятно, ако и ти беше там.

— Не се съмнявам. Успя ли да поиграеш тенис?

— Всъщност не. Честно казано, нямах търпение да си тръгнем оттам. Към средата на седмицата пристигна едно писмо. Една жена от имението се спънала в някакъв кабел, паднала по стълбите и си счупила врата.

— Господи! Там ли е бил Фреди?

— Не. Беше на гости на едно приятелско семейство, в Хейстингс. Всъщност още е там. Сякаш не му се прибира у дома.

— Разбирам го. Каква беше тази жена?

— Икономката. Казваше се Мери Блекистън. Работеше от години при нас, така че ще бъде почти невъзможно да й намерим заместничка. А и това не беше всичко. Когато най-сетне успяхме да се приберем миналата събота, къщата беше обрана.

— Не думай!

— Нали ти казвам? За всичко е виновен градинарят — или поне така ни казаха от полицията. Беше разбил едно стъкло на задната врата на къщата. Наложило се да го направи, за да може да влезе лекарката.

— Каква лекарка?

— Не се разсейвай, Джак. Лекарката е дошла заради мъртвата жена. Брент, градинарят, я видял през прозореца, паднала на пода. Обадил се на лекарката и двамата разбили прозореца на вратата, за да влязат и да се опитат да й помогнат. Но явно не е имало какво да направят. След това обаче той просто оставил вратата със счупено стъкло. Дори не си направил труда да я закове с дъски. Все едно е изпратил покана на крадците — и крадците са приели поканата, с искрени благодарности.

— Много неща ли са откраднали?

— Не толкова много, не. Магнъс държи повечето от скъпоценностите си в един сейф, който не са успели да отворят. Но са обърнали всичко с главата надолу. Оставили са доста щети след себе си. Отваряли са чекмеджета, разхвърляли са всичко по пода — нали си представяш? Цяла неделя се занимавахме с това, както и вчера.

Тя протегна ръката, в която държеше цигарата си, и Дартфорд побутна един пепелник към нея.

— Бях оставила няколко бижута на нощното си шкафче, така че са ги взели. Трябва да ти кажа, че човек се чувства много неприятно, след като са влизали в спалнята му.

— Не се съмнявам.

— Освен това Магнъс се раздели с безценното си съкровище. Както можеш да си представиш, изобщо не остана доволен от това.

— Какво съкровище?

— От римско време, най-вече сребро. Предава се по наследство в тяхната фамилия от поколения насам, откакто са го открили заровено в имението си. Изровили го от някаква древна гробница. Пръстени, гривни, декоративни сандъчета, монети. Всичко беше изложено в един остъклен шкаф в трапезарията. Естествено, той не си беше направил труда да го застрахова, въпреки че струваше цяло състояние. Е, вече е късно за това…

— Свършиха ли нещо от полицията?

— Естествено, че не. Пристигна някакъв тип от Бат. Обиколи, разгледа, похаби сума ти материал за снемане на пръстови отпечатъци, зададе ни няколко нахални въпроса и си тръгна. Никаква полза от него.

Сервитьорът се върна, за да донесе чашата вино за дамата. Дартфорд беше изпил едно кампари със сода и си поръча още едно.

— Жалко, че не е бил Магнъс — отбеляза той, след като сервитьорът се отдалечи.

— Какво имаш предвид?

— Онази жена, която е паднала по стълбите. Жалко, че вместо нея не е бил той.

— Ужасно е да кажеш подобно нещо.

— Просто казвам на глас онова, което и ти си мислиш, скъпа. Нали те познавам? Предполагам, че ще наследиш всичко до дупка, ако Магнъс хвърли топа.

Франсес издуха дима от цигарата си и го изгледа замислено и с интерес.

— В действителност къщата и имението ще останат изцяло за Фреди. В тяхната фамилия има някакво наследствено условие, свързано с имота. От поколения насам е така.

— Но ще остане нещо и за теб.

— О, да. Освен това, разбира се, до края на живота си ще имам право на дял от имението „Пай Хол“. Единственото, което не мога да направя, е да го продам. Но всичко това няма как да стане. Магнъс е в отлично здраве, особено за човек на неговата възраст.

— Да, Франсес. Но това е голяма къща. Представи си някой да опъне кабел на стълбището. Човек никога не знае какво може да се случи. Крадците може да се върнат и да го пречукат.

— Нали не говориш сериозно?

— Просто ми хрумна и го казах.

Франсес Пай замълча. Не биваше да водят този разговор, особено в оживен ресторант. Но се налагаше да си признае, че Джак имаше право. Животът без Магнъс щеше да бъде значително по-лесен и много по-приятен. Жалко, че светкавицата няма навик да удря два пъти на едно и също място.

От друга страна обаче, защо да не се случи точно така?

5

Доктор Емилия Редуинг се стараеше да посещава баща си веднъж седмично, макар че това невинаги беше възможно. Ако имаше много работа в кабинета или пациенти, който трябваше да прегледа в болницата или по домовете им, или ако на бюрото й се бяха събрали твърде много медицински картони, на които се налагаше да посвети известно внимание, тя просто нямаше друг избор, освен да отложи посещението си. Винаги имаше сериозна причина да не отиде.

Не изпитваше почти никакво удоволствие от тези посещения. Доктор Едгар Ренард беше на осемдесет години, когато почина съпругата му, и макар че беше продължил да живее в дома си в близкото градче Кингс Абът, след това вече не беше същият. Емилия скоро беше свикнала с телефонните обаждания от съседите. Откриваха го да се скита по улицата. Не се хранеше както трябва. Не си даваше сметка какво се случва около него. Отначало тя се беше опитала да се убеди, че баща й просто се измъчва от хронична скръб и самота, но с времето симптомите се проявяваха все по-ясно и тя беше принудена да му постави очевидната диагноза. Баща й страдаше от старческа деменция. И нямаше да се оправи. Напротив — прогнозата беше, че състоянието му значително ще се влоши. Тя за кратко обмисли варианта да го прибере при тях в Саксби на Ейвън, но това нямаше да бъде честно по отношение на Артър, а и тя не можеше да си позволи да го гледа непрекъснато. Но все още си спомняше усещането за вина и провал, когато за пръв път го беше закарала в „Аштън Хаус“ — дома за възрастни хора в долината на Бат, отворен на мястото на една болница веднага след войната. По ирония на съдбата беше по-лесно да убеди баща си да се премести да живее там, отколкото сама да се убеди в това.

Денят не беше подходящ за пътуването с кола до Бат, което отнемаше петнадесет минути. Джой Сандърлинг беше заминала за Лондон, където имаше среща по някакъв личен въпрос, както се беше изразила. Погребението на Мери Блекистън беше едва преди пет дни и в селото цареше усещане за безпокойство, което беше трудно да се опише, но тя знаеше от личен опит, че може да доведе до нови случаи, които да изискват вниманието й. Нещастието се предаваше от човек на човек, като заразна болест, и дори обирът в имението „Пай Хол“ й се струваше част от тази епидемия. Но вече нямаше как да отлага това посещение. Във вторник Едгар Ренард беше паднал. Беше прегледан от един местен лекар, който я беше уверил, че няма сериозни травми. Но въпреки това баща й беше пожелал да я види. И беше спрял да се храни. Сестрата от „Аштън Хаус“ й се беше обадила по телефона, за да я помоли да отиде.

Сега беше с него. Бяха успели да го вдигнат от леглото, но само колкото да седне на стола до прозореца. Беше по халат и изглеждаше толкова отслабнал и изнемощял, че на Емилия й идваше да се разплаче. Преди винаги беше толкова силен и жизнен. Когато беше малко момиче, тя си мислеше, че татко й носи целия свят на раменете си. А днес му бяха необходими пет минути, за да може изобщо да я познае. Тя отдавна беше разбрала, че ще стане така. Лошото не беше това, че баща й умираше. Лошото беше по-скоро това, че беше изгубил желанието си за живот.

— Трябва да й кажа… — проговори той.

Гласът му беше пресипнал. Устните му не успяваха да оформят думите както трябва. Наложи му се да го повтори два пъти, но все още не успяваше да направи така, че да бъде разбран.

— За кого говориш, татко? Какво трябва да кажеш?

— Тя трябва да разбере какво стана… какво направих аз.

— Какво искаш да кажеш? За какво говориш? С мама ли е свързано?

— Къде е тя? Къде е майка ти?

Пее тук.

Емилия се ядоса на себе си. Изобщо не биваше да споменава майка си. С това само щеше още повече да обърка стареца.

— Какво искаш да ми кажеш, татко? — попита по-меко тя.

— Нещо важно. Не ми остава много време.

— Глупости. Нищо ти няма. Просто трябва да се опиташ да хапнеш нещо. Мога да помоля сестрата да ти направи един сандвич, ако искаш. Мога да остана с теб, докато го изядеш.

— Магнъс Пай…

Колко необикновено беше това, че баща й спомена точно това име. Разбира се, той със сигурност познаваше сър Магнъс от времето, когато беше работил в Саксби на Ейвън. Сигурно беше лекувал цялото им семейство. Но защо я споменаваше точно сега? Дали сър Магнъс не беше свързан по някакъв начин с онова, което се беше случило и за което искаше да разкаже баща й — каквото и да беше то? Лошото на деменцията беше това, че не само заличава големи части от паметта на човека, но освен това разбъркваше и останалото. Беше еднакво възможно баща й да си мисли за нещо, което се е случило преди пет години — или преди пет дни. За него двете бяха едно и също.

— Какво искаш да кажеш за сър Магнъс? — попита го тя.

— За кого?

— Сър Магнъс Пай. Току-що го спомена. Искаше да ми кажеш нещо.

Но в очите му отново се беше върнал предишният празен поглед. Той се беше оттеглил обратно в непознатия свят, който обитаваше. Доктор Емилия Редуинг остана с него още двадесет минути, но той сякаш дори не забелязваше присъствието й. След това тя размени няколко думи със сестрата и си тръгна.

Докато шофираше към къщи, продължаваше да се тревожи, но когато паркира колата, вече беше успяла да пропъди мисълта за баща си. Артър беше обещал да приготви вечерята. Двамата сигурно щяха да гледат сериала „Животът със семейство Лайън“ по телевизията и да си легнат рано. Доктор Редуинг вече беше проверила графика си за приемните часове на следващия ден и знаеше, че ще има много работа.

Тя отвори вратата и подуши нещо изгоряло. За миг се притесни от мисълта за пожар, но не се забелязваше дим, а и миризмата беше някак далечна, по-скоро като спомен за огън, отколкото като пламъци, които горят в момента. Тя влезе в кухнята и откри Артър, който седеше до масата — прегърбен, отпуснал рамене — и пиеше уиски. Дори не беше започнал да приготвя вечерята и тя веднага разбра, че нещо не е наред. Артър не се справяше добре с разочарованията в живота. Той по някакъв начин сякаш дори неволно ги приветстваше. Какво се беше случило този път? Доктор Редуинг погледна зад него и видя една картина, подпряна на стената — дървената рамка беше овъглена, а по-голямата част от платното беше изгоряла. Беше портрет на жена. Очевидно го беше нарисувал той — тя веднага разпозна характерния му стил — но й трябваха още една-две секунди, докато се сети коя беше тази картина.

— Лейди Пай — промърмори той сякаш в отговор на въпроса, който все още не му беше задала.

— Какво е станало? Къде го намери?

— Беше захвърлен сред останки от накладен огън до градината с розите… в имението „Пай Хол“.

— Какво си правил там?

— Просто си вървях. Минах напряко през Дингъл Дел и не видях никого, така че реших да се разходя през градините край пътя. Не знам какво ме накара да го направя. Може би така е било писано.

Той отново надигна чашата си. Не беше пиян. По-скоро използваше уискито като реквизит.

— Брент не е виждаше наоколо. Нямаше никой. Само тази проклета картина, изхвърлена да бъде изгорена заедно с всички останали боклуци.

— Артър…

— Е, картината си е тяхна собственост. Те са си платили за нея. Предполагам, че могат да правят с нея каквото си поискат.

Доктор Редуинг си спомняше историята на тази картина. Сър Магнъс беше поръчал портрет на жена си за четиридесетия й рожден ден, и тогава тя бе изпитала благодарност към него, дори след като беше разбрала колко малко възнамеряваше да плати сър Магнъс. Все пак беше някаква поръчка. Работата означаваше много за самочувствието на Артър и той се беше заел с въодушевление да изпълни поръчката. Беше завършил портрета на Франсес Пай, след като тя му беше позирала три пъти в градината, на фона на Дингъл Дел. Времето не беше достатъчно, а лейди Пай поначало беше позирала с неохота. Но дори тя беше останала впечатлена от резултата: портрет, който изваждаше наяве всичко хубаво у нея и я показваше като спокойна, усмихната, самоуверена жена. Артър беше доволен от резултата, макар да не говореше за това, а по онова време и сър Магнъс явно беше харесал портрета, защото го беше окачил на видно място в големия салон на имението си.

— Сигурно е станала някаква грешка — каза тя. — Защо да го изхвърлят?

— Бяха го оставили да изгори — произнесе с усилие Артър, като махна неопределено с ръка по посока на платното. — А преди това явно го е нарязал на парчета.

— Можеш ли да го спасиш? Има ли възможност да направиш нещо с него?

Тя знаеше отговора на своя въпрос, още преди да го зададе. Властните очи на жената бяха оцелели в огъня; освен тях се виждаше и буйната й тъмна коса, както и част от едното й рамо. Но по-голямата част от картината беше овъглена. Платното беше насечено и изгоряло. Дори тя не го искаше в дома си.

— Съжалявам — каза Артър. — Не съм приготвил вечерята.

Той пресуши чашата си и се изправи, за да излезе от стаята.

6

— Видя ли това?

Робин Осбърн четеше последния брой на „Бат Уикли Кроникъл“, а Хенриета никога не го беше виждала толкова ядосан. Помисли си, че в него наистина имаше нещо от излъчването на старозаветните пророци — с черната му коса, която се спускаше до раменете, пребледнялото му лице и блесналите му разгневени очи. Сигурно Мойсей беше изглеждал по този начин, когато се беше изправил пред златния телец. Или Иисус Навин, когато беше нападнал с огън и меч стените на Йерихон.

— Ще изсекат Дингъл Дел! — каза той.

— Какво говориш? — попита Хенриета.

Тя остави, двете чаши чай, които беше приготвила, и влезе в стаята.

— Сър Магнъс Пай е продал земята за застрояване. Ще строят нов път и осем нови къщи.

— Къде?

— Ето там! — отговори викарият, като посочи през прозореца. — Точно в края на нашата градина! Това ще виждаме всеки ден отсега нататък — една редица от нови къщи! Разбира се, самият той няма да ги вижда. Ще си живее от другата страна на езерото, а освен това сигурно ще си остави достатъчно дървета, за да скриват къщите. Но ти и аз…

— Но той не може да го направи, нали? — попита Хенриета и заобиколи масата, за да прочете заглавието във вестника.

Статията беше озаглавена „НОВИ ЖИЛИЩА В САКСБИ НА ЕИВЪН“ и представяше този вандализъм по един забележително положителен и оптимистичен начин. Ръцете на съпруга й видимо трепереха, докато стискаше вестника.

— Тази земя е защитена територия! — продължи тя.

— Явно няма значение дали е защитена. Очевидно се е сдобил с разрешение за строеж. В цялата страна се случват подобни неща. Тук пише, че работата по проекта ще започне още преди края на лятото. Значи следващия или по-следващия месец. И няма какво да направим.

— Можем да пишем на епископа.

— Епископът няма да ни помогне. Никой няма да ни помогне.

— Можем поне да опитаме.

— Не, Хенриета. Вече е твърде късно за това.

По-късно същата вечер, докато приготвяха вечерята заедно, той продължаваше да се ядосва.

— Този човек е ужасен, просто ужасен. Седи си там, в голямата си къща, и гледа отвисоко на всички останали — а дори не е направил нищо, за да я заслужи. Просто я е наследил от баща си, както баща му я е наследил от своя баща. Все пак сме 1955 година, за Бога. Не живеем в Средновековието! Разбира се, за това са виновни и проклетите консерватори, които продължават да държат властта, но човек все пак би си помислил, че сме напреднали малко в сравнение с онова време, когато някои хора са се сдобивали с богатство и власт само защото са се родили в подходящо семейство.

Кога сър Магнъс е направил каквото и да било, за да помогне на някого? Погледни църквата! Покривът тече, отоплението не работи, а той нито веднъж не си е бръкнал в джоба, за да дари дори един шилинг. И почти никога не идва на службите в църквата, в която е бил кръстен! А, да — има и запазено място на гробището. Мен ако питаш, колкото по-рано си го заеме, толкова по-добре.

— Сигурна съм, че не искаш да кажеш това, Робин.

— Имаш право, Хен. Беше ужасно да го кажа и не биваше да го правя.

Осбърн замълча и си пое дъх.

— Нямам нищо против да строят нови жилища в Саксби на Ейвън. Напротив — важно е да го правят, ако селото иска да задържи младите си хора. Но този проект няма нищо общо с това. Дълбоко се съмнявам, че местните жители ще могат да си позволят тези нови къщи. Помни какво съм ти казал: ще бъдат отвратителни модерни постройки, които нямат нищо общо с характера на селото.

— Не можеш да попречиш на прогреса.

— Прогрес ли е това? Да заличиш от лицето на земята една прекрасна ливада и гора, които са на това място от хиляда години насам? Честно казано, изненадвам се как изобщо са му разрешили да го направи. А и през цялото време, откакто живеем тук, Дингъл Дел е любимото ни място. Знаеш какво означава за нас. Е, ако този проект наистина бъде осъществен, след една година вече ще живеем до една нова улица, все едно излязла от някое предградие.

Робин остави белачката за зеленчуци и си свали готварската престилка.

— Отивам в църквата — обяви изведнъж той.

— А вечерята?

— Не съм гладен.

— Искаш ли да дойда с теб?

— Не. Благодаря ти, скъпа. Но имам нужда от малко време, за да помисля.

Той си облече сакото, докато говореше.

— Трябва да се помоля за прошка.

— Но ти не си направил нищо лошо.

— Казах някои неща, които не биваше да казвам. И си мисля други неща, които не би трябвало да имат място в главата ми. Да изпитваш омраза към ближния си… това е нещо ужасно.

— Някои хора си го заслужават.

— Това със сигурност е вярно. Но сър Магнъс е човек като всички нас. Ще се помоля той да размисли.

Той излезе от стаята. Хенриета чу как входната врата се отвори и се затвори зад гърба му, после се зае да подрежда кухнята. Беше дълбоко разтревожена за мъжа си и си даваше съвсем ясна сметка какво щеше да означава загубата на Дингъл Дел за тях двамата. Дали не можеше да направи нещо по този въпрос? Може би, ако отидеше да говори лично със сър Магнъс Пай…

Междувременно Робин Осбърн вече караше колелото си по главната улица, на път за църквата. Велосипедът му беше предмет на всеобщи подигравки в селото — допотопно превозно средство с колела, които се клатушкаха настрани, и метална рамка, която тежеше цял тон. Отпред на рамката имаше кошница, обикновено пълна с молитвеници или пресни зеленчуци, отгледани лично от викария, които той обичаше да раздава на по-бедните членове на своето паство. Но тази вечер кошницата му беше празна.

Докато въртеше педалите през градския площад, той мина покрай Джони Уайтхед и жена му, които крачеха към „Кралския герб“, хванати под ръка. Семейство Уайтхед не идваха често на църква — със сигурност не по-често, отколкото беше абсолютно необходимо. За тях посещението в църквата, както и много други неща в живота им, беше важно единствено във връзка с това, какво ще си кажат останалите хора за тях — и точно в този смисъл и двамата подвикнаха след викария, за да го поздравят. Той не им обърна внимание. Остави колелото си на входа на гробището, продължи забързано към църквата и хлътна вътре през главния вход.

— Какво му става? — почуди се на глас Джони. — Не изглеждаше никак доволен.

— Може би заради погребението — предположи Джема Уайтхед. — Сигурно не е много приятно да заровиш някого в земята.

— Напротив. Викариите са свикнали с това. Нещо повече, това им харесва. Погребенията им дават повод да се чувстват значими.

Той погледна нагоре по улицата. Светлините на автосервиза до църквата „Сейнт Ботолф“ вече бяха угасени. Джони видя Робърт Блекистън, който прекоси паркинга на сервиза. Явно затваряше за деня. После погледна часовника си. Беше точно шест.

— Кръчмата е отворена — обяви той. — Да влизаме.

Беше в добро настроение. Този ден Джема го беше пуснала да отиде до Лондон дори тя не можеше да го принуди да прекара целия си живот в Саксби на Ейвън — и той си беше прекарал приятно, като посети някои от старите си бърлоги и се срещна с някои от старите си приятели. Нещо повече, на него наистина му харесваше да бъде в големия град, с натовареното улично движение, праха и мръсния въздух. Обичаше шума. Обичаше забързани хора. Беше направил всичко по силите си, за да свикне с живота в провинцията, но продължаваше да си мисли, че на това място имаше горе-долу толкова живот, колкото в една пълнена тиквичка. Възможността да си поговори с Дерек и Колин, да изпият по няколко бири заедно, да се разходи из битпазара на Брик Лейн за него беше шанс да преоткрие себе си — а освен това се беше върнал с петдесет лири в джоба. Остана доста изненадан когато Колин дори не се замисли, преди да му ги даде.

— Много добре, Джони. От чисто сребро, а освен това е старичко. От някой музей ли го взе? Трябва да наминаваш по-често при нас!

Е, тази вечер той щеше да почерпи, въпреки че атмосферата в „Кралския герб“ беше горе-долу същата, каквато и в съседното гробище. В кръчмата бяха седнали някои от местните. От джубокса се носеше гласът на Тони Бенет. Той задържа вратата отворена за жена си и я последва в кръчмата.

7

Джой Сандърлинг беше сама в кабинета на доктор Редуинг, където се приготвяха и лекарствата.

Беше си отключила със собствените си ключове. Имаше ключове от всички помещения в кабинета освен от шкафчето, където се съхраняваха лекарствата, опасни за живота, но можеше да отвори и него, защото знаеше къде стои резервният ключ на доктор Редуинг. Беше решила какво да направи. От самата мисъл за това сърцето й започваше да бие по-бързо, но нямаше никакво намерение да се откаже.

Тя извади лист хартия от едно чекмедже и го сложи в пишещата машина модел „Олимпия SM2 Делукс“, която беше получила през първия си работен ден. Беше портативен модел. Ако зависеше от нея, тя щеше да избере по-стабилна пишеща машина, защото имаше много работа на нея, но не беше свикнала да се оплаква. Сведе очи към белия лист, който се извиваше на барабана на пишещата машина, и за миг се замисли за пристигането си в „Танър Корт“ и за срещата си с Атикус Тип. Прочутият детектив я беше разочаровал, но тя не хранеше лоши чувства към него. Беше мило от негова страна все пак да я приеме, особено предвид това, че не изглеждаше много добре. Тя беше свикнала да вижда болни хора. След толкова време на работа в лекарския кабинет беше развила нещо като предчувствие по отношение на тях. Веднага усещаше кога някой човек страда от нещо по-сериозно, още преди пациентът да мине на преглед при лекарката, и по този начин веднага беше разбрала, че Тип имаше нужда от лекарска помощ. Е, това не беше нейна грижа. Истината беше, че той имаше право. И колкото повече мислеше за това, толкова повече се убеждаваше, че щеше да му бъде невъзможно да сложи край на злонамерените слухове в селото. Той не можеше да направи нищо, за да ги спре.

Но тя можеше.

Джой започна да пише на машината, подбирайки внимателно думите си. Задачата не й отне много време. Всичко се събра на три-четири реда. Когато приключи, тя прочете какво беше написала и когато го видя с очите си, напечатано черно на бяло, се запита дали наистина можеше да стигне докрай в изпълнението на своя план. Но не виждаше друг начин.

Пред нея нещо се раздвижи. Тя вдигна очи и видя Робърт Блекистън, застанал от другата страна на преградата, в чакалнята. Беше с работния си гащеризон, изцапан с мръсотия и машинно масло. Явно задачата беше погълнала цялото й внимание, защото изобщо не го беше чула, когато беше влязъл. Тя гузно извади листа от пишещата машина и го остави на бюрото, с лицето надолу.

— Какво правиш? — попита го тя.

— Дойдох да те видя — отговори той.

Естествено, сигурно току-що беше затворил сервиза и беше дошъл направо тук. Тя не му беше казвала, че ще ходи до Лондон. Той сигурно си мислеше, че е прекарала целия ден в кабинета, както обикновено.

— Как беше денят ти? — попита жизнерадостно тя.

— Не беше зле — отвърна той, хвърляйки един поглед на листа, който беше обърнала с лицето надолу. — Какво е това?

В гласа му се прокрадна съмнение и тя си даде сметка, че го беше обърнала твърде припряно.

— Нещо за доктор Редуинг — отговори тя. — Лично писмо. По медицински въпроси.

Не й беше никак приятно да го лъже, но просто нямаше как да му каже какво е написала.

— Искаш ли да отидем да изпием по едно?

— Не. Трябва да се прибирам при мама и татко.

Тя забеляза изражението, което премина по лицето му, и за момент се притесни.

— Има ли нещо? — попита го тя.

— Не, всичко е наред. Просто исках да бъда с теб.

— Когато се оженим, ще бъдем заедно през цялото време и никой няма да може да ни попречи.

— Да, така е.

Тя си помисли дали да не промени решението си. Все пак можеше да излезе с него. Но майка й беше приготвила специална вечеря, а брат й Пол се притесняваше, когато тя закъснява. Беше му обещала да му почете довечера, преди да заспи. Това винаги му харесваше. Тя взе писмото със себе си, изправи се и мина през вратата между кабинета и чакалнята. Усмихна се и го целуна по бузата.

— Скоро ще бъдем господин и госпожа Блекистън, ще живеем заедно и никога повече няма да се разделяме.

Той изведнъж я прегърна. Обхвана я с двете си ръце и я стисна толкова силно, че едва не я заболя. Целуна я и тя видя, че в очите му имаше сълзи.

— Няма да мога да живея без теб — каза той. — Ти си единствената ми радост. Ти си всичко за мен, Джой. Срещата с теб беше най-хубавото нещо в живота ми и аз няма да позволя на никого да застане между нас.

Тя знаеше какво имаше предвид той. Цялото село. Всички слухове.

— Не ме интересува какво говорят хората — каза му тя. — Освен това няма нужда да оставаме в Саксби. Можем да отидем, където си поискаме.

Тя си даде сметка, че Тип беше казал съвсем същото.

— Но ще останем тук — продължи тя. — Ще видиш. Всичко ще бъде наред.

Скоро след това двамата се разделиха. Той се върна в малкото си жилище, за да вземе душ, да свали работния си гащеризон и да си облече чисти дрехи. Но тя не се върна при родителите си. Все още не. Бележката, която беше написала, още беше у нея. А сега трябваше да я достави.

8

В същия този момент, малко по-нагоре по улицата, Кла-риса Пай чу как някой звъни на вратата на къщата й. Беше се заела да си приготви вечеря: нещо съвсем ново, което неочаквано се беше появило в селския магазин; замразена риба, нарязана на еднакви пръчици и оваляна в галета. Беше наляла в тигана олио за готвене, но за щастие все още не беше пуснала рибените пръчици да се пържат в него. На вратата отново се позвъни. Тя остави картонената кутия с рибените пръчици на кухненския плот и отиде да види кой е.

От другата страна на малките прозорчета от релефно стъкло на входната врата се виждаше тъмен, разкривен силует. Дали не беше някой амбулантен търговец, въпреки късния час? В последно време амбулантните търговци в селото се бяха превърнали в същинска напаст, подобни на скакалците в Египет от времето на фараоните. Тя колебливо отвори вратата, доволна, че не е забравила да сложи веригата, и надникна навън през тесния процеп. От другата страна на вратата стоеше брат й, Магнъс Пай. Зад гърба му се виждаше луксозната му кола — бледосин „Ягуар“ — паркирана на Уинсли Теръс.

— Магнъс? — каза тя и млъкна.

Беше толкова изненадана, че не знаеше какво друго да каже. Той беше идвал тук само два пъти — и в единия от тях тя беше болна. Не се беше появил на погребението и тя не го беше виждала изобщо, откакто се беше върнал от Франция.

— Здравей, Клара. Може ли да вляза?

Винаги я беше наричал така, още откакто бяха деца. Името й напомни за момчето, което беше някога, и за мъжа, в който се беше превърнал. Защо беше решил да си пусне тази ужасна брада? Нямаше ли кой да му каже, че не му отива? Да му обърне внимание, че с нея прилича на някакъв луд аристократ от карикатура? Бялото на очите му беше посивяло, а по бузите му се очертаваха венички. Явно пиеше твърде много. А и как се обличаше само! Като че ли беше ходил да играе голф. Беше с торбести панталони, пъхнати в чорапите, и яркожълта плетена жилетка. Беше почти невъзможно човек да си представи, че двамата бяха брат и сестра — и дори повече от това. Близнаци. Може би животът просто ги беше повел в различни посоки, по които за петдесет и три години бяха стигнали твърде далеч един от друг, но двамата вече изобщо не си приличаха, ако изобщо някога си бяха приличали.

Тя затвори вратата, освободи веригата и отново я отвори. Магнъс се усмихна — макар че потрепването на устните му като нищо можеше да означава и нещо съвсем друго — и влезе в коридора. Клариса се канеше да го заведе в кухнята, но после си спомни за картонената кутия със замразена риба, която беше оставила до котлона, и вместо това го поведе в обратната посока. Наляво или надясно от входната врата. В къщата на Уинсли Теръс номер 4 не беше като в голямата къща в имението „Пай Хол“. В тази имаше много по-малко възможности за избор.

Двамата влязоха в дневната — спретната и удобна, с килим на спираловидни шарки, холна гарнитура от три части и еркерен прозорец. Имаше електрически радиатор и телевизор. Двамата спряха за миг, обзети от неловкост.

— Как си? — попита Магнъс.

Защо питаше? Какво го интересуваше?

— Много добре, благодаря — отговори Клариса. — А ти как си? Как е Франсес?

— О, тя ли? Тя е добре. Замина за Лондон… по магазините.

Настъпи още една неловка пауза.

— Искаш ли нещо за пиене? — попита го Клариса.

Може би просто беше решил да я види. Не можеше да си представи нито една друга причина брат й да дойде тук.

— Да, моля. Ако обичаш. Какво имаш?

— Малко шери.

— Благодаря.

Магнъс седна. Клариса отиде до шкафа в ъгъла и извади една бутилка. Стоеше си там от Коледа насам. Дали шерито се разваляше? Тя напълни две чаши и първо ги подуши, преди да ги донесе.

— Разбрах за обира — каза тя. — Съжалявам.

Магнъс сви рамене.

— Да. Не беше приятно да се приберем и да открием къщата в този вид.

— Кога се върнахте от Франция?

— В събота вечерта. Влязохме и видяхме всичко обърнато с главата надолу. Виновен е онзи глупак Брент, който не е поправил задната врата. Радвам се, че се отървах от него. От известно време ми лази по нервите. Като градинар не е лош, но никога не съм го харесвал като човек.

— Уволни ли го?

— Смятам, че е време да си потърси някаква друга работа.

Клариса отпи от шерито си. То полепна по устните й, като че ли не му се влизаше в устата й.

— Разбрах, че са откраднали част от среброто.

— Повечето, в интерес на истината. Честно да ти кажа, беше доста труден период — заради това и всичко останало.

— Имаш предвид Мери Блекистън?

— Да.

— Съжалявам, че не те видях на погребението.

— Да, знам. И аз съжалявам. Но не знаех, че…

— Мислех, че викарият ти е писал за това.

— Да, писа ми — но писмото пристигна прекалено късно, за да дойда навреме. Проклетите френски пощи. Всъщност точно за това исках да поговорим…

Не беше докоснал шерито си. Сега се огледа, сякаш за пръв път виждаше стаята около себе си.

— Харесва ли ти тук?

Въпросът я изненада.

— Да, става — отвърна тя.

После добави по-решително:

— В действителност тук се чувствам доста добре.

— Наистина ли? — попита я той, все едно не можеше да й повярва.

— Ами да.

— Защото, разбираш ли, жилището вече е свободно…

— Имаш предвид къщичката на портиера в имението?

— Да.

— И искаш да се преместя да живея в него?

— Мислех си за това, докато пътувахме обратно със самолета към къщи. Наистина е жалко, че изгубихме Мери Блекистън. Аз бях много привързан към нея, нали разбираш. Беше добра готвачка и поддържаше добре домакинството, но преди всичко беше дискретна. Когато разбрах за проклетия нещастен случай, веднага си помислих, че ще бъде много трудно да й намеря заместничка. Но после се сетих за теб…

Клариса усети как по цялото й тяло пробяга студена тръпка.

— Нейната работа ли ми предлагаш, Магнъс?

— Защо не? Ти не си работила почти нищо, откакто се върна от Америка. Сигурен съм, че в училището не ти плащат кой знае какво, а сигурно имаш нужда от пари. Ако се преместиш в жилището на портиера, ще можеш да продадеш това място, а освен това може би ще ти бъде приятно да се върнеш в имението. Нали си спомняш как се гонехме около езерото? И играехме на кегли на моравата? Естествено, първо трябва да го обсъдя с Франсес. Все още не съм говорил с нея за това. Реших, че е по-добре първо да проверя какво мислиш ти. Как ти се струва?

— Може ли да си помисля?

— Абсолютно. Просто ми хрумна, но все повече ми се струва, че може да се получи добре.

Той вдигна чашата си, но размисли и я остави обратно.

— Радвам се, че се видяхме, Клара. Ще бъде прекрасно, ако се върнеш.

Тя успя да намери сили да го изпрати до вратата и остана на прага, докато той се качваше в своя „Ягуар“ и потегляше. Затрудняваше се да си поеме дъх. Дори разговорът с него беше струвал огромни усилия на Клариса. Чувстваше как я заливат нови и нови вълни на гадене. Не си усещаше ръцете. Беше чувала израза „парализиран от гняв“, но никога не си беше представяла, че може да го изпита толкова буквално.

Беше й предложил работа като домашна прислужница. Да бърше пода и да мие чиниите — Боже мили! Тя му беше сестра. Беше се родила в тази къща. Беше живяла там повече от двадесет години и се беше хранила на същата маса като него. Беше напуснала дома си едва след като родителите й загинаха, а Магнъс се ожени — като при това двете събития последваха безсрамно бързо едно след друго. И от този ден нататък, тя вече не означаваше нищо за него. А сега и това!

В коридора на къщата й беше окачена една репродукция на картината „Мадоната на скалите“ от Леонардо да Винчи. Дева Мария като нищо можеше да вдигне очи от Йоан Кръстител и стреснато да погледне след нея — толкова беше разгневена Клариса Пай, когато пое към горния етаж с маршова стъпка и отмъстителен блясък в очите.

Определено не се качваше горе, за да се помоли.

9

В осем и половина над Саксби на Ейвън вече се беше спуснал мрак.

Брент беше решил да работи до късно. В добавка към грижата за всички морави и изкореняването на всички плевели трябваше да почисти увехналите цветове на петдесет различни вида розови храсти и да подреже тисовите дървета. Когато най-сетне остави количката и инструментите си в конюшнята, той пое покрай езерото и през Дингъл Дел по една пътека, която минаваше близо до къщата на викария и продължаваше към „Лодкаря“ — втората кръчма в селото, която се намираше на долния кръстопът.

В момента, в който стигна до началото на гората, нещо го накара да се обърне. Беше чул нещо. Очите му бързо пробягаха по самата къща, присвити в тъмното. На приземния етаж светеха няколко прозореца, но не се виждаше никакво движение. Доколкото знаеше, сър Магнъс Пай си беше сам у дома. Беше се върнал с колата си от селото преди около час, но жена му беше заминала за Лондон и все още не се беше прибрала. Колата й не беше в гаража.

Той видя един силует, който крачеше по алеята откъм портала. Беше мъж, който вървеше сам. Брент имаше добро зрение, а луната беше изгряла, но въпреки това не успя да различи със сигурност дали мъжът беше някой от селото. Нямаше как да види лицето му, защото по-голямата част от него беше скрита от шапката, която си беше сложил мъжът. Но в походката му имаше нещо странно. Вървеше приведен и не излизаше от сенките, едва ли не така, сякаш не искаше да бъде забелязан. Часът беше доста късен за посещение при сър Магнъс. Брент си помисли дали да не се върне. Все пак бяха обрали къщата в същия ден, в който беше погребението, и всички бяха на нокти. Нямаше да му отнеме и една минута да се върне през моравата, за да провери дали всичко е наред.

Но в крайна сметка се отказа. Не му влизаше в работата кой ходи на гости в имението „Пай Хол“, а след неприятния разговор със сър Магнъс, проведен днес следобед, и особено след онова, което му беше казал сър Магнъс, нямаше повод да изпитва привързаност към своя работодател, нито пък към жена му. Самите те никога не се бяха интересували от него. Бяха го приемали за даденост. От години насам Брент работеше от осем сутринта до късно вечерта, а те нито веднъж не му бяха казали и една добра дума, за да му благодарят — да не говорим за това, че заплатата му беше смехотворна. Обикновено не ходеше на кръчма по средата на седмицата, но точно днес се случи така, че имаше десет лири в джоба си, и възнамеряваше да ги похарчи за пържена риба с картофи и няколко халби бира. В долния край на селото беше кръчмата „Лодкаря“. Беше занемарена и запусната, далеч не такова елегантно заведение като „Кралския герб“. Но там го познаваха. Винаги седеше на едно и също място до прозореца. През следващите няколко часа сигурно щеше да размени само няколко думи със съдържателя, но за Брент това беше равносилно на задълбочен разговор. Той реши да забрави за неизвестния посетител и да си продължи по пътя.

Но преди да стигне до кръчмата, двадесет и пет минути по-късно, имаше още една неочаквана среща. Когато излезе от гората, срещу него се изправи една малко раздърпана жена, в която разпозна Хенриета Осбърн, съпругата на викария. Сигурно беше излязла от тяхната къща, която беше по-нагоре по пътя, и явно беше излязла набързо, без да има време да се приготви. Беше си сложила едно бледосиньо пухено яке, което беше мъжко и сигурно беше на мъжа й. Косата й беше разрошена. Изглеждаше някак объркана.

Тя също го видя.

— О, добър вечер, Брент — каза му тя. — Късничко си излязъл.

— Отивам в кръчмата.

— О, така ли? Аз просто се питах… търсех викария. Предполагам, че не си го виждал?

— Не — поклати глава Брент.

Чудеше се какво ли може да прави викарият навън толкова късно вечерта. Дали двамата не се бяха скарали? После изведнъж си спомни какво беше видял преди малко.

— Всъщност видях някого близо до имението „Пай Хол“, госпожо Осбърн. Предполагам, че може и той да е бил.

— В имението?

— Да, човекът тъкмо отиваше към входа на къщата.

— Не мога да си представя защо ще ходи там — каза тя, като звучеше притеснена.

— Не съм сигурен кой точно беше — сви рамене Брент.

— Е, лека вечер — каза Хенриета, като се обърна.

Тя се отдалечи обратно по пътя, по който беше дошла, към дома си.

Един час по-късно Брент седеше пред своята порция пържена риба с картофи и отпиваше от втората си халба бира. Въздухът беше натежал от цигарен дим. От джубокса гърмеше силна музика, но докато се сменяха плочите, за кратко се възцари тишина и той чу велосипеда, който мина покрай кръчмата, на път за кръстовището. Погледна навън и го видя точно в момента, в който премина. Нямаше как да сбърка шума от този велосипед с нищо друго. Значи не беше сгрешил. Викарият наистина беше ходил до имението „Пай Хол“ и сега се прибираше у дома си. И беше останал там доста дълго време. Брент си спомни за случайната си среща с Хенриета Осбърн. Тя беше разтревожена от нещо. Какво точно ставаше тук? Е, каквото и да беше, то нямаше нищо общо с него. Той се извърна от прозореца и реши да забрави за цялата история.

Но съвсем скоро щеше да му се наложи да си припомни за нея.

10

Атикус Тип прочете статията във вестник „Таймс“ на следващата сутрин.

УБИЙСТВО НА БАРОНЕТ

Полицията пристигна на местопрестъплението в селото Саксби на Ейвън в Уилтшър, след като беше съобщено за смъртта на сър Магнъс Пай, заможен местен земеделец. Полицейски инспектор Реймънд Чъб потвърди от името на участъка в Бат, че смъртта ще бъде разследвана като убийство. Наследници на сър Магнъс остават съпругата му Франсес, лейди Пай, и синът му Фредерик.

Беше седнал в дневната на апартамента си в „Танър Корт“ и пушеше цигара. Джеймс Фрейзър му беше донесъл вестника заедно с чаша чай. Сега се върна, като носеше и пепелник.

— Прочете ли какво пише на първа страница? — попита го Тип.

— Разбира се! Това е ужасно. Горката лейди Маунтбатън…

— Моля?

— Откраднали са колата й! При това насред Хайд Парк! Тип се усмихна, донякъде тъжно.

— Нямах предвид тази статия.

Той обърна вестника, за да го покаже на своя помощник. Фрейзър прочете съобщението.

— Пай! — възкликна той. — Това не беше ли…

— Точно така. Да. Това беше работодателят на Мери Блекистън. И името му беше споменато в същата тази стая едва преди няколко дни.

— Доста голямо съвпадение!

— Възможно е, да. Съвпаденията понякога се случват наистина. Но този път не съм толкова сигурен. Все пак говорим за смъртен случай — за два неочаквани смъртни случая в една и съща къща. Не смяташ ли, че това е любопитно?

— Нали не се каниш да отидеш там?

Атикус Тип се замисли.

Определено не беше възнамерявал да поема нови случаи. Времето, което му оставаше, просто нямаше да му позволи да го направи. Според доктор Бенсън в най-добрия случай му оставаха още три месеца относително здраве, които може би дори нямаше да бъдат достатъчни, за да залови убиец. Така или иначе, вече имаше планове. Възнамеряваше да използва това време, за да приведе делата си в ред. А трябваше да се погрижи и за завещанието си, в което да определи кой ще наследи дома и имуществото му. Когато беше заминал от Германия, не беше взел почти нищо със себе си, но по някакво чудо на съдбата, колекцията от статуетки от майсенски порцелан от осемнадесети век, която беше принадлежала на баща му, беше оцеляла през войната. Искаше да види тази колекция в някой достоен музей — и вече беше писал на „Виктория и Албърт“ в Кенсингтън. Мисълта, че музикантът, проповедникът, войникът, шивачката и всички останали членове на малката му фамилия ще останат заедно, след като вече го няма, му носеше утеха. В крайна сметка, те бяха единственото му семейство.

Щеше да остави нещо и на Джеймс Фрейзър, който неизменно беше до него през последните му пет разследвания и никога не го беше предавал със своята вярност и добро настроение, макар и да не му беше помогнал особено в разкриването на самите престъпления. Искаше да направи дарения и на няколко благотворителни организации, на първо място сред които беше фондът за подпомагане на сираците на служителите от градската полиция. Но най-вече трябваше да се погрижи за всички книжа, свързани с неговия шедьовър: „Общ преглед на криминалното разследване“. Имаше нужда от още една година, за да завърши книгата. Нямаше никаква възможност да я покаже на издател в настоящия й вид. Но си мислеше, че може би ще успее да събере всичките си бележки заедно с изрезките от вестници, писмата и полицейските доклади, така че някой бъдещ изследовател на криминалистиката да завърши неговата работа, след като той си отиде. Щеше да бъде тъжно да е работил толкова усърдно за нищо.

Такива бяха плановете му. Но ако имаше едно, на което го беше научил животът, то беше колко е безполезно да се правят планове. Животът си имаше свой собствен план.

Той се обърна към Фрейзър.

— Аз казах на госпожица Сандърлинг, че не мога да й помогна, защото не разполагам с никакво формално оправдание за присъствието си в имението „Пай Хол“ — каза той. — Но сега вече имам причина да отида там, а освен това видях, че в разследването е замесен и нашият добър приятел полицейски инспектор Чъб.

Тип се усмихна. В очите му отново светеше познатият стар блясък.

— Опаковай багажа, Джеймс, и докарай колата. Потегляме веднага.

Трета част

Момиче

1

Атикус Тип така и не се беше научил да шофира. Не упорстваше да бъде старомоден. Информираше се за всички най-нови научни разработки и никога не би се поколебал да се възползва от тях — за лечение на заболяването си например. Но в темпото на прогреса имаше нещо, което го тревожеше — това внезапно нахлуване на машини с всякакви форми и размери във всички сфери на живота. Докато телевизорите, пишещите машини, хладилниците и пералните ставаха все по-повсеместни, докато дори полята се изпълваха с електрически стълбове, понякога той се питаше дали човечеството, което по време на неговия живот вече беше понесло многобройни тежки удари, няма да плати някаква скрита цена за това. В крайна сметка самият нацизъм сам по себе си беше една машина. Затова той не бързаше да стане част от тази нова технологична ера.

И така, когато най-сетне се предаде на неизбежното и се съгласи, че има нужда от личен автомобил, остави всичко в ръцете Джеймс Фрейзър, който излезе и се върна с един просторен „Воксхол Велокс“ с четири врати — и Тип беше принуден да признае, че това беше добър избор: колата беше солидна и надеждна, с достатъчно място за всичко. Фрейзър, естествено, се вълнуваше като малко момче. Колата имаше шестцилиндров двигател. Ускоряваше от място до шестдесет мили в час само за двадесет и две секунди. През зимата парното можеше да се настрои така, че да размразява предното стъкло. Колкото до Тип, той просто се радваше, че колата може да го закара там, където иска, а с външния си вид — в трезво, незабележително сиво — няма да привлече внимание към присъствието му, когато пристигне.

Въпросният автомобил, управляван от Джеймс Фрейзър, спря пред имението „Пай Хол“ след три часа шофиране от Лондон, които бяха изминали, без да спират. На чакълената алея бяха паркирани две полицейски коли. Тип слезе и се протегна, доволен да се измъкне от ограниченото пространство. Очите му обходиха фасадата на сградата, която се отличаваше с великолепие, елегантност и неподражаемо английско излъчване. От пръв поглед можеше да бъде сигурен, че този дом е бил собственост на една и съща фамилия в продължение на много поколения. В тази сграда имаше нещо неизменно, някакво усещане за дълготрайност.

— Ето го Чъб — промърмори Фрейзър.

На входа се появи познатото лице на полицейския инспектор. Фрейзър му се беше обадил по телефона, преди да потеглят, и Чъб очевидно очакваше пристигането им. Беше пълен и жизнерадостен, с мустаци като на Оливър Харди, облечен в костюм, който му беше тесен, и едно от последните произведения на жена си в областта на плетаческото изкуство — този път особено неуместна жилетка в бледомораво. Беше напълнял. Той винаги създаваше това впечатление. Тип веднъж го беше описал като човек, който изглежда така, сякаш току-що се е нахранил, както се полага. Полицейският инспектор енергично се спусна по стълбите пред входа на къщата, като не криеше радостта си да ги види.

— Хер Тип! — възкликна той.

Чъб винаги се обръщаше към него с „хер“, сякаш по някакъв начин искаше да му намекне, че в характера на Тип има някои недостатъци, които се дължат на самия факт, че е роден в Германия. Сякаш искаше да напомни да не забравяме кой беше спечелил войната.

— Много се изненадах, когато се обади. Да не искаш да кажеш, че си имал работа с покойния сър Магнъс?

— Съвсем не, инспекторе — отговори Тип. — Не го познавам и разбрах за смъртта му едва когато отворих вестниците тази сутрин.

— Тогава какво те води насам?

Очите му се насочиха към Джеймс Фрейзър, като че ли го забелязваше за пръв път.

— Едно странно съвпадение.

В действителност Фрейзър често беше чувал детектива да отбелязва, че съвпаденията не съществуват. В „Общ преглед на криминалното разследване“ имаше една глава, в която той изразяваше своето схващане, че всичко в живота следва определени модели и съвпадението просто представлява онзи момент, в който моделът за кратко се показва на повърхността.

— Вчера при мен дойде една млада дама от това село. Тя ми разказа за един смъртен случай в същата тази къща, отпреди две седмици…

— Става дума за икономката Мери Блекистън, нали?

— Да. Младата дама беше разтревожена, че определени хора от селото разпространявали неверни твърдения за случилото се.

— Искаш да кажеш, че според тях старата жена е убита?

Чъб извади един пакет „Плейърс“ — цигарите, които пушеше винаги — и си запали една. Показалецът и средният пръст на дясната му ръка бяха трайно пожълтели, като клавиши на старо пиано.

— Е, няма нужда да се занимаваш с това, хер Тип. Аз лично разследвах случая и мога да те уверя, че е било чисто и просто нещастен инцидент. Жената е чистила с прахосмукачка в горния край на стълбите. Спънала се е в кабела и се е изтърколила надолу по цялото стълбище. А за нещастие подът най-долу е настлан с камъни! Никой не е имал мотив да я убие, а освен това е била заключена в къщата, съвсем сама.

— А какво можеш да ми кажеш за смъртта на сър Магнъс?

— Е, това е съвсем друга бира. Ако искаш, можеш да влезеш и сам да видиш кръвопролитието — защото точно това е думата. Но ако нямаш нищо против, първо ще остана тук да си допуша цигарата, преди да се върна обратно вътре. Доста е гадно.

Той решително пъхна цигарата между устните си и си дръпна от нея.

— Засега го разглеждаме като обир, който се е развил в неприятна посока. Това изглежда най-очевидното заключение.

— Най-очевидните заключения са онези, които се опитвам да избегна.

— Е, ти си имаш свои собствени методи, хер Тип, и аз не мога да твърдя, че те не са доказали ефективността си. Но тук си имаме работа с местен земевладелец, който е живял в това село, откакто се е родил. Рано е да се каже, но не мога да си представя някой да му е имал зъб. Но някой със сигурност е дошъл тук снощи, към осем и половина. Брент, градинарят, го е видял с очите си, докато си е тръгвал от работа. Не успя да ни даде описание, но първото му впечатление е било, че човекът не е от селото.

— Как е разбрал? — попита Фрейзър.

До този момент никой не му беше обърнал внимание и той почувства нужда да напомни за присъствието си.

— Ами нали знаеш как е. По-лесно е да разпознаеш някого, ако вече си го виждал. Дори да не му видиш лицето, все има нещо в силуета или в походката. Брент беше почти сигурен, че човекът му е бил непознат. Освен това имало нещо странно в начина, по който вървял към къщата. Като че ли внимавал да не го видят.

— Смяташ, че този човек е бил крадец? — попита го Тип.

— Къщата вече е обрана веднъж, едва преди няколко дни — отговори Чъб и въздъхна, като че ли му беше досадно да го разказва за пореден път. — След смъртта на икономката се наложило да строшат един прозорец на задната врата, за да влязат. След това е трябвало да сменят стъклото, но не го направили, така че няколко дни по-късно някой е влязъл в къщата. Отмъкнали добро количество антични монети и накити — от римско време, представете си. Може би са решили да се огледат, докато са били вътре. В кабинета на сър Магнъс има един сейф, който вероятно не са успели да отворят, но вече са знаели, че е там, и може би са решили да се върнат, за да направят втори опит. Смятали са, че къщата е празна. Но сър Магнъс ги изненадал — и готово.

— Спомена, че смъртта му е била насилствена?

— Меко казано — отговори Чъб и се подкрепи с още едно силно дръпване от цигарата си, преди да продължи. — В преддверието има една рицарска броня. След малко ще я видите. Към нея има и меч.

Той преглътна тежко.

— Точно това са използвали. Отсекли са му главата.

Тип обмисли тази информация, преди да попита:

— Кой го е намерил?

— Жена му. Била е по магазините в Лондон и се е върнала към девет и петнадесет.

— Явно магазините са затворили по-късно — отбеляза Тип с крива усмивка.

— Е, сигурно е останала да вечеря. Във всеки случай, когато пристигнала, тя видяла една кола да потегля. Не е сигурна за модела, но колата била зелена и тя видяла някои от буквите на регистрационния номер. „ФП“. По една случайност това са нейните собствени инициали. Влязла и го открила в долния край на стълбището — почти на същото място, където е било тялото на икономката миналата седмица. Но не целия. Главата му се е изтърколила по пода и е стигнала до камината. Не ми се вярва да успееш да говориш с нея, поне още известно време. Закараха я в болницата в Бат, където е на успокоителни. Точно тя се е обадила в полицията — чух записа от обаждането. Горката жена почти не можеше да говори от писъци и хлипане. Ако наистина става дума за убийство, можеш да я зачеркнеш от списъка на заподозрените, освен ако не е най-добрата актриса на света.

— Предполагам, че тялото вече не е тук?

— Да. Снощи го откарахме. Човек трябва да има здрав стомах за такава работа, повярвай ми.

— Изчезнало ли е нещо от къщата във втория случай, инспекторе?

— Трудно е да се разбере. Ще трябва да разпитаме лейди Пай, когато бъде в състояние да отговаря на въпроси. Но поне на пръв поглед няма такива признаци. Можеш да влезеш, ако искаш, хер Тип. Официално нямаш работа тук, разбира се, и може би ще трябва да го обсъдя набързо с началника, но съм сигурен, че няма да навреди. А ако все пак ти хрумне нещо, ще разчитам на теб да го споделиш с мен.

— Разбира се, инспекторе — отговори Тип.

Фрейзър беше съвсем наясно, че той нямаше такива намерения. Беше придружавал Тип в пет различни разследвания и знаеше, че детективът има влудяващия навик да не споделя откритията си с никого, докато не прецени, че е дошъл моментът да разкрие истината.

Тримата изкачиха три стъпала, но Тип спря, преди да влезе през входната врата. Приклекна и отбеляза:

— Колко странно.

Чъб го погледна невярващо.

Наистина ли ще ми кажеш, че съм пропуснал нещо? — поиска да узнае той. — Все още дори не сме влезли вътре!

— Може би няма никаква връзка със случая, инспекторе — отвърна Тип с помирителен тон. — Но нали виждаш цветната леха до вратата…

Фрейзър сведе поглед. Покрай цялата фасада на къщата имаше цветни лехи, разделени от стъпалата, които водеха нагоре от входната алея.

— Петунии, ако не греша — отбеляза Чъб.

— Това не знам. Но не виждате ли отпечатъка от човешка ръка?

Чъб и Фрейзър погледнаха по-внимателно. И наистина, някой беше притиснал ръка в меката почва точно отляво на вратата. Ако се съдеше по размерите на дланта, Фрейзър беше готов да предположи, че е бил мъж. Пръстите бяха разперени. „Колко странно“, помисли си Фрейзър. Отпечатъците от стъпки бяха по-често срещани.

— Сигурно е от градинаря — предположи Чъб. — Не се сещам за никакво друго обяснение.

— Вероятно си прав — отговори Тип, изправи се енергично и продължи напред.

През входната врата се влизаше направо в голямо, правоъгълно помещение. Пред тях имаше стълбище, а от лявата и дясната му страна — по още една врата. Фрейзър веднага видя къде е било тялото на сър Магнъс и изпита познатото присвиване в стомаха си. На пода имаше персийски килим, потъмнял и лъскав, все още подгизнал от кръв. Кръвта беше протекла по плочите на пода, в посока към камината, заобикаляйки краката на едното от креслата с кожена тапицерия, поставени пред нея. В цялото помещение вонеше на кръв. Диагонално на пода лежеше меч, с ръкохватката към стълбището, а острието му сочеше към препарираната глава на един елен, която се взираше надолу към тях със стъклените си очи — вероятно единственият свидетел на онова, което се беше случило тук. Останалата част от доспехите — броня без рицар — беше изправена до една от двете врати, през която се виждаше дневната. Фрейзър беше оглеждал много местопрестъпления заедно със своя работодател. И често беше виждал труповете, останали там — намушкани, простреляни, удавени или каквото и да е. Но в този случай имаше нещо особено зловещо, почти като в якобинска трагедия — с тази тъмна дървена ламперия по стените и галерията за оркестъра.

— Сър Магнъс е познавал човека, който го е убил — промърмори Тип.

— Откъде можеш да знаеш това? — попита го Фрейзър.

— От разположението на рицарската броня и плана на помещението — посочи Тип. — Виж сам, Джеймс. Входът е зад нас. Бронята и мечът са по-навътре. Ако убиецът се беше появил на входната врата и беше поискал да нападне сър Магнъс, би трябвало да го заобиколи, за да стигне до оръжието, а в този момент, ако вратата е била отворена, сър Магнъс щеше да избяга. Затова изглежда много по-вероятно сър Магнъс да е изпращал някого до входната врата. Двамата влизат в преддверието откъм дневната. Сър Магнъс е пръв. Убиецът върви зад него. Докато отваря входната врата, той не вижда, че неговият гост е взел меча. Обръща се, вижда своя гост с оръжие в ръка и може би се опитва да го разубеди. Убиецът нанася своя удар. И става това, което виждаме пред себе си сега.

— Все пак може да е бил непознат.

— Нима ще поканиш непознат в дома си, късно вечерта? Съмнявам се — отговори Тип.

Той се огледа и отбеляза:

— Липсва една картина.

Фрейзър проследи посоката на погледа му и видя, че наистина беше така. На стената до вратата имаше една кукичка, на която не беше окачено нищо, а част от ламперията беше с малко по-различен цвят — правоъгълник, който ясно очертаваше липсващото произведение на изкуството.

— Мислиш ли, че това може да има значение? — попита Фрейзър.

— Всичко има значение — отговори Тип.

Той се огледа за последен път.

— За мен тук няма нищо повече, което да се види. Би било интересно да разберем точно как е била открита икономката, след като е намерила смъртта си преди две седмици, но с времето ще стигнем и дотам. Може ли да продължим към дневната?

— Разбира се — отговори Чъб. — Тази врата води към дневната, а от другата страна е кабинетът на сър Магнъс. Там намерихме едно писмо, което може би ще ти се стори интересно.

Атмосферата в дневната беше много по-женствена, отколкото в преддверието — със сиво-розов килим, плюшени завеси с цветни мотиви, удобни кушетки и масички, разпръснати тук-там. Навсякъде бяха подредени снимки. Фрейзър вдигна една от тях, за да я разгледа: виждаха се трима души, снимани пред къщата. Кръглолик мъж с брада, облечен със старомодна риза. До мъжа беше застанала жена, с няколко инча по-висока от него, която гледаше към обектива с нетърпеливо изражение. И едно намръщено момче в училищна униформа. Очевидно беше семейна снимка, макар и не от най-щастливите: сър Магнъс, лейди Пай и техният син.

До вратата в отсрещния край на помещението стоеше на пост един униформен полицай. Тримата влязоха през нея и се озоваха в друга стая, в която централно място заемаше старинно писалище, разположено точно между две етажерки за книги, срещу прозорци с изглед към моравата пред къщата и далечното езеро. Подът беше от лакирани дъски, отчасти скрити под килим. Две кресла бяха обърнати с лице навътре към стаята, а между тях имаше старинен глобус. Централно място на далечната стена заемаше една камина, а от пепелта и овъгленото дърво в нея беше ясно, че някой наскоро е палил огън. Навсякъде се носеше слаба миризма на дим от пури. Фрейзър забеляза хумидор и тежък стъклен пепелник на една странична масичка. В кабинета също имаше дървена ламперия, както и в преддверието, а по стените висяха още няколко картини с маслени бои, които изглеждаха стари колкото самата къща. Тип пристъпи към една от тях, която изобразяваше кон пред конюшня, в стила на Джордж Стъбс[3]. Картината му беше направила впечатление, защото леко отзяваше от стената в единия си край, като полуотворена врата.

— Беше така, когато влязохме — отбеляза Чъб.

Тип извади една писалка от джоба си и придърпа с нея картината към себе си. В единия край на рамката имаше панти, така че картината да закрива един солиден наглед сейф, монтиран в стената.

— Не знаем комбинацията, с която се отваря — продължи Чъб. — Но лейди Пай със сигурност ще може да ни я каже, когато се съвземе.

Тип кимна и насочи вниманието си към писалището. Беше доста вероятно сър Магнъс да е седял зад него в часовете, преди да умре, а от това следваше, че книжата, разпръснати по него, можеха да им подскажат нещо за онова, което се беше случило в действителност.

— В най-горното чекмедже има револвер — каза Чъб. — Стар, армейски. С него не е стреляно, но е зареден. Според лейди Пай обикновено го е държал в сейфа. Може би го е извадил заради обира.

— Или сър Магнъс е имал причина да се тревожи от нещо — отговори Тип, като отвори чекмеджето и погледна оръжието.

Наистина беше револвер „Уебли“, 38-ми калибър. И Чъб беше прав. С оръжието не беше стреляно.

Той затвори чекмеджето и насочи вниманието си към плота на писалището, като започна с една поредица от чертежи — архитектурни планове, изготвени от фирма на име „Ларкин Гадуол“, със седалище в град Бат. На плановете беше изобразена група къщи, общо дванадесет, разположени в две редици по шест. До тях бяха натрупани писма — кореспонденция с местния градоустройствен съвет, която постепенно водеше до разрешително за строеж. Накрая се виждаше и доказателството за това — елегантно отпечатана брошура със заглавие, което гласеше: „Дингъл Драйв, Саксби на Ейвън“. Всичко това заемаше единия край на писалището. В другия край стоеше телефонен апарат, а до него имаше бележник. Някой — вероятно сър Магнъс — беше надраскал нещо в бележника с молив, а самият молив беше оставен наблизо.

АШТЪН Х.

(СВ)

МОМИЧЕ

Думите бяха четливо изписани в горния край на страницата, но след това сър Магнъс явно се беше развълнувал от нещо. По-надолу имаше няколко яростно надраскани линии. Тип подаде страницата на Фрейзър.

— Момиче? — попита Фрейзър.

— Явно са бележки, които си е водил в течение на телефонен разговор — предположи Тип. — Може би (Св) означава нещо. Забележи, че само първата буква е главна. А момичето? Може би това е била темата на разговора.

— Е, явно не е останал много доволен от този разговор.

— Явно не.

Тип най-сетне стигна до празния плик и писмото до него, за което беше споменал Чъб, оставени точно по средата на бюрото. Нямаше адрес, само име — сър Магнъс Пай — написано на ръка, с черно мастило. Пликът беше грубо разкъсан, за да бъде отворен. Тип извади една носна кърпа и хвана плика с нея. Внимателно разгледа хартията, после го остави обратно на мястото му и също толкова внимателно вдигна писмото, което лежеше до плика. Беше напечатано на пишеща машина и адресирано до сър Магнъс Пай, с дата 28 юли 1955 година — денят на самото убийство. Той прочете писмото:

Мислиш, че ще ти се размине? Това село е било тук преди теб и ще бъде тук след теб и ако си мислиш, че можеш да го съсипеш с твоето застройване и печалби бъркаш, много бъркаш. Пак си помисли, кучи сине, ако искаш да живееш тук. Ако искаш да живееш.

Писмото не беше подписано. Той го остави обратно на писалището, така че и Фрейзър да може да го прочете.

— Който и да го е написал, не знае как се пише „застрояване“ — отбеляза Фрейзър.

— А освен това може да: е маниак със склонност към убийство — добави меко Тип. — Писмото явно е получено вчера. Сър Магнъс е бил убит едва няколко часа, след като е пристигнало — точно както е обещано в писмото.

Той се обърна към полицейския инспектор.

— Предполагам, че това е свързано по някакъв начин с чертежите.

— Точно така — съгласи се Чъб. — Обадих се на тази фирма, „Ларкин Гадуол“. Оказаха се строителни предприемачи от Бат, които явно са сключили някаква сделка със сър Магнъс. Днес следобед ще ходя при тях — можете да дойдете с мен, ако искате.

— Много щедро от твоя страна — кимна Тип.

Той продължаваше да се взира в писмото.

— В това писмо има нещо, което ми се струва малко необичайно — каза той.

— Мисля, че този път съм те изпреварил, Тип — грейна полицейският инспектор, доволен от себе си. — Пликът е надписан на ръка, а самото писмо е напечатано на пишеща машина. Това според мен издава, че изпращачът е искал да скрие самоличността си. Предполагам, че той или тя първо е запечатал писмото, но след това се е сетил, че трябва да го адресира — а пликът вече не е искал да влезе в барабана на пишещата машина. И на мен ми се е случвало, доста често.

— Може би имаш право, инспекторе. Но това не беше необичайното нещо, което ми направи впечатление.

Чъб го зачака да продължи, но Джеймс Фрейзър, който стоеше от другата страна на писалището, веднага разбра, че Тип няма да го направи. И се оказа прав. Тип вече беше насочил вниманието си към камината. Той отново извади писалката от джоба на сакото си и се разрови в пепелта, където откри нещо и внимателно го отдели от останалото. Фрейзър се приближи и видя късче хартия, не много по-голямо от илюстрована картичка от онези, които продаваха заедно с пакетите цигари, почерняло по краищата. Точно тези мигове ценеше в работата си с Тип. На Чъб никога нямаше да му хрумне да огледа камината. Полицейският инспектор щеше да хвърли едно око на стаята, да повика специалисти от лабораторията по криминалистика и да си продължи по пътя. Но тук беше останала следа, която можеше да разкрие цялата истина за случая. Може би на късчето хартия беше останало написано име. Дори няколко букви щяха да бъдат достатъчни за разпознаване на почерка, което да им подскаже кой е бил в тази стая. За съжаление обаче точно в този случай на хартията нямаше нищо — но Тип не изглеждаше обезкуражен от това. Дори напротив.

— Виждаш ли, Фрейзър? — възкликна той. — Хартията е леко обезцветена, сякаш има петно. Освен това си мисля, че се различава поне част от пръстов отпечатък.

— Пръстов отпечатък? — повтори Чъб, като се приближи.

Фрейзър огледа хартията по-отблизо и видя, че Тип имаше право. Петното беше тъмнокафяво на цвят, така че той веднага си помисли за разлято кафе. Но в същото време не виждаше никаква очевидна връзка с разследването. Всеки можеше да е скъсал лист хартия и да го е хвърлил в огъня. Дори самият сър Магнъс.

— Ще го дам на лабораторията, за да го изследват — каза Чъб. — Може да погледнат и писмото. Възможно е да съм прибързал със заключението си за онзи крадец.

Тип кимна и се изправи.

— Трябва да намерим къде да се подслоним — обяви той изведнъж.

— Смяташ да останеш, така ли?

— С твое разрешение, инспекторе.

— Абсолютно. Мисля, че можете да се настаните в „Кралския герб“. Това е кръчмата, която се намира точно до църквата, но според мен имат и стаи за гости. Ако искате хотел, трябва да потърсите в Бат.

— Ще бъде по-удобно да отседнем в селото — отговори Тип.

Фрейзър мислено въздъхна, като си представи неравните матраци, грозните мебели и съскащите кранове в банята, които сякаш бяха неизменна част от провинциалните разбирания за гостоприемство. Самият той нямаше пари освен тези, които му плащаше Тип, а те не бяха кой знае колко. Но, това не му пречеше да обича лукса.

— Да проверя ли? — попита той.

— Можем да отидем заедно — отговори Тип, после се обърна към Чъб. — По кое време смяташ да отидеш в Бат?

— Имам уговорена среща в „Ларкин Гадуол“ в два часа следобед, а оттам можем да отидем направо в болницата, за да разговаряме с лейди Пай, ако искаш.

— Отлично, инспекторе. Трябва да кажа, че за мен е огромно удоволствие отново да работим заедно.

— Подобно. Много се радвам да те видя, хер Тип. Обезглавени трупове и прочие! Още когато ми се обадиха, веднага разбрах, че това е точно по твоята част.

Той си запали нова цигара и се отправи обратно към колата си.

2

За голямо огорчение на Фрейзър в „Кралския герб“ наистина имаше две свободни стаи и Тип реши да се настанят в тях, без дори да се качи, за да ги разгледа. Освен това стаите действително бяха такива, каквито си ги беше представял — с неравен под и прозорци, твърде малки за тези стени. Неговата стая гледаше към селския площад. Стаята на Тип беше с изглед към гробището, но той не възрази. Напротив, в гледката явно имаше нещо, което му се стори забавно. Не се оплака и от липсата на удобства. Когато започна работа в „Танър Корт“, Фрейзър е изненада откри, че детективът спеше на единично легло — подобно по-скоро на походно, с метална рамка и прилежно сгънати завивки. Макар че Тип имаше един брак зад гърба си, той никога не говореше за съпругата си и не проявяваше никакъв по-нататъшен интерес към противоположния пол. Въпреки всичко подобно спартанско обзавеждане изглеждаше малко ексцентрично в един елегантен лондонски апартамент.

Двамата обядваха заедно на долния етаж, а после излязоха навън. Около автобусната спирка на площада на селото се беше събрала неголяма тълпа, но Фрейзър остана с впечатлението, че не чакаха автобуса. Нещо явно ги беше заинтересувало. Хората разговаряха оживено помежду си. Беше сигурен, че Тип ще пожелае да ги доближи и да разбере за какво става дума, но точно в този момент от гробището се появи един човек и закрачи към тях. Беше викарият, както си личеше по облеклото му — свещеническа риза и бяла якичка. Беше висок, върлинест мъж с неподдържана черна коса. Фрейзър проследи с поглед как мъжът взе един велосипед, подпрян на входа на гробището, и го подкара към улицата, а колелата му шумно скърцаха на всяко завъртане.

— Викарият! — възкликна Тип. — В едно английско село това е човекът, който познава всички.

— Не всички ходят на църква — отвърна Фрейзър.

— Няма и нужда да го правят. Викарият има грижата да познава дори атеистите и агностиците.

Двамата го доближиха и го пресрещнаха, преди да успее да се измъкне. Тип се представи.

— А, да — възкликна в отговор викарият, като примигваше срещу слънцето.

После се намръщи замислено, преди да продължи:

— Името ми е познато, със сигурност. Вие сте онзи детектив, нали? И явно сте тук заради сър Магнъс Пай, разбира се. Каква ужасна, ужасна история. Една малка общност като тази в Саксби на Ейвън по никакъв начин не може да бъде подготвена за подобна трагедия — за всички нас ще бъде много трудно да се справим с мисълта за това.

Но моля ви, приемете извиненията ми. Аз все още не съм се представил. Казвам се Робин Осбърн. Аз съм викарият на селото, от църквата „Сейнт Ботолф“. Е, вие сигурно и сам сте се досетили за това, като се има предвид какво работите!

Той се засмя и Тип си помисли — и дори Фрейзър си помисли същото, — че викарият беше изключително нервен човек, който изглеждаше почти неспособен да спре да говори, а думите му се изливаха от него като порой в опит да скрият онова, което в действителност му минаваше през главата.

— Предполагам, че сте познавали сър Магнъс доста добре — каза Тип.

— Сравнително добре. Да. За съжаление не го виждах толкова често, колкото ми се искаше. Не беше много религиозен човек. Твърде рядко идваше на службите в църквата…

Осбърн се овладя и попита:

— Престъплението ли ще разследвате, господин Тип?

Тип отговори утвърдително.

— Малко съм изненадан, че местните органи на реда имат нужда от допълнителна помощ — но тя е добре дошла, разбира се. Тази сутрин вече разговарях с полицейски инспектор Чъб. Той предположи, че убийството е дело на външен човек. Крадец. Сигурно вече знаете, че имението „Пай Хол“ стана жертва на обир съвсем наскоро.

— Имението „Пай Хол“ е станало жертва на повече от нормалното количество нещастни инциденти.

— Сигурно имате предвид смъртта на Мери Блекистън? — каза Осбърн и посочи с ръка. — Тя е погребана ето там. Аз служих на погребението.

— Обичаха ли сър Магнъс в селото?

Въпросът изненада викария и той се затрудни да намери подходящия отговор.

— Може би е имало хора, които са му завиждали. Той притежаваше значително богатство. А освен това, разбира се, съществуваше и въпросът за Дингъл Дел. Трябва да се каже, че този въпрос предизвика силни емоции.

— Дингъл Дел?

— Една гориста местност. Която беше продал.

— На фирмата „Ларкин Гадуол“ — намеси се Фрейзър.

— Да. Те са строителни предприемачи, нали така?

— Ще се изненадате ли, ако ви кажа, че сър Магнъс е получил смъртна заплаха като пряк резултат от своите намерения, господин Осбърн?

— Смъртна заплаха? — повтори викарият, като изглеждаше по-притеснен от всякога. — Това е голяма изненада за мен. Сигурен съм, че никой от местните жители не би изпратил нещо подобно. Това е много мирно и спокойно селище. Хората, които живеят тук, изобщо не са такива.

— Но въпреки това споменахте за силни емоции.

— Хората бяха разстроени. Но това не е същото.

— Кога видяхте за последен път сър Магнъс?

Робин Осбърн нямаше търпение да си продължи по пътя. Държеше велосипеда си така, сякаш беше жив и опъваше повода. А последният въпрос го засегна. Това ясно си пролича в погледа му. Нима го подозираха в нещо?

— Не съм го виждал от известно време — отговори викарият. — Той не успя да дойде на погребението на Мери Блекистън, което беше жалко, но по това време беше в Южна Франция. А преди това самият аз не бях в селото.

— Къде бяхте?

— На почивка. С жена си.

Тип го зачака да продължи и Осбърн охотно запълни тишината.

— Прекарахме една седмица в Девъншър. И всъщност тя ме чака да се прибера, така че ако нямате нищо против…

Той си проби път между тях с крива усмивка и скоростите на велосипеда му изщракаха, когато потегли.

— Стори ми се, че нещо го притеснява — промърмори Фрейзър.

— Да, Джеймс. Този човек определено криеше нещо.

Докато детективът и неговият помощник отиваха към колата си, Робин Осбърн въртеше педалите колкото може по-бързо, за да се прибере у дома. Даваше си сметка, че не е бил съвсем искрен с тях: не беше излъгал, но беше пропуснал някои части от истината. От друга страна, Хенриета наистина го чакаше да се прибере, при това от известно време.

— Къде беше? — попита го тя, когато той седна на масата за обяд.

Тя поднесе домашно приготвен киш с бобена салата и седна до него.

— О, просто из селото — отвърна Осбърн.

После беззвучно произнесе молитвата и едва изчака тя да каже „Амин“, преди да продължи:

— Запознах се с онзи детектив. Атикус Тип.

— Кой?

— Не може да не си чувала за него. Той е доста известен. Частен детектив. Спомняш ли си за онова училище в Марлборо? Където бяха убили един учител по време на училищната театрална постановка? Той разследва този случай.

— Но защо ни е частен детектив? Мислех, че убийството е дело на крадец.

— От полицията може би са допуснали грешка — отговори Осбърн и се поколеба. — Според него убийството има нещо общо е Дингъл Дел.

— С Дингъл Дел!

— Така смята той.

Двамата продължиха да ядат мълчаливо. Очевидно храната не им доставяше удоволствие. После Хенриета изведнъж заговори.

— Къде беше снощи, Робин? — попита тя.

— Какво?

— Знаеш за какво говоря. За убийството на сър Магнъс.

— Защо ми задаваш такъв въпрос, за Бога?

Осбърн остави ножа и вилицата си, после отпи глътка вода.

— Изпитах гняв — обясни той. — Това е смъртен грях. А в сърцето ми имаше и други неща, които… които нямаха място там. Бях ядосан от тази новина, но това не беше извинение. Имах нужда да прекарам малко време насаме с мислите си, затова отидох в църквата.

— Но теб те нямаше много дълго време.

— Не ми беше лесно, Хенриета. Това време ми беше необходимо.

Тя замълча с намерението да не продължава разговора, но после размисли и каза:

— Разтревожих се за теб, Робин. Излязох да те търся. И всъщност случайно срещнах Брент, който ми каза, че е видял някой да се качва към имението…

— Какво искаш да кажеш, Хен? Мислиш, че съм отишъл в имението „Пай Хол“ и съм го убил? Взел съм меча и съм му отсякъл главата? Това ли искаш да ми кажеш?

— Не. Разбира се, че не. Просто беше толкова ядосан…

— Това е абсурдно. Изобщо не съм ходил в онази къща. И нищо не съм видял.

Хенриета искаше да каже и още нещо. Нещо за кървавото петно на ръкава на ризата на мъжа си. Беше видяла кръвта със собствените си очи. На следващата сутрин беше изпрала ризата с вряла вода и белина. И сега същата тази риза беше простряна навън, за да се изсуши на слънцето. Тя искаше да го попита на кого е кръвта. Искаше да разбере как се е озовала там. Но не смееше. Не можеше да го обвини в нещо подобно. Това беше невъзможно.

Двамата продължиха да обядват в мълчание.

3

Джони Уайтхед също мислеше за убийството, докато седеше в един реставриран капитански стол с извита облегалка и въртяща се основа. В действителност през цялата сутрин не беше мислил за почти нищо друго, докато обикаляше тежко като слон в собствения си магазин, който може и да не беше стъкларски, но все пак беше пълен с крехки и чупливи предмети от стъкло и порцелан, подреждаше наново едно или друго без никаква причина и не спираше да пуши. Чашата на Джема Уайтхед преля, когато той събори и счупи една малка сапунерка от майсенски порцелан — и преди това беше нащърбена от едната страна, но все пак се продаваше за девет шилинга и шест пенса.

— Какво ти става? — настоя да узнае тя. — Днес се държиш като мечок с главоболие. И това ти е четвъртата цигара. Защо не излезеш да се поразходиш на чист въздух?

— Не ми се излиза — отговори навъсено Джони.

— Какво има? Какъв е проблемът?

Джони смачка цигарата си в един пепелник с форма на крава, производство на реномираната фирма „Ройъл Доултън“, който се продаваше за шест шилинга.

— А ти как мислиш? — тросна се той.

— Не знам. Точно затова те питам.

— Сър Магнъс Пай! Това е проблемът!

Той се загледа в дима, който продължаваше да се вие над смачкания фас от цигарата му.

— Защо му е било на някой да го убива? Сега селото е пълно с полиция, чукат на всички врати и задават въпроси. Скоро ще стигнат и до нас.

— И какво от това? Да ни питат, за каквото искат.

Тя замълча за миг, колкото да подчертае следващите си думи:

— Не е ли така?

— Естествено, че е така.

Тя го погледна, остро и внимателно.

— Нали не си се забъркал в нищо, Джони?

— Какво искаш да кажеш? — отвърна обидено той. — Защо изобщо ме питаш за такова нещо? И в какво мога да се забъркам тук, забит в дълбоката провинция?

Двамата отдавна водеха този спор: големия град срещу провинцията, Саксби срещу почти всяко друго място на света. Не спираха да се карат за това. Но в момента, в който го каза, той си спомни как Мери Блекистън се беше изправила срещу него съвсем наскоро, в същата тази сграда, и колко много знаеше за него. А след това беше умряла внезапно, както и сър Магнъс — един след друг в разстояние на две седмици. Това не беше съвпадение и от полицията със сигурност нямаше да се заблудят, че е такова. Джони знаеше как работят органите на реда. Сигурно вече бяха отворили досиетата и проверяваха всички, които живеят в съседство. Нямаше да мине много време, преди да стигнат до него.

Джема го доближи и седна до него, като отпусна ръка върху неговата. Въпреки че беше толкова по-дребна от него, толкова по-крехка, тя беше по-силната в тяхната връзка и двамата го знаеха много добре. Тя не се беше отказала от него, когато ги сполетяха онези неприятности в Лондон. Когато беше „заминал“, тя му пишеше всяка седмица — дълги, оптимистични и жизнерадостни писма. И когато най-сетне се беше прибрал у дома, отново тя беше решила да се преместят в Саксби на Ейвън. Беше видяла рекламата на антикварния магазин в онова списание и се беше досетила, че това ще позволи на Джони да запази някои от старите си професионални практики, като в същото време им осигури стабилна и почтена основа за новата им работа.

Не им беше лесно да си тръгнат от Лондон — особено за Джони, който цял живот беше живял на един хвърлей от църквата „Сейнт Мери ле Боу“ (а всички истински лондончани знаеха, че не могат да се смятат за такива, ако не чуват камбаните й от прозореца). Но той беше разбрал смисъла от това решение и неохотно се беше съгласил с него. Ала тя знаеше колко му беше струвало това. Шумният, жизнерадостен, доверчив, непоправим Джони Уайтхед никога нямаше да се чувства съвсем на мястото си в една малка общност, където всеки беше подложен на непрекъсната преценка, а неодобрението можеше да доведе до пълно отхвърляне. Дали не беше сгрешила, като го беше довела тук? Продължаваше да го пуска да ходи до града, макар че винаги се притесняваше по време на тези екскурзии. Не го питаше с какво се занимава там, а той не й казваше. Но този път беше различно. Беше ходил до града едва няколко дни по-рано. Дали не беше възможно тази визита да е свързана с онова, което се беше случило?

— Какво прави в Лондон? — попита го тя.

— Защо питаш?

— Просто ми е любопитно.

— Видях се с някои от момчетата — Дерек и Колин. Отидохме на обяд и изпихме по няколко питиета. Трябваше да дойдеш.

— Без мен ти е било по-добре.

— Те питаха за теб. Минах и покрай старата ни къща. Разделили са я на апартаменти. Замислих се за едно време. Двамата с теб бяхме много щастливи там.

Джони потупа жена си по ръката, като си помисли колко беше отслабнала. Сякаш с годините от нея оставаше все по-малко.

— Стига ми толкова Лондон за един живот, Джони — каза му тя, като отдръпна ръката си. — А колкото до Дерек и Колин, те никога не са ти били приятели. И не те подкрепиха, когато всичко се обърна с главата надолу. А аз го направих.

Джони се намръщи.

— Права си — каза той. — Отивам да се разходя. За половин час. Да си проветря главата.

— Ще дойда с теб, ако искаш.

— Не. По-добре някой да остане в магазина.

Откакто бяха отворили тази сутрин, не беше влизал нито един човек. Убийството се отразяваше неблагоприятно и на: туризма.

Тя го проследи с поглед, докато излизаше, и чу познатото издрънчаване на звънчето над вратата. Преди Джема си мислеше, че ще им бъде добре тук, където ще могат да оставят предишния си живот зад гърба си. Каквото и да беше казвал Джони тогава, това беше правилно решение. Но двата, смъртни случая, толкова скоро един след друг, бяха променили всичко. Сякаш старите сенки някак се бяха протегнали; след тях и ги бяха достигнали отново.

Мери Блекистън беше идвала тук. За пръв път от много, много време насам, икономката беше дошла в магазина — и когато го беше попитала направо за това, Джони я беше излъгал. Беше казал, че е търсила подарък за някого, но Джема знаеше, че това не е вярно. Ако Мери наистина беше търсила подарък, щеше да отиде до Бат — до универсалния магазин „Улуърт“ или до дрогерията „Бутс“. А по-малко от седмица след това вече беше мъртва. Дали между двете събития имаше някаква връзка? И ако имаше, дали тя не продължаваше и нататък, до смъртта на сър Магнъс Пай?

Джема Уайтхед беше дошла в Саксби на Ейвън, защото си мислеше, че ще бъдат на сигурно място. Но сега, докато седеше сама в запуснатия магазин, обградена от стотици ненужни вещи, дреболии и вехтории, които сякаш никой не искаше — и поне през днешния ден никой не беше дошъл да си купи — тя си пожела с цялото си сърце двамата с Джони да бяха на някое друго място.

4

Всеки в селото беше убеден, че знае кой е убил сър Магнъс Пай. За съжаление хипотезите на всички бяха съвсем различни.

Беше общоизвестно, че сър Магнъс и лейди Пай са като куче и котка. Рядко ги виждаха заедно. Когато изобщо идваха на църква, двамата се държаха на разстояние един от друг. Според Гарет Кайт, съдържателя на „Лодкаря“, сър Магнъс беше поддържал извънбрачна връзка с икономката си, Мери Блекистън. По тази причина лейди Пай беше убила и двамата — макар тази теория да не обясняваше как беше извършила първото убийство, докато е била на почивка във Франция.

Не, не. Убиецът беше Робърт Блекистън. Нима не беше заплашил майка си броени дни, преди тя да намери смъртта си? Беше я убил от гняв, а след това беше убил и сър Магнъс, който по някакъв начин беше разбрал истината. Освен това не биваше да се забравя и за Брент. Градинарят живееше сам. И определено беше особняк. Носеха се слухове, че сър Магнъс го е уволнил през същия ден, когато беше намерил смъртта си. Ами онзи непознат, който се беше появил на погребението? Никой човек не носеше такава шапка, освен ако не искаше да скрие самоличността си. Дори Джой Сандърлинг, онова симпатично момиче, което работеше за доктор Редуинг, не беше вън от подозрение. Странната обява, която се беше появила на таблото до автобусната спирка, определено показваше, че у Джой имаше повече, отколкото се виждаше на пръв поглед. Мери Блекистън се беше настроила срещу нея. И беше загинала. Сър Магнъс Пай беше разбрал за това. И той също беше загинал.

А не биваше да се забравя и за съсипването на Дингъл Дел. Въпреки че от полицията не бяха разкрили подробности за заплашителното писмо, открито на писалището на сър Магнъс, всички знаеха каква ярост беше предизвикало предложението за застрояване на тази местност. Колкото по-дълго беше живял човек в това село, толкова по-ядосан би трябвало да бъде от тази перспектива, а по тази логика главният заподозрян трябваше да е старият Джеф Уийвър, който беше на осемдесет и три години и се грижеше за църковния двор, откакто го помнеха. Викарият също имаше какво да губи. Домът на викария гледаше право към бъдещата строителна площадка, а за двамата с госпожа Осбърн се знаеше, че обичат да се разхождат в гората.

По едно любопитно стечение на обстоятелствата в селото живееше и още една жена, която имаше сериозен мотив да убие сър Магнъс, но името й не беше включено в списъка на заподозрените. Обеднялата му сестра беше пренебрегвана и подлагана на унижения, но на нито един от жителите на селото дори не му беше хрумнало, че това може да я подтикне към убийство. Може би защото беше неомъжена жена — при това религиозна. Или заради ексцентричния й външен вид. Косата й беше абсурдна — от петдесет ярда си личеше, че е боядисана. Престараваше се и с шапките си, и с евтините си бижута, и с гардероба си от дрехи втора ръка, които някога са били последен писък на модата, макар че едно по-семпло и по-съвременно облекло щеше да й отива повече. Телосложението й също не работеше в нейна полза: не беше нито дебела, нито мъжкарана, нито отпусната, но беше опасно близо и до трите едновременно. Накратко казано, никой в Саксби на Ейвън не я приемаше сериозно — и по тази причина никой не беше в състояние да храни сериозни подозрения срещу нея.

Седнала в дома си на Уинсли Теръс, Клариса се опитваше да не мисли за онова, което се беше случило. През последния час беше погълната от кръстословицата в „Дейли Телеграф“ — въпреки че обикновено приключваше с нея за половината от това време. Една от думите продължаваше да я тормози:

16. Пица лой на Кука

Думата беше със седем букви, като втората беше „О“, а четвъртата — „И“. Беше сигурна, че отговорът е нещо очевидно, но по някаква причина не успяваше да се сети за него. Дали търсената дума наистина беше някаква храна, както подсказваше определението? Или беше истинското име на някой известен човек по прякор „Куката“? Последното не й се струваше особено вероятно. В кръстословицата на този вестник обикновено нямаше имена на известни личности, освен ако не бяха класически автори или художници. В такъв случай, дали „Кука“ имаше и някакво друго значение, което й убягваше? Тя захапа върха на химикалката „Паркър Джотър“, която си пазеше специално за попълване на кръстословици. А после изведнъж се сети. Отговорът беше толкова очевиден! И през цялото време беше пред очите й. „Пица лой“. Това беше анаграма! А „на“ означаваше, че търсената дума е синоним на „Кука“. Може би не беше съвсем честно да я изписват с главна буква, но… Тя попълни липсващите букви: „П-О-Л-И-Ц-А-Й“. Естествено, това я накара да си спомни за Магнъс и за полицейските коли, които беше видяла да прекосяват селото, както и за униформените полицаи, които сигурно обикаляха имението и в този миг. Какво щеше да стане с къщата сега, когато брат й беше мъртъв? Предполагаше се, че Франсес ще продължи да живее там. Но тя нямаше право да я продава. Това беше част от условията в акта за унаследяване — подробния документ, предаван от поколение на поколение във фамилията на собствениците на имението „Пай Хол“. Сега собствеността щеше да премине в ръцете на Фреди, следващият пряк наследник на фамилията — нейният племенник. Момчето беше само на петнадесет години, а когато го беше видяла за последен път, Клариса беше останала с впечатлението, че е повърхностно и арогантно същество — донякъде като баща си. И сега щеше да стане милионер!

Разбира се, ако и двамата с майка му намерят смъртта си — например в някоя ужасна автомобилна катастрофа — тогава собствеността върху имението, макар и без титлата, щеше да бъде наследена по непряка линия от нея самата. Това беше интригуваща мисъл. Малко вероятна, но интригуваща. Но в действителност нямаше причина това да не може да се случи. Първо Мери Блекистън, а след това и Магнъс. И най-сетне…

Клариса чу завъртането на ключ в ключалката на входната врата и побърза да сгъне вестника и да го остави встрани. Не искаше никой да си мисли, че си губи времето, защото няма с какво да се занимава. Скочи на крака и влезе в кухнята, когато входната врата се отвори и в къщата влезе Даяна Уийвър. Съпругата на Адам Уийвър, която работеше това-онова в селото и помагаше в църквата, беше жена на средна възраст, която изглеждаше добре за годините си и се отличаваше с непоклатим здрав разум и дружелюбна усмивка. Работеше като чистачка: по два часа дневно в лекарския кабинет, а през останалата част от времето си — в различни къщи в Саксби на Ейвън, между другото и в дома на Клариса, по един следобед веднъж в седмицата. Когато я видя с огромната найлонова торба, която винаги носеше със себе си, докато разкопчаваше палтото си, от което със сигурност нямаше нужда в този топъл ден, Клариса си помисли, че тази жена беше истинска чистачка — с други думи жена, за която подобна работа беше не само съвсем подходяща, но и необходима. Как беше възможно Магнъс изобщо да я постави в една и съща категория с нея? Дали наистина беше говорил сериозно или беше дошъл само за да я обиди? Не, тя не съжаляваше за смъртта му. Дори напротив.

— Добър ден, госпожо Уийвър — поздрави тя.

— Здравейте, госпожице Пай.

Клариса веднага разбра, че нещо не беше наред. Чистачката беше унила. Изглеждаше притеснена.

— В спалнята за гости има дрехи за гладене. Купила съм и нов препарат за почистване.

Клариса не обичаше да протака. Нямаше навик да завързва разговор с чистачката; и не само защото го смяташе за неуместно. В действителност едва успяваше да си позволи да й плаща за по два часа на седмица и нямаше никакво намерение да отнема от това време с неангажиращи разговори. Но въпреки че вече си беше съблякла палтото, госпожа Уийвър не помръдваше от мястото си и сякаш не бързаше да се заеме със задълженията си.

— Какво има? — попита Клариса.

— Ами… онази история в голямата къща.

— Брат ми?

— Да, госпожице Пай.

Чистачката изглеждаше по-разстроена, отколкото би трябвало. Все пак не беше работила там. И сигурно беше говорила с Магнъс само веднъж или два пъти през целия си живот.

— Станалото е ужасно — продължи тя. — Особено в село като нашето. Имам предвид, че хората си имат плюсове и минуси. Но аз живея тук от четиридесет години и никога не съм виждала нещо подобно. Първо горката Мери. А сега и това.

— И аз си мислех за това — съгласи се Клариса. — И съм ужасена. Двамата с брат ми не бяхме особено близки, но все пак бяхме от една кръв.

„Кръв.“

Тя потрепери. Дали той не е знаел, че ще умре?

— А сега и полицията е тук — продължи Даяна Уийвър. — Задават въпроси и притесняват всички.

От това ли се притесняваше? От полицията?

— Мислите ли, че подозират някого?

— Съмнявам се. Все пак се е случило едва миналата нощ.

— Сигурна съм, че вече са претърсили къщата. Според моя Адам…

Тя замълча за малко, сякаш се колебаеше дали да го каже на глас.

— … някой му е отсякъл главата.

— Да. И аз така чух.

— Това е ужасно.

— Определено е много шокиращо. В състояние ли сте да работите днес или искате да си отидете у дома?

— Не, не. По-добре да се занимавам с нещо.

Чистачката влезе в кухнята. Клариса погледна часовника на стената. Госпожа Уийвър беше започнала работа с цели две минути по-късно. И тя щеше да се погрижи чистачката да си ги навакса, преди да си тръгне.

5

От срещата в „Ларкин Гадуол“ не научиха кой знае какво. Атикус Тип разгледа предложените му рекламни брошури за новия жилищен проект — бяха с акварелни илюстрации, на които усмихнатите семейства се носеха сред този бъдещ рай, едва ли не като привидения. Разрешението за строеж вече беше издадено. Изграждането на домовете трябваше да започне през следващата пролет. Филип Гадуол, един от съдружниците във фирмата, настоятелно им обясни, че Дингъл Дел е най-обикновена залесена местност, която не се отличава с нищо особено, а новите къщи ще окажат благоприятен ефект върху цялото селище. „Градоустройственият съвет провежда целенасочена политика за оживяване на малките населени места. Ако искаме да запазим живота в селата, имаме нужда от нови домове за местните семейства.“

Чъб изслуша мълчаливо всичко това. Направи му впечатление, че семействата от илюстрациите в брошурата, с модерните си дрехи и чисто новите си коли, изобщо не изглеждаха местни. Не скри облекчението си, когато Тип обяви, че няма повече въпроси, и тримата — Тип, Фрейзър и Чъб — излязоха обратно на улицата.

Оказа се, че Франсес Пай вече е напуснала болницата и е настояла да се прибере у дома, така че тримата се упътиха към дома й. По времето, когато пристигнаха, полицейските коли вече си бяха тръгнали от имението „Пай Хол“. Докато минаваха покрай къщичката на портиера и продължаваха нагоре по алеята към господарската къща, Тип отбеляза поразен колко нормално изглеждаше всичко наоколо, под светлината на следобедното слънце, което вече се спускаше зад дърветата.

— Сигурно тук е живяла Мери Блекистън — отбеляза Фрейзър, като посочи към притихналото жилище на портиера.

— По едно време, с двамата си синове — Робърт и Том — отвърна Тип. — Да не забравяме, че по-малкото от двете деца също е намерило смъртта си.

По лицето му изведнъж се изписа мрачно изражение, докато се взираше навън през прозореца на колата.

— Това място е видяло много смърт — добави той.

Те спряха пред къщата. Чъб беше пристигнал преди тях и ги чакаше пред входната врата. Отпечатъкът от човешка ръка в пръстта беше ограден с увиснала полицейска лента и Фрейзър се запита бяха ли изяснили вече дали е оставен от градинаря Брент или от някой друг. Тримата влязоха направо в къщата. Някой вече се беше потрудил вътре. Персийският килим беше отнесен, а каменните плочи на пода бяха измити. Рицарската броня също беше изчезнала. Полицията сигурно беше задържала меча — в крайна сметка, това беше оръжието, с което беше извършено убийството. Но останалата част от доспехите сигурно представляваше твърде злокобен спомен за случилото се. В цялата къща цареше тишина. Нямаше и следа от лейди Пай. Чъб се поколеба, обзет от нерешителност.

В този миг се отвори врата и от дневната излезе един мъж. Беше към четиридесетте, с тъмна коса и мустаци, облечен със синьо спортно сако с герб на джоба на гърдите. Походката му беше ленива, едната му ръка беше пъхната в джоба, а в другата димеше цигара. През главата на Фрейзър веднага премина мисълта, че няма да му бъде никак трудно да го намрази. Беше човек, който не просто предизвикваше антипатия, а сякаш полагаше съзнателни усилия да я култивира у останалите.

Новопристигналият се изненада, когато откри тримата посетители в преддверието, и не направи усилие да го скрие.

— Кои сте вие? — настоя да узнае той.

— И аз се канех да попитам същото — отговори Чъб, вече настръхнал. — Аз съм на служба в полицията.

— О — каза мъжът и изражението му помръкна. — Ами аз съм приятел на Франсес — на лейди Пай. Пристигнах от Лондон, за да се погрижа за нея — в този тежък час и прочие. Името ми е Дартфорд, Джак Дартфорд.

Той несигурно протегна ръка към тях, после я отдръпна.

— Тя е много разстроена, нали разбирате.

— Не се съмнявам — отвърна Тип, като пристъпи напред. — Интересно ми е как сте научили новината, господин Дартфорд.

— За Магнъс? Тя ми се обади по телефона.

— Днес?

— Не. Снощи. Веднага след като беше съобщила в полицията. В интерес на истината, беше изпаднала в истерия. Щях да дойда веднага, но вече беше малко късно, за да потегля на път, а освен това имах уговорени срещи на сутринта, така че й казах, че ще пристигна около обяд, което и направих. Взех я от болницата и я докарах тук. Между другото, синът й Фреди също е при нея. Беше на гости на едно приятелско семейство на южния бряг.

— Извинете ме за този въпрос, но се питам защо е избрала точно вас сред всичките си приятели, за да се погрижите за нея в този тежък час, както се изразихте?

— Ами, обяснението е доста просто, господин…?

— Тип.

— Тип? Това ми звучи като немско име. Имате и съответния акцент. Какво правите тук?

— Господин Тип ни съдейства — намеси се кратко Чъб.

— Е, добре тогава. Какъв беше въпросът? Защо се е обърнала точно към мен?

Въпреки цялата му привидна самоувереност беше очевидно, че Джак Дартфорд не бърза с отговора, за да не сгреши.

— Ами сигурно защото току-що бяхме обядвали заедно. В действителност аз я изпратих до гарата и я качих на влака обратно за Бат. Сигурно съм бил първият човек, за когото се е сетила.

— Лейди Пай е била с вас в Лондон в деня на убийството? — попита Тип.

— Да — отговори Дартфорд с едва прикрита въздишка, като че ли беше издал повече, отколкото беше възнамерявал.

— Двамата се срещнахме на обяд, за да говорим по работа. Аз я консултирам за акции, инвестиции… и други подобни неща.

— А какво правихте след обяда, господин Дартфорд?

— Нали току-що ви казах…

— Казахте ни, че сте придружил лейди Пай до гарата. Но ние вече знаем, че тя е пристигнала в Бат с късния влак вечерта. Прибрала се е у дома си около девет и половина. Затова предположих, че сте прекарали следобеда заедно.

— Да. Така беше.

Дартфорд видимо се чувстваше все по-неловко.

— Убихме малко време — продължи той и се замисли за момент. — Отидохме да разгледаме една изложба. В Кралската академия.

— Каква беше изложбата?

— Някакви картини. Много беше досадно.

— Лейди Пай е казала, че е била по магазините.

— Да, освен това обиколихме и магазините. Но тя не си купи нищо… или поне аз не си спомням. Не беше в настроение.

— Имам един последен въпрос към вас, ако обичате, господин Дартфорд. Казвате, че сте приятел на лейди Пай. Бихте ли казали, че покойният сър Магнъс също ви е бил приятел?

— Не. Не особено. Искам да кажа, познавах го, разбира се. Беше ми доста симпатичен. Но двамата с Франсес играехме тенис заедно. Точно така се запознахме. Така че се виждах по-често с нея, отколкото с него. Той нямаше нищо против, разбира се! Но не беше особено спортен тип. Това е.

— Къде е лейди Пай? — попита Чъб.

— Горе, в стаята си. В леглото.

— Спи ли?

— Не мисля. Не беше заспала, когато погледнах преди няколко минути.

— В такъв случай бихме искали да се срещнем с нея.

— Сега ли? — попита Дартфорд.

После прочете отговора в непреклонното изражение на детектива.

— Добре, ще ви заведа горе — каза той.

6

Франсес Пай беше в леглото си, увита в халат и полузаровена под куп измачкани завивки. Беше пила шампанско. На масичката до нея имаше наполовина изпита чаша и кофичка с лед, от която стърчеше накриво бутилката. За да успокои нервите си, или за да отпразнува нещо? Според Фрейзър и двете бяха еднакво вероятни, а изражението й, когато влязоха, беше също толкова трудно за разтълкуване. Изглеждаше раздразнена, че я смущават, но сякаш в същото време го беше очаквала. Не й се говореше, но вече се беше подготвила да отговори на всеки въпрос, който можеха да отправят към нея.

Не беше сама. Едно момче на петнадесетина години, облечено в бели спортни дрехи, като че ли се готвеше да играе крикет, се беше настанило удобно на един стол до леглото, кръстосало крак върху крак. Очевидно беше синът й. Имаше същата тъмна коса, сресана назад над челото, и същия надменен поглед. Момчето ядеше ябълка. Нито майката, нито синът изглеждаха особено натъжени от онова, което ги беше сполетяло. Тя изглеждаше така, сякаш беше повалена на легло от лек грип. Момчето изглеждаше така, сякаш беше дошло да я види.

Джак Дартфорд се зае да ги представи:

— Франсес… това е полицейски инспектор Чъб. От полицията в Бат.

— Ние се срещнахме за кратко в нощта, в която ни повикахте — припомни й Чъб. — Аз бях тук, когато ви откараха с линейката.

— А, да — каза тя.

Гласът й беше пресипнал и безразличен.

— А това е господин Топ.

— Тип — каза Тип, като кимна. — Аз помагам на полицията. Това е моят помощник, Джеймс Фрейзър.

— Те искат да ти зададат няколко въпроса — продължи Дартфорд.

Беше очевидно, че полагаше съзнателни усилия да си намери основателна причина да остане в стаята.

— Мога да остана, ако искаш — предложи той.

— Няма нужда, господин Дартфорд, благодаря ви — отговори вместо нея Чъб. — Ще ви повикаме, ако имаме нужда от вас.

— Наистина не ми се иска да оставям Франсес сама.

— Ние няма да отнемем много от времето й.

— Всичко е наред, Джак — обади се Франсес.

Тя се облегна на купчината възглавници, струпани зад нея, и се обърна към тримата си нежелани посетители:

— Явно се налага да минем през това.

Настъпи кратка неловка пауза, докато Дартфорд се опитваше да измисли какво да направи, и дори Фрейзър се досети какво минаваше през главата му. Искаше да й каже какво им беше разказал за посещението й в Лондон. Искаше да се увери, че нейната версия ще съвпадне с неговата. Но Тип нямаше никакво намерение да позволи това да се случи. Заподозрените трябваше да бъдат разделени и настроени един срещу друг. Това беше начинът, по който работеше той.

Дартфорд излезе. Чъб затвори вратата, а Фрейзър придърпа три стола. В спалнята имаше предостатъчно мебели — беше голяма, с тежки завеси, дебели килими, вградени гардероби и старинна тоалетка с извити крака, които се огъваха под тежестта на всички стъкленици, кутийки, купички и четки, струпани върху нея. Фрейзър, който обичаше да чете Чарлс Дикенс, веднага се сети за мис Хавишам от „Големите надежди“. Всичко в тази стая беше кичозно, с леко викторианско излъчване. Липсваха само паяжините.

Тип седна до леглото.

— Боя се, че се налага да ви задам няколко въпроса за вашия съпруг — започна той.

— Напълно ви разбирам. Ужасяваща история. Кой е способен да направи нещо подобно? Продължавайте, моля ви.

— Може би предпочитате синът ви да излезе?

— Но аз искам да остана! — възрази Фреди.

В гласа му се долавяше известна арогантност, която звучеше още по-неуместно от устата на това момче, тъкмо навлязло в пубертета.

— За пръв път виждам истински детектив — продължи той, като не откъсваше нахалния си поглед от Тип. — Защо имаш чуждестранно име? За „Скотланд Ярд“ ли работиш?

— Не бъди невъзпитан, Фреди — каза майка му. — Можеш да останеш при нас, но само ако не ни прекъсваш.

Очите й се стрелнаха обратно към Тип.

— Започвайте, моля ви!

Тип си свали очилата, избърса ги и отново си ги сложи. Фрейзър предположи, че му беше неловко да говори пред момчето. Тип никога не се беше чувствал удобно в компанията на деца, особено английски деца, отраснали с убеждението, че той си оставаше враг на родината им.

— Добре тогава. Мога ли да започна с въпроса дали ви е известно вашият съпруг да е получавал заплахи през последните седмици?

— Заплахи?

— Получавал ли е писма или телефонни обаждания, които да говорят, че животът му е бил в опасност?

На масичката до леглото, до кофичката с лед, имаше голям бял телефонен апарат. Франсес погледна към него, преди да отговори.

— Не — каза тя. — Защо?

— Доколкото знам, той е подготвял сделка с някакъв имот. Новият проект за застрояване…

— О, имате предвид Дингъл Дел!

Името на местността прозвуча презрително от устата й.

— Е, не ми се вярва. Нямаше как някои хора в селото да не вдигнат температура, когато разберат за това. Местните жители са много тесногръди, така че Магнъс очакваше известна съпротива. Но смъртни заплахи? Това не ми се струва особено вероятно.

— Открихме едно писмо на бюрото на мъжа ви — намеси се Чъб. — Беше анонимно, напечатано на машина и по съдържанието му си личеше, че авторът е бил особено разгневен.

— Защо смятате така?

— Писмото съдържаше ясна и конкретна заплаха, лейди Пай. Освен това открихме в бюрото му и огнестрелно оръжие — армейски револвер.

— Ами не знам нищо за това. Пистолетът обикновено беше в сейфа му. А Магнъс не ми е споменавал за никакво заплашително писмо.

— Мога ли да попитам, лейди Пай… — обади се Тип с такъв тон, сякаш се извиняваше за безпокойството. — Какъв беше вчерашният ви маршрут в Лондон? — и бързо поясни: — Не искам да създавам неуместно впечатление, но за нас наистина е важно да установим къде са били всички замесени.

— Мислите ли, че мама е замесена? — намеси се възбудено Фреди. — Мислите, че тя го е убила?

— Млъкни, Фреди! — каза Франсес Пай, като му хвърли един презрителен поглед, преди да се обърне обратно към Тип. — Това наистина е неуместно. А и аз вече разказах на полицейския инспектор точно какво съм правила в Лондон, но ако се налага да го повторя, обядвах в „Карлота“ с Джак Дартфорд. Обядът продължи доста дълго. Разговаряхме по работа. Не разбирам нищо от финанси, така че Джак ужасно много ми помага.

— По кое време си тръгнахте от Лондон?

— С влака в седем и четиридесет — отговори тя и замълча за малко, като вероятно си даде сметка, че това оставяше доста продължителен интервал, за който нямаше обяснение. — След обяда отидох по магазините. Не си купих нищо, но се разходих по Бонд Стрийт и влязох във „Фортнъм & Мейсън“.

— В Лондон е приятно да се убива времето — съгласи се Тип. — А посетихте ли някоя галерия?

— Не. Този път не. Мисля, че в „Кортоулд“ имаше някаква нова изложба, но не бях в настроение за това.

Значи Дартфорд ги беше излъгал. Дори Джеймс Фрейзър не пропусна да отбележи очевидното разминаване в двете версии за събитията от следобеда, но преди някой от тях да отвори дума за това, телефонът звънна — не в спалнята, а на долния етаж. Лейди Пай хвърли един поглед на апарата, който стоеше на масичката до нея, и се намръщи.

— Ще отидеш ли да вдигнеш, Фреди? — каза му тя. — Кажи, че си почивам и не желая да ме безпокоят, без значение кой се обажда.

— Ами ако е за татко?

— Просто кажи, че в момента не мога да разговарям по телефона. Хайде, бъди добро момче.

— Добре де, добре.

Фреди изглеждаше малко раздразнен, че трябваше да излезе от стаята. Той лениво стана от мястото си и се отправи към вратата. Тримата продължиха да слушат как звъни телефонът на долния етаж. След по-малко от минута звъненето спря.

— Телефонът тук горе е счупен — обясни Франсес Пай. — Къщата е стара, така че винаги има нещо повредено. Сега не работят телефоните. Миналия месец спираше токът. Освен това имаме проблеми с дървояди и суха плесен. Хората може и да се оплакват за Дингъл Дел, но новите къщи поне ще бъдат модерни и удобни; Нямате представа колко е трудно да се живее в такава древна съборетина.

Фрейзър забеляза, че тя ловко беше сменила темата, за да не говори повече за онова, което беше — или не беше — правила в Лондон. Но Тип не изглеждаше притеснен от този факт.

— По кое време се върнахте в имението „Пай Хол“ в нощта, когато е бил убит съпругът ви? — попита той.

— Ами чакайте да помисля. Влакът би трябвало да е пристигнал около осем и половина. Беше много бавен. Аз бях оставила колата си на гарата в Бат, така че сигурно е станало около девет и двадесет, докато се върна дотук.

Тя замълча за кратко, преди да добави:

— В момента, в който пристигнах, една кола потегли оттук.

Чъб кимна.

— Вече ми споменахте за това, лейди Пай. Но предполагам, че не сте успели да видите шофьора.

— Само го зърнах. Но не знам защо го казвам по този начин. Дори не съм сигурна, че беше мъж. Колата беше зелена. Както вече ви казах. В номера имаше буквите „Ф“ и „П“. Боя се, че не мога да ви кажа модела или марката.

— Само един човек ли имаше в колата?

— Да. Зад волана. Видях му раменете и тила. Носеше шапка.

— Вие сте видели колата да потегля — продължи Тип. — Можете ли да опишете как се движеше?

— Шофьорът бързаше. Колата поднесе, когато направи завой, за да излезе на главния път.

— Към Бат ли караше?

— Не. В обратната посока.

— След това сте продължили към входната врата. В къщата е светело.

— Да. Отворих си вратата… — продължи тя, като потрепери. — Веднага видях мъжа си и се обадих в полицията.

Настъпи продължително мълчание. Лейди Пай изглеждаше непресторено изтощена. Когато Тип заговори отново, гласът му беше мек.

— Случайно да знаете комбинацията, с която се отваря сейфът на съпруга ви? — попита той.

— Да, знам я. Държа в него някои от по-скъпите си бижута. Сейфът не е отварян, нали?

— Съвсем не, лейди Пай — увери я Тип. — Макар и да е възможно да е бил отварян наскоро, защото картината, зад която е скрит, не беше съвсем прибрана до стената.

— Може и Магнъс да го е оставил така. Той държеше пари вътре. И лични книжа.

— Каква е комбинацията? — напомни Чъб.

Тя сви рамене, преди да отговори:

— Наляво на седемнадесет, надясно на девет, наляво на петдесет и седем и две завъртания.

— Благодаря ви — каза Тип, като се усмихна със съчувствие. — Не се съмнявам, че сте уморена, лейди Пай, така че няма да ви задържаме още много. Остават само два въпроса, които ми се иска да ви задам. Първият се отнася до една бележка, която също открихме на бюрото на вашия съпруг, и явно е написана от него.

Чъб беше донесъл бележника, вече запечатан в найлонов плик за веществени доказателства, както си е бил отворен. Той го подаде на лейди Пай, която бързо прочете трите реда, изписани с молив:

АШТЪН Х.

(Св)

МОМИЧЕ

— Това наистина е почеркът на Магнъс — потвърди тя. — И в бележката няма нищо мистериозно. Той винаги си водеше бележки, докато говори по телефона. Беше много разсеян. Не мога да се сетя кой или какво е „Аштън Х.“ A (Св)? Може би са нечии инициали.

— Буквата (С) е главна, а буквата (в) — малка — изтъкна Тип.

— Тогава може би е съкратена дума. Това също му беше навик. Когато му казвах да купи вестник, когато излиза, той си записваше „Вн“.

— Дали е възможно този (Св) да го е разгневил с нещо? След това няма повече бележки, но тази е подчертана е няколко плътни линии. Както виждате, той едва не е разкъсал хартията с върха на молива.

— Нямам представа.

— А това момиче? — намеси се Чъб. — Коя може да е тя?

— Не мога да ви кажа нищо и за това. Както би трябвало да е очевидно, имахме нужда от нова икономка. Предполагам, че е възможно някой да му е препоръчал някакво момиче.

— Предишната ви икономка, Мери Блекистън… — започна Тип.

— Да. Беше ужасен период — просто ужасен. Не бяхме в страната, когато се е случило — бяхме на почивка в Южна Франция. Мери беше с нас от цяла вечност. Магнъс беше много близък с нея. Тя го боготвореше! От момента, в който се настани в жилището на портиера, тя му се беше посветила изцяло, като че ли той беше някаква кралска особа и я беше поканил да влезе в състава на личната му гвардия. Лично аз я намирах за доста досадна, но не бива да казвам нищо лошо за починалите. Какво друго ви интересува?

— Забелязах, че от стената в голямото преддверие липсва една картина — близо до мястото, където е открито тялото на съпруга ви. Била е окачена до вратата.

— Какво общо има това?

— Всички подробности ме интересуват, лейди Пай.

— Беше мой портрет — отговори с неохота Франсес Пай.

— Магнъс не го харесваше, затова го изхвърли.

— Наскоро?

— Да. Всъщност надали е било преди повече от седмица. Не си спомням точния ден.

Франсес Пай се отпусна назад върху възглавниците на леглото си, за да им покаже, че им е отделила достатъчно време. Тип кимна и по негов знак Фрейзър и Чъб също се изправиха и тримата излязоха от стаята.

— Как ви се стори? — попита ги Чъб, когато се озоваха навън.

— Определено излъга за Лондон — каза Фрейзър. — Мен ако питате, двамата с онзи Дартфорд са прекарали целия следобед заедно — и определено не са ходили по магазините!

— Лейди Пай явно не е споделяла леглото на съпруга си — съгласи се Тип.

— Как разбра?

— Беше очевидно от декорацията на спалнята и бродираните възглавници. В тази стая нямаше и следа от мъжко присъствие.

— Значи вече има двама души със сериозен мотив да го убият — промърмори Чъб. — Най-старият мотив в историята на престъпленията. Да убият съпруга и да приберат богатството му.

— Може и да сте прав, инспекторе. Може би ще открием копие от завещанието на сър Магнъс Пай в неговия сейф. Но неговата фамилия живее в това имение от много години насам и според мен е по-вероятно имотът да премине направо в ръцете на единствения му син и наследник.

— Който също е доста неприятен — отбеляза Чъб.

В действителност в съдържанието на сейфа нямаше почти нищо интересно. Имаше няколко бижута, около петстотин лири в различни валути и разнообразни книжа: някои скорошни, други на по двадесет години. Чъб ги взе със себе си.

Двамата с Тип се разделиха на входа на къщата — Чъб се прибираше у дома си в Хамсуел, където го очакваше съпругата му Хариет. Още от вратата щеше да разбере в какво настроение беше тя. Както веднъж беше споделил с Тип, тя сигнализираше настроението си посредством скоростта, с която се движеха иглите й за плетене.

Тип и Фрейзър си стиснаха ръцете с него, за да се сбогуват, а после се отправиха обратно към съмнителните удобства на „Кралския герб“.

7

Около автобусната спирка в отсрещния край на селския площад се бяха насъбрали още хора, очевидно развълнувани от нещо, което бяха видели. Фрейзър беше забелязал тълпата още тази сутрин, докато пристигаха в „Кралския герб“, и новината явно се беше разпространила бързо. Беше станало нещо. И цялото село държеше да разбере какво.

— Как мислиш, какво става? — попита той, докато паркираше колата.

— Може би трябва да разберем — отговори Тип.

Двамата слязоха от колата и прекосиха площада. Антикварният магазин на семейство Уайтхед и железарията вече бяха затворени и в притихналата вечер, в отсъствието на улично движение, не беше трудно да различат отделните думи на хората от неголямата тълпа.

— Какво нахалство!

— Няма ли срам това момиче?

— Да се навира така в очите на хората!

Селяните не забелязаха Тип и Фрейзър, докато вече не беше твърде късно и не бяха принудени да се разделят, за да им сторят път до онова, което бяха обсъждали помежду си. Двамата веднага го видяха. До автобусната спирка беше монтирано табло със стъклена витрина, зад която бяха окачени различни обяви: протокол от последното заседание на общинския съвет, графикът на службите в църквата, новини за предстоящи събития. Сред тях се виждаше и един лист хартия, на който беше напечатано нещо на пишеща машина.

СЪОБЩЕНИЕ ДО ВСИЧКИ

В селото се разпространяват многобройни слухове за Робърт Блекистън. Някои хора твърдят, че той е замесен в трагичната смърт на майка си, Мери Блекистън, настъпила в 9:00 часа в петък сутринта. Тези слухове са зловредни, безпочвени и не отговарят на истината. По това време аз бях с Робърт в апартамента му над автосервиза, където бях прекарала и цялата нощ. Ако е необходимо, мога да го потвърдя и под клетва в съда. Двамата с Робърт сме сгодени. Моля ви, покажете малко добра воля към нас и престанете да разпространявате тези злонамерени слухове.

Джой Сандърлинг

Джеймс Фрейзър остана потресен. Нещо в природата му, вкоренено в нея през многобройните години, прекарани в системата на английските частни училища, го караше лесно да се шокира от всяка публична проява на силни емоции. Според него не беше нужно хората дори да се държат за ръка, докато ходят заедно по улицата, така че тази дръзка реч — както я възприемаше — му се струваше просто скандална.

— Защо го е направила? — възкликна той, докато се отдалечаваха.

— Съдържанието ли ти направи най-силно впечатление? — попита го Тип. — Не забеляза ли нещо друго?

— Какво?

— Заплашителното писмо, изпратено до сър Магнъс Пай и това самопризнание на Джой Сандърлинг, са напечатани на една и съща пишеща машина.

— Господи! — примигна Фрейзър. — Сигурен ли си?

— Убеден съм. Опашката на буквата „е“ не се вижда както трябва, защото буквата е износена, а буквата „т“ има лек наклон наляво. Това не е просто същият модел пишеща машина. А същата машина.

— Смяташ ли, че тя е написала писмото до сър Магнъс?

— Възможно е.

Двамата изминаха няколко крачки в мълчание, преди Тип да заговори отново.

— Госпожица Сандърлинг е била принудена да предприеме това действие, защото аз не се съгласих да й помогна — каза той. — Тя е готова да пожертва репутацията си, като си дава съвсем ясна сметка за това, че новината сигурно ще достигне и до нейните родители, а те ще останат разстроени от нея, както ни каза тя. И аз нося отговорността за това.

Той помълча, преди да продължи:

— В Саксби на Ейвън има нещо, което ме тревожи. И друг път съм ти казвал за злото в човешката природа, приятелю. Как дребните лъжи и измъквания, които остават незабелязани, постепенно се натрупват и задушават човека като отровния дим от пожар, в който всички виждат само пламъците.

Той се обърна и огледа сградите наоколо и площада, потънал в сенки.

— Те са навсякъде около нас. Тук вече е имало два смъртни случая; три, ако броим и детето, загинало в езерото преди толкова много години. И всички те са свързани помежду си. Трябва да действаме бързо, преди да се стигне до четвърти.

Той прекоси площада и влезе в хотела. Селяните останаха зад гърба му, като продължаваха да мърморят и да поклащат глави.

Четвърта част

Момче

1

Атикус Тип се събуди с главоболие.

Усети го още преди да отвори очи, а когато все пак ги отвори, главоболието мигновено се засили, сякаш го беше причаквало в засада. Болката беше толкова силна, че му спря дъха, и той едва успя да протегне ръка към хапчетата, предписани от доктор Бенсън, които предишната вечер беше оставил до леглото. Ръката му сякаш ги напипа сама и ги улови, но той не успя да открие и чашата с вода, която си беше приготвил. Няма значение. Той сложи хапчетата в устата си и ги преглътна на сухо, като усети как с мъка преминаха надолу по гърлото му. Едва няколко минути по-късно, когато вече бяха навлезли в организма му, започваха да се разтварят и да освобождават противовъзпалителните си съставки в кръвообращението и оттам в мозъка му, той най-сетне успя да намери водата и да я изпие, за да отмие горчивия вкус от устата си.

Дълго време остана в леглото си, притиснал рамене във възглавниците, като се взираше в сенките по стените. Малко по малко, стаята отново доби очертания пред очите му: гардеробът от дъбово дърво, възголям за помещението, в което се намираше; огледалото с петна по стъклото; рамкираната гравюра, която представляваше изглед от прочутата улица Ройъл Кресънт в Бат; провисналите завеси, зад които се виждаше гробището. Е, поне това беше уместно. Докато чакаше болката да отслабне, Атикус Тип се замисли за собствената си смърт, която се приближаваше толкова бързо.

Погребение нямаше да има. През живота си беше видял прекалено много смърт, за да изпитва желание да я украсява с някакви ритуали и да й придава повече достойнство, отколкото заслужаваше. Смъртта беше просто един… преход. Нито пък вярваше в Господ. Имаше хора, които бяха успели да излязат от лагерите с непокътната вяра, и той им се възхищаваше за това. Но собственият му жизнен опит го беше довел дотам, че не вярваше в нищо. Човекът беше сложно устроено животно, способно на изключително добро и огромно зло — но определено беше сам на този свят. В същото време, той не се боеше от възможността да бъде опроверган. Ако след цял живот, подчинен на разума, все пак бъдеше призован на съд под небесния свод, обсипан със звезди, той не се съмняваше, че ще му бъде простено. Доколкото беше разбрал, Бог беше склонен да прощава.

Освен това си мислеше, че доктор Бенсън може би беше проявил прекаден оптимизъм. Щяха да последват нови пристъпи на главоболие, които щяха все по-сериозно да го изваждат от строя с напредването на неумолимата болест, която се спотайваше в главата му. Колко ли време щеше да мине, преди да стане напълно неспособен да функционира както трябва? Точно това беше най-страшната мисъл — представата, че самото мислене щеше да стане непосилно за него. Докато лежеше сам в стаята си в „Кралския герб“, Тип си даде две обещания: и първото беше, че ще разкрие убийството на сър Магнъс Пай и ще изпълни дълга си към Джой Сандърлинг.

Второто отказа да облече в думи, дори наум.

Един час по-късно, когато слезе в трапезарията, както винаги облечен в старателно изгладен костюм, с бяла риза и вратовръзка, никой не би успял да се досети как е започнал денят му — особено Джеймс Фрейзър, който не заподозря нищо, но от друга страна, младежът беше забележително разсеян. Тип си спомни първото им разследване заедно, когато Фрейзър беше пропуснал да забележи, че спътникът му в купето във влака от гара „Падингтън“, който потегляше в три и петдесет, беше мъртъв. Мнозина се изненадваха, че все още не беше изгубил работата си като помощник-детектив. Но Тип всъщност го намираше за полезен точно защото беше толкова непроницателен. Фрейзър беше като бяла страница, на която можеше да нахвърля хипотезите си, като гладко стъкло, в което можеше да види отражението на собствените си мисли. Освен това беше ефикасен помощник. Вече беше поръчал черното кафе и единственото варено яйце, които съставляваха любимата закуска на Тип.

Двамата закусиха мълчаливо. Фрейзър си беше поръчал традиционната английска закуска в пълната й версия — количество храна, което винаги беше озадачавало Тип. Едва когато приключиха, той очерта плана за деня.

— Ще трябва отново да посетим госпожица Сандърлинг — обяви той.

— Абсолютно. И аз си помислих, че ще поискаш да започнеш от нея. Още не мога да повярвам, че е сложила такава обява. Пък и онова писмо до сър Магнъс…

— Според мен не е вероятно заплахите да са нейно дело. Но пишещата машина наистина е същата. В това няма никакво съмнение.

— Може би някой друг е имал достъп до нея.

— Тя работи в лекарския кабинет. Точно там ще я открием. Трябва да провериш в колко часа отваря.

— Естествено. Искаш ли да я предупредя, че ще ходим при нея?

— Не. Мисля, че ще е по-добре да се появим неочаквано — отговори Тип, като си наля още малко кафе. — Освен това ми е любопитно да разбера повече за смъртта на икономката, Мери Блекистън.

— Смяташ ли, че има връзка?

— Не се съмнявам в това. Нейната смърт, обирът и убийството на сър Магнъс със сигурност са три стъпки от едно и също пътуване.

— Питам се какво ли ще открие Чъб за онази следа, която намери. Късчето хартия от камината. На него имаше пръстов отпечатък. Това може да ни подскаже нещо.

— То вече ми подсказа много — отговори Тип. — Но в случая не е интересен самият пръстов отпечатък. Той няма да ни послужи за нищо, освен ако не принадлежи на човек, който има криминално досие, а аз се съмнявам в това. Но как се е озовал там и защо е изгорена хартията? Това наистина са въпроси, които може да ни отведат до сърцето на истината.

— А доколкото те познавам, ти вече знаеш отговорите. Дори мога да се обзаложа, че вече си разкрил целия случай, стари хитрецо!

— Все още не, приятелю. Но по-късно ще се срещнем с полицейски инспектор Чъб и ще разберем какво ново е научил…

Фрейзър искаше да го попита още нещо, но знаеше, че Тип няма да захапе стръвта. Когато човек му задаваше въпроси, в най-добрия случай получаваше отговори, в които нямаше никакъв или почти никакъв смисъл — така че бяха още по-дразнещи и безполезни, отколкото ако изобщо ги нямаше. Двамата приключиха със закуската си и след няколко минути излязоха от хотела. Когато се озоваха на селския площад, първо забелязаха празната стъклена витрина на таблото за обяви до автобусната спирка. Самопризнанието на Джой Сандърлинг беше махнато оттам.

2

— В действителност самата аз свалих бележката оттам. Тази сутрин. Не съжалявам, че я сложих. Взех това решение, след като се срещнах с вас в Лондон. Трябваше да направя нещо. Но след онова, което се случи тук — имам предвид със сър Магнъс, полицейските разпити и всичко останало — вече просто ми се струваше неуместно. Така или иначе, обявата си е свършила работата. Стига да я прочете един човек, за да разбере цялото село. Тук е така. Хората със сигурност ме гледат странно и предполагам, че викарият не е останал много доволен. Но това не ме интересува. Двамата с Робърт ще се оженим. Това си е наша работа и аз няма да търпя хората да разпространяват лъжи за него или за мен.

Джой Сандърлинг беше сама в новата едноетажна сграда в горния край на Саксби на Ейвън, в която се помещаваше лекарският кабинет. От двете му страни се издигаха едноетажни и двуетажни къщи, строени горе-долу по същото време. Сградата беше неугледна, с евтина конструкция и утилитарен дизайн. Когато я бяха построили, бащата на доктор Редуинг я беше сравнил с обществена тоалетна — но той, разбира се, беше приемал пациентите си в собствения си дом. Самата доктор Редуинг смяташе, че възможността да раздели работата от личния си живот не е за подценяване. В селото вече живееха много повече хора, отколкото по времето на Едгар Ренард.

Пациентите влизаха през остъклена врата, която водеше направо в чакалнята, обзаведена с няколко кушетки е тапицерия от изкуствена кожа и ниска масичка, отрупана със списания: стари броеве на „Пънч“ и „Кънтри Лайф“. Имаше и малко играчки за децата, дарение от лейди Пай, но тя го беше направила твърде отдавна и играчките имаха сериозна нужда от подмяна. Джой седеше в съседната стая — където се приготвяха лекарствата — и пред нея имаше прозорче, което се плъзгаше настрани, така че да може да се обръща направо към пациентите в чакалнята. На бюрото й беше отворена книга, в която записваше часовете за прегледи, имаше телефон и пишеща машина. Зад нея бяха лавиците и шкафчето, пълно с медицински материали, библиотечките с медицински картони и един малък хладилник, в който понякога държаха лекарства или проби от изследвания, преди да ги изпратят в болницата. Имаше две врати, по една от двете страни. Тази отляво водеше към рецепцията, а тази отдясно — към кабинета на доктор Редуинг. До телефона имаше монтирана електрическа крушка, която светваше, когато лекарката беше готова да приеме следващия пациент.

Точно в момента в кабинета беше Джеф Уийвър, гробарят, който беше довел своя внук на последен контролен преглед. Деветгодишният Били Уийвър се беше възстановил напълно от прекарания коклюш и беше влязъл с подскоци в лекарския кабинет с твърдото намерение да излезе оттам по най-бързия начин. Нямаше други записани пациенти и Джой се изненада, когато вратата се отвори и в чакалнята влезе Атикус Тип, придружаван от русокосия си помощник. Беше чула, че двамата са в селото, но не очакваше да ги види тук.

— Разбрали ли са родителите ви за онова, което сте написали? — попита я Тип.

— Още не — отговори Джой. — Но не се съмнявам, че съвсем скоро някой ще им каже.

Тя сви рамене, преди да продължи:

— Какво значение има, дори да разберат? Просто ще се преместя да живея при Робърт. И без това искам да го направя.

Фрейзър си помисли, че тя се беше променила за краткото време, което беше изминало от посещението й в Лондон. Тогава му беше станала симпатична и вътрешно в себе си беше останал разочарован от отказа на Тип да й помогне. Сега младата жена от другата страна на прозорчето все още беше много привлекателна — точно от този тип, с когото би искал да си поговори човек, ако не се чувства добре. Но в нея вече се долавяше и някаква острота. Той забеляза, че тя не беше излязла да ги посрещне, а беше предпочела да остане в другата стая.

— Не очаквах да ви видя, господин Тип — каза тя. — Какво обичате?

— Може би сте останали с впечатлението, че се отнесох несправедливо с вас, когато дойдохте при мен в Лондон, госпожице Сандърлинг, и вероятно ви дължа извинение за това. Но аз просто бях честен с вас. По онова време не смятах, че мога да ви помогна в ситуацията, в която бяхте попаднали. Само че след като прочетох за смъртта на сър Магнъс Пай, вече нямах друг избор, освен да се заема с разследването на този случай.

— Смятате, че смъртта му има нещо общо с онова, за което ви разказах?

— Нищо чудно да е точно така.

— Е, не виждам с какво мога да ви бъда полезна. Освен ако не мислите, че съм го убила аз.

— Имахте ли причина да желаете смъртта му?

— Не. Аз почти не го познавах. Виждала съм го от време на време, но нямах нищо общо с него.

— А вашият годеник, Робърт Блекистън?

— Нали не подозирате него! — възкликна тя и очите й проблеснаха. — Сър Магнъс винаги се е отнасял добре с Робърт. Той му помогна да си намери тази работа. Двамата никога не са се карали. И се виждаха много рядко. Затова ли сте дошли? Искате да ме настроите срещу него, така ли?

— Нищо не може да бъде по-далеч от истината.

— Тогава какво искате от мен?

— Всъщност дойдох да се срещна с доктор Редуинг.

— В момента при нея има пациент, но предполагам, че съвсем скоро ще се освободи.

— Благодаря ви.

Тип не изглеждаше огорчен от враждебността на момичето, но на Фрейзър му се стори, че я гледаше с някаква особена тъга.

— Налага се да ви предупредя — продължи той, — че ще бъде необходимо да говоря с Робърт.

— Защо?

— Защото Мери Блекистън му е майка. Не е невъзможно той да смята, че сър Магнъс носи донякъде вина за смъртта й, а това само по себе си би било достатъчно да му осигури мотив за убийството.

— Отмъщение? Никак не ми се вярва.

— Във всеки случай, в някакъв момент от миналото той е живял в имението „Пай Хол“ и между него и сър Магнъс има връзка, която трябва да проуча. Казвам ви всичко това, защото си мисля, че може би ще искате да присъствате на разговора ни.

Джой кимна.

— Къде искате да се срещнете с него? И кога?

— Дали ще му бъде удобно да ме посети в моя хотел? Аз съм отседнал в „Кралския герб“.

— Ще го доведа, когато свърши работа.

— Благодаря ви.

Вратата на кабинета на доктор Редуинг се отвори и оттам излезе Джеф Уийвър, като водеше за ръка едно малко момче с къси панталони и сако от училищна униформа. Джой изчака да си тръгнат, после се изправи до едната врата, която водеше навън от нейната стая.

— Ще съобщя на доктор Редуинг, че сте тук — каза тя.

Момичето се скри зад вратата. Точно тази възможност очакваше Тип. Той направи знак на Фрейзър, който бързо извади един лист хартия от джоба на сакото си, наведе се през прозорчето и го пъхна в барабана на пишещата машина. После се надвеси на обратно над нея, натисна няколко случайни клавиша, издърпа листа от барабана и го подаде на Тип, който внимателно разгледа отпечатаните букви и кимна в знак на задоволство, преди да му го върне.

— Същата ли е? — попита Фрейзър.

— Точно така.

Джой Сандърлинг се върна на рецепцията.

— Можете да влезете — каза им тя. — Доктор Редуинг е свободна до единадесет часа.

— Благодаря ви — каза Тип.

После се обърна към нея и добави още нещо, сякаш току-що се беше сетил за него:

— Само вие ли използвате този кабинет, госпожице Сандърлинг?

— Понякога влиза и доктор Редуинг, но никой друг — отговори Джой.

— Сигурна ли сте? Никой друг ли няма достъп до тази машина? — продължи Тип, като посочи пишещата машина на бюрото й.

— Защо питате?

Тип не отговори, така че тя продължи:

— Никой не влиза тук с изключение на госпожа Уийвър. Тя е майка на момченцето, което си тръгна току-що, и два пъти седмично идва да чисти кабинета. Но много се съмнявам, че би решила да използва пишещата машина, особено без разрешение.

— Докато съм тук, бих искал да ви попитам и какво мислите за новите къщи, които възнамеряваше да построи сър Магнъс. Планът му е бил да изсече дърветата от местността, която наричате Дингъл Дел…

— Мислите, че е убит заради това? Боя се, че явно не разбирате как стоят нещата в английската провинция, господин Тип. Това беше глупава идея. В Саксби на Ейвън няма нужда от нови къщи, а освен това има много по-подходящи места, където да бъдат построени такива. Аз не обичам да се изсичат дървета и почти всички в селото мислят като мен. Но никой не би го убил заради това. Най-лошото, което биха направили хората, е да пишат до местния вестник или да мърморят в кръчмата.

— Може би проектът за застрояване няма да продължи сега, когато него го няма, за да го ръководи? — предположи Тип.

— И това е възможно.

Тип беше установил това, заради което беше дошъл. Той се усмихна и пристъпи към вратата на лекарския кабинет. Фрейзър, който беше сгънал листа хартия наполовина и незабелязано го беше прибрал в джоба си, го последва.

3

Кабинетът беше малък, квадратен и в толкова голяма степен отговаряше на онова, което можеше да се очаква от един лекарски кабинет, че би могъл да послужи за вдъхновение на авторите на карикатури в някой от старите броеве на хумористичното списание „Пънч“, разпръснати по масичката в чакалнята. По средата на стаята имаше старинно писалище с два стола за посетители пред него, а зад него — библиотечка за медицински картони и лавица, на която бяха подредени медицински книги. От едната страна имаше завеса, която можеше да се дръпне до стената, така че да се образува отделно помещение, където имаше още един стол и високо легло за прегледи. На една кукичка висеше бяла престилка. Единственият неочакван детайл в кабинета беше една картина с маслени бои, която изобразяваше тъмнокосо момче, подпряло се на някаква стена. Художникът очевидно беше любител, но Фрейзър беше следвал история на изкуството в Оксфордския университет и си каза, че картината е доста добра.

Самата доктор Редуинг седеше много изправена и записваше нещо в един медицински картон, разтворен пред нея. Беше доста сурова наглед жена в началото на петдесетте години. Всичко в нея беше ъгловато: правата линия на раменете й, скулите, брадичката. Човек можеше да нарисува портрета й, като използва чертожна линия. Но тя посрещна посетителите си вежливо, като им направи знак да седнат срещу нея. Приключи със записките си, завъртя капачката на писалката, за да я затвори, и се усмихна.

— Джой ми каза, че работите за полицията.

— Посещението ни е от личен характер — обясни Тип. — Но наистина се е случвало да оказваме съдействие на полицията, а в момента сътрудничим на полицейски инспектор Чъб. Казвам се Атикус Тип. Това е помощникът ми, Фрейзър.

— Чувала съм за вас, господин Тип. Разбрах, че сте много интелигентен човек. Надявам се да стигнете до дъното на всичко. Това, което се случи в нашето малко селище, е ужасно — при това толкова скоро след смъртта на горката Мери… Наистина не знам какво да кажа.

— Разбрах, че двете с госпожа Блекистън сте били приятелки.

— Не бих стигнала дотам да употребя тази дума — но да, виждахме се доста често. Смятам, че хората я подценяваха. Тя беше много проницателна жена. Животът й не беше лесен, след като беше изгубила едното си дете и беше отгледала другото сама. Но тя се справяше много добре с трудностите и успяваше да помогне на много други хора в селото.

— И именно вие сте я открили след инцидента.

— Всъщност я беше открил Брент, градинарят от имението „Пай Хол“… — започна тя, но се спря. — Но предполагам, че сте искали да говорите с мен за сър Магнъс?

— Интересуват ме и двата случая, доктор Редуинг.

— Добре, значи Брент ми се обади от конюшнята. Беше я видял през прозореца, паднала в преддверието, и се беше уплашил да не се е случило най-лошото.

— Но не беше влязъл?

— Нямаше ключ. В крайна сметка се наложи да влезем с взлом, през задния вход. Мери беше оставила собствените си ключове в ключалката от вътрешната страна. Беше в долния край на стълбите и изглеждаше, че се е спънала в кабела на прахосмукачката, която беше останала в горния край. Вратът й беше счупен. Не мисля, че смъртта й беше настъпила много отдавна. Когато я открих, тялото й все още не беше изстинало.

— Преживяното сигурно е било много тежко за вас, доктор Редуинг.

— Разбира се. Естествено, аз съм свикнала със смъртта. Виждала съм я много пъти. Но винаги е по-трудно, когато познаваш човека лично.

Тя се поколеба за миг, а в тъмните й, сериозни очи пробягаха противоречиви емоции. Накрая явно стигна до някакво решение.

— А имаше и нещо друго — каза тя.

— Да?

— Тогава си помислих да го кажа на полицията и може би трябваше да го направя. А може би не трябва да ви го казвам сега. Но всъщност сама успях да се убедя, че не е важно. В крайна сметка никой не беше споменавал за възможността смъртта на Мери да е нещо повече от трагичен инцидент. Но след като се случи всичко останало, а вие вече сте тук…

— Продължете, моля ви.

— Ами едва няколко дни преди смъртта на Мери, имахме инцидент тук, в кабинета. През въпросния ден имахме много работа — имаше трима пациенти непосредствено един след друг — и се наложи Джой да излезе няколко пъти. Помолих я да ми донесе нещо за обяд от селския магазин. Тя е добро момиче и няма нищо против да се занимава с това. Освен това бях забравила някои книжа у дома, така че тя отиде да ми ги донесе. Във всеки случай, в края на работния ден, докато подреждахме, забелязахме липсата на една стъкленица от шкафа, където държим лекарствата. Както можете да си представите, следим внимателно всички лекарства, особено по-опасните, и аз останах особено притеснена от липсата на тази конкретна стъкленица.

— Какво беше лекарството в нея?

— Физостигмин. Използва се като противоотрова в случаи на отравяне с беладона, и се наложи да поръчам от него, за да лекувам Хенриета Осбърн, жената на викария. По някакъв начин беше успяла да стъпи в цяла туфа беладона в Дингъл Дел, а както несъмнено знаете, господин Тип, атропинът е активна съставка на това растение. В малки дози физостигминът е ефективен срещу него, но в по-голямо количество с лекота може да убие човек.

— И казвате, че е бил откраднат?

— Не съм казвала това. Ако имах причина да вярвам, че е бил откраднат, веднага щях да отида в полицията. Не. Може би просто беше прибран на грешно място. Тук има много лекарства и въпреки че сме особено старателни, все пак се е случвало да ги разместим по невнимание. Или може би госпожа Уийвър, която почиства тук, беше изпуснала стъкленицата и я беше счупила. Тя не е склонна да лъже, но изобщо не бих се учудила, ако е почистила след този инцидент и не е споменала нищо за това.

Доктор Редуинг се намръщи, преди да продължи:

— Но все пак разказах на Мери Блекистън. Ако някой от селото по някаква причина беше отмъкнал стъкленицата, тя със сигурност щеше да успее да разбере кой е бил. В това отношение беше донякъде като вас самия. Детектив. Умееше да измъква истината от хората. И наистина, тя ми каза, че има една-две идеи по този въпрос.

— И няколко дни след въпросния инцидент вече е била мъртва.

— Два дни, господин Тип. Точно два дни.

Внезапно настъпи тишина, когато във въздуха между тях увисна неизказания, съдбовен смисъл на думите й. Доктор Редуинг изглеждаше все по-притеснена.

— Сигурна съм, че смъртта й няма нищо общо с това — продължи тя. — Беше нещастен случай. Освен това сър Магнъс не беше отровен, нали така? Беше посечен с меч!

— Спомняте ли си кои хора са идвали в кабинета в деня, когато е изчезнала стъкленицата с физостигмин? — попита Тип.

— Да. Отворих книгата, в която записваме часовете за прегледи, за да проверя. Както ви казах, тази сутрин имаше трима пациенти. Вече споменах за госпожа Осбърн. След нея дойде Джони Уайтхед, собственикът на антикварния магазин на площада на селото. Ръката му беше порязана доста неприятно и раната се беше замърсила. Третата беше Клариса Пай — сестрата на сър Магнъс — която дойде с оплаквания от стомашно разстройство. Но ако трябва да бъда честна с вас, тя нямаше никакъв медицински проблем. Живее сама и си пада малко хипохондричка. В действителност идва само за да си поговори с някого. Не вярвам, че изчезналата стъкленица има нещо общо със случилото се, но все пак ми тежеше на съвестта, а сигурно е най-добре да сте наясно с всички факти.

Доктор Редуинг погледна часовника си.

— Има ли нещо друго? — попита тя. — Не искам да бъда невъзпитана с вас, но трябва да отида на посещение при пациенти.

— Срещата ни беше много полезна, доктор Редуинг.

Тип се изправи и сякаш едва сега забеляза масления портрет на стената.

— Кое е това момче? — попита той.

— Синът ми — Себастиан. Картината е нарисувана само няколко дни преди петнадесетия му рожден ден. В момента живее в Лондон. Не го виждаме често.

— Портретът е много добър — обади се Фрейзър с искрено въодушевление.

Лекарката остана доволна да го чуе.

— Автор на картината е Артър, моят съпруг. Според мен той е изключителен художник, и аз много съжалявам, че талантът му все още не е оценен по достойнство. Нарисувал е няколко мои портрета, както и един чудесен портрет на лейди Пай…

Тя замълча. Фрейзър отбеляза с учудване, че изведнъж нещо я бе развълнувало.

— Така и не ме попитахте нищо за сър Магнъс Пай — каза тя.

— Има ли нещо, което искате да ми кажете за него?

— Да — отговори тя.

После замълча отново, все едно събираше сили да продължи. Когато заговори отново, гласът й беше студен и овладян.

— Сър Магнъс Пай беше себичен и груб егоист. Новите му къщи щяха да съсипят едно съвършено кътче от селото, но това не е всичко. Той никога не е правил нищо добро за другите хора. Забелязахте ли играчките в чакалнята? Лейди Пай ни ги подари, но след това очакваше да й се кланяме всеки път, когато я срещнем на улицата. Наследственото богатство ще съсипе тази страна, господин Тип. Това е истината. Двамата бяха неприятна двойка и ако питате мен, задачата ви няма да е никак лесна.

Тя хвърли един последен поглед на портрета, преди да продължи:

— В действителност половината хора от селото не биха имали нищо против той да умре — и ако търсите заподозрени, според мен ще трябва да се наредят на опашка.

4

Всички познаваха Брент, градинаря от имението „Пай Хол“, но в същото време никой не го познаваше наистина. Когато минаваше през селото или седеше на обичайното си място в „Лодкаря“, хората си казваха нещо като „Ето го стария Брент“, но не знаеха точно колко е стар, а и самото му име донякъде беше мистерия. Дали беше малкото му име, или фамилията? Неколцина може би си спомняха баща му. Той също се беше наричал „Брент“ и беше вършил същата работа — всъщност двамата дори бяха работили заедно известно време, старият Брент и младият Брент, като бутаха ръчната количка и копаеха земята рамо до рамо. Родителите му бяха починали. Никой не беше съвсем сигурен как или кога точно се беше случило това, но беше станало в някаква друга част от страната — според някои в Девъншър. В автомобилна катастрофа. И така, младият Брент беше станал старият Брент и сега живееше в миниатюрната къщичка, в която беше роден, на Дафни Роуд. Имаше съседи и от двете страни, но те никога не бяха влизали у тях. Завесите винаги бяха спуснати.

Някъде в църквата сигурно можеше да се намери рожденото свидетелство на човек на име Невил Джон Брент, роден през 1917 година. Трябва да беше имало време, когато го бяха наричали Невил: като ученик или като доброволец от гражданската защита по време на войната (като селскостопански работник, той не беше заминал на фронта). Но той беше човек без сянка — или може би сянка без човек. Беше също толкова видим и едновременно с това незабележителен, колкото и ветропоказателят на покрива на църквата „Сейнт Ботолф“. Единствената причина да му обърнат внимание би била някой ден хората да се събудят и да видят, че го няма.

Атикус Тип и Джеймс Фрейзър го бяха открили в имението „Пай Хол“, където продължаваше да си върши работата, като плевеше бурените и почистваше увехналите цветове от розовите храсти, все едно не се беше случило нищо необичайно. Тип го беше убедил да спре за половин час и тримата бяха седнали в градината с розите, обградени от хиляди цветове. Брент си беше свил цигара, но ръцете му бяха толкова мръсни, че тя със сигурност щеше да има вкус на пръст, когато я запали. Създаваше впечатление за момче, затворено в тялото на възрастен мъж — унило и неловко момче, което се чувстваше неудобно във възголемите си дрехи, а къдравата му коса падаше на челото. Фрейзър също се чувстваше неудобно, докато седеше до него. У Брент имаше нещо странно и необяснимо неприятно; усещане за някаква тайна, която отказваше да сподели.

— Добре ли познавахте Мери Блекистън? — попита го Тип.

Беше решил да започне с първия смъртен случай, но Фрейзър си спомняше, че градинарят беше основен свидетел и в двата. В действителност беше възможно той да е бил последният човек, който беше видял живи както икономката, така и нейния работодател.

— Не я познавах. Тя не се интересуваше от мен — отговори Брент така, сякаш въпросът беше обиден за него. — Непрекъснато ме командваше. Направи това, направи онова. Дори ме караше да ходя у тях и да размествам мебелите или да оправям течовете. Въпреки че нямаше право да го иска от мен. Аз работех за сър Магнъс, а не за нея. Всеки път й го казвах. Както се държеше тази жена, нищо чудно някой да е решил да я блъсне по стълбите. Непрекъснато си пъхаше носа в чуждите работи. Не се съмнявам, че е ядосала сума народ.

Той шумно подсмръкна, преди да заключи:

— Няма да говоря лошо за умрелите, но тя беше истинска сврака, честно.

— Предполагате, че е била блъсната? От полицията смятат, че става дума за нещастен случай и тя е паднала неволно.

— Не е моя работа да казвам кое от двете е било, сър. Дали е било нещастен случай? Или някой е решил да я очисти? Каквото и да е било, няма да се изненадам.

— Вие сте я видели да лежи в преддверието, нали?

Брент кимна.

— Занимавах се с цветните лехи до входната врата. Погледнах навътре през прозореца и я видях, паднала в долния край на стълбите.

— Нищо ли не чухте?

— Нямаше какво да чуя. Тя беше умряла.

— И в къщата нямаше никой друг?

— Не съм видял никого. Може и да е имало, предполагам. Но аз бях там от няколко часа и не видях никой да излиза.

— И какво направихте тогава?

— Почуках на прозореца, за да видя дали няма да стане, но тя не помръдваше, така че накрая отидох до конюшнята и се обадих по външната линия, за да повикам доктор Редуинг. Тя ме накара да строша стъклото на задната врата. Сър Магнъс не остана доволен, когато разбра за това. После даже ме обвини за обира, който се случи по-късно. Но аз не бях виновен. Аз нищо не исках да чупя. Просто направих, каквото ми беше наредено.

— Възразихте ли на сър Магнъс?

— Не, сър. Никога не бих го направил. Но той не остана доволен, а когато той не беше доволен, човек трябваше да стои по-настрани от него, честно ви казвам.

— Били сте тук и вечерта, когато е намерил смъртта си сър Магнъс, нали така?

— Аз съм тук всяка вечер. По това време на годината почти никога не си тръгвам преди осем часа вечерта, а онази вечер си тръгнах около осем и петнадесет — не че ми плащат допълнително за това.

По някаква необяснима причина, колкото повече говореше Брент, толкова по-словоохотлив ставаше.

— Двамата с лейди Пай не умираха да си бъркат в джоба. Но онази вечер той беше сам. Тя беше заминала за Лондон. Видях го, че работи до късно. В кабинета му светеше и сигурно очакваше някого, защото в имението пристигна някакъв посетител, точно когато си тръгвах.

Брент вече беше споменал това пред инспектор Чъб. За съжаление не беше успял да даде описание на този тайнствен посетител.

— Разбрах, че не сте успели да видите лицето му? — попита Тип.

— Не можах да го видя. И не го познах. Но после, когато се замислих за това, се сетих кой беше.

Това беше новина за Тип. Обзет от изненада, той зачака градинаря да продължи.

— Беше и на погребението. Беше там, когато заровиха госпожа Блекистън. Знаех си, че съм го виждал по-рано. Забелязах го, защото стоеше най-отзад — но в същото време не му обърнах внимание, ако разбирате какво искам да кажа. Той си стоеше сам, като че ли не искаше да го забележат, и така и не му видях лицето. Но съм сигурен, че беше същият човек. Не се съмнявам, че беше същият — заради шапката, която носеше.

— Мъжът носеше шапка, така ли?

— Точно така. От онези старомодни меки шапки, които се носеха преди десет години, спусната ниско над очите. Онзи мъж, който пристигна в имението в осем и петнадесет, беше същият. Сигурен съм.

— Можете ли да ми кажете нещо повече за него? За възрастта му? Колко беше висок?

— Беше с шапка. Само това мога да ви кажа. Беше тук. Не говори с никого. И след това си тръгна.

— Какво стана, когато пристигна в къщата?

— Не изчаках да видя. Отидох до „Лодкаря“, за да хапна и да изпия една халба бира. Имах малко пари в джоба, които ми беше дал господин Уайтхед, и нямах търпение да си тръгна от работа.

— Господин Уайтхед. Собственикът на антикварния магазин…

— Да, какво за него? — попита Брент, като присви подозрително очи.

— Казахте, че ви е дал пари.

— Нищо подобно не съм казал!

Брент си даде сметка, че се беше разприказвал, и се опита да се измъкне.

— Беше ми върнал петачката, която ми дължеше. Това е. Така, че отидох да изпия една бира.

Тип реши да не продължава с въпросите на тази тема. Хората като Брент се засягаха лесно, а засегнеше ли се веднъж, той нямаше да му каже нито дума повече.

— Значи сте излезли от имението „Пай Хол“ към осем и четвърт — каза той. — В такъв случай до убийството на сър Магнъс може би са оставали броени минути. Питам се дали можете да ни кажете нещо за отпечатъка от човешка ръка, който открихме в цветната леха до входната врата на къщата?

— Онзи полицай вече ме пита за това, и аз вече му отговорих. Отпечатъкът не е от мен.

По лицето му се изписа особена, крива усмивка, когато добави:

— Защо да си пъхам ръката в пръстта?

Тип реши да опита с друг подход.

— Видяхте ли някой друг?

— Всъщност да — отговори Брент, като хвърли лукав поглед на детектива и неговия помощник.

През цялото време беше държал цигарата, която си беше свил, и едва сега я пъхна между устните си и я запали.

— Тръгнах към „Лодкаря“, както ви казах. Но още не бях стигнал дотам, когато срещнах госпожа Осбърн, жената на викария. Един Господ знае какво правеше навън посред нощ — при това на нищо не приличаше. Така или иначе, тя ме попита дали съм виждал мъжа й. Беше разтревожена от нещо. Може би дори изплашена. Трябваше да видите как гледаше само! Е, аз й казах, че може и него да съм видял в имението, и всъщност може и той да е бил там…

Тип се намръщи.

— Човекът, когото сте видели в имението? Човекът с шапката? Нали току-що казахте, че е бил на погребението.

— Знам какво съм казал, сър. Но и двамата са били там — и онзи мъж, и викарият. Защото видях викария да минава с колелото си, докато си пиех бирата. Но това беше малко по-късно.

— Колко по-късно?

— Тридесет минути. А може да е било и час. Чух го да минава отвън. Това колело се чува от единия край на селото до другия, както трака и стърже, и определено мина покрай кръчмата, докато аз бях вътре. А откъде може да е дошъл, ако не от имението? Определено не идваше с колелото чак от Бат.

Брент присви очи срещу детектива над цигарата си, сякаш го предизвикваше да възрази.

— Разговорът с вас ни беше много полезен — каза му Тип.

— Имам само още един въпрос. Въпросът ми е свързан с къщата на портиера, където е живяла госпожа Блекистън. Споменахте, че понякога сте й помагали там, така че се питам дали имате ключ от нея?

— Защо питате?

— Защото бих искал да вляза.

— Не съм сигурен — измърмори градинарят, като стисна цигарата между устните си. — Ако искате да влезете, по-добре ще е да говорите с лейди Пай.

— Това е полицейско разследване — намеси се Фрейзър.

— Можем да влизаме, където пожелаем, а ако не ни съдействаш, може да си имаш проблеми.

Брент не изглеждаше убеден в това, но явно нямаше желание да спори.

— Мога да ви заведа сега — предложи той, после кимна към розовите храсти. — Но после трябва да се връщам на работа тук.

Тип и Фрейзър последваха Брент обратно до конюшнята, откъдето той взе един ключ, завързан за голямо парче дърво, а след това го придружиха по алеята до къщата на портиера, която се издигаше в края на алеята, до входа на имението — беше на два етажа със скосен покрив, голям комин, прозорци в стила на деветнадесети век и солидна входна врата. Тук беше живяла Мери Блекистън, докато беше работила като икономка в имението на сър Магнъс Пай. В началото в тази къща беше имало и съпруг, и двама сина, но един по един я бяха напуснали всички от нейното семейство, докато не беше останала съвсем сама. Може би заради разположението спрямо слънцето, или заради дъбовете и брястовете, които я обграждаха от всички страни, къщата сякаш беше потънала във вечна сянка. В нея очевидно нямаше никого. Изглеждаше необитаема.

Брент отвори входната врата с ключа, който беше взел.

— Искате ли да вляза с вас? — попита той.

— Ще ви бъдем благодарни, ако останете още малко с нас — отговори Тип. — Няма да ви отнемем много време.

Тримата влязоха в едно малко антре е две врати, коридор и стълбище, което водеше към горния етаж. Тапетите бяха старомодни, с флорални мотиви. На картините по стените бяха изобразени сови и други птици, характерни за английската фауна. Имаше старинна масичка, закачалка и огледало в цял ръст. Всичко изглеждаше така, сякаш бе там много отдавна.

— Какво искате да видите? — попита Брент.

— Не мога да ви кажа — отговори Тип. — Поне засега.

Стаите на долния етаж не можеха да предложат нищо интересно. Кухнята беше най-обикновена, а дневната беше старомодна, като най-забележителното в нея беше един допотопен стенен часовник. Фрейзър си спомни разказа на Джой Сандърлинг, която беше описала как беше тракал този часовник, докато тя се беше опитвала да направи добро впечатление на майката на Робърт. Навсякъде цареше чистота, сякаш духът на Мери току-що беше минал оттук. А може би никога не беше напускал това място. Някой беше прибрал пощата и беше оставил писмата на кухненската маса, но те бяха малко на брой и не представляваха никакъв интерес.

Качиха се на горния етаж. Спалнята на Мери беше в дъното на коридора, а до нея имаше баня. Леглото й сигурно беше същото, което някога беше споделяла със съпруга си: беше толкова тежко и неудобно за местене, че беше трудно да си представят някой да го е преместил в тази стая, след като той си беше тръгнал от къщата. Спалнята гледаше към пътя. Всъщност нито една от основните стаи в къщата не гледаше назад, към имението „Пай Хол“ — сякаш жилището на портиера нарочно беше проектирано по такъв начин, че прислугата никога да не поглежда към своя господар. Тип подмина още две врати, които водеха към други спални. В тях отдавна не беше живял никой. Леглата не бяха застлани, а по матраците вече се забелязваха следи от плесен. Срещу тях имаше трета врата, която беше с разбита ключалка.

— От полицията я отвориха насила — обясни Брент, явно не много доволен от този факт. — Искаха да влязат, но не можаха да намерят ключа.

— Госпожа Блекистън е държала тази стая заключена, така ли?

— Никога не влизаше там.

Откъде знаете?

— Нали ви казах? Много пъти съм идвал тук. Оправих течовете, сложих мокета на долния етаж, и тя непрекъснато ми се обаждаше за това или онова. Но никога не ме е пускала в тази стая. Изобщо не отваряше вратата. Дори не съм сигурен, че и тя имаше ключ от нея. Точно затова я разбиха от полицията.

Те влязоха вътре. Стаята ги разочарова: както и в останалата част от къщата, в нея нямаше никакви признаци за живот. Имаше само едно единично легло, празен гардероб и прозорец под стрехата, под който беше поставена работна маса. Тип пристъпи до прозореца и погледна навън. Видя дървета, зад които едва се различаваше брегът на езерото и гористата местност Дингъл Дел, застрашена от изсичане. Той забеляза едно-единствено чекмедже по средата на работната маса и го отвори. Фрейзър погледна вътре и видя лента от черна кожа, зашита в кръг, на която беше окачен някакъв малък метален диск. Беше кучешки нашийник. Той се наведе и го извади.

— „Бела“ — прочете той.

Името беше изписано с главни букви.

— Така се казваше кучето, Бела — ненужно поясни Брент.

Фрейзър се подразни от думите му. Можеше и сам да се сети за това.

— На кого беше това куче? — попита Тип.

— На по-малкото дете. Онова, което умря. Имаше куче, но то не се задържа дълго.

— Какво стана с него?

— Избяга. Не можаха да го намерят.

Фрейзър върна нашийника в чекмеджето. Беше толкова малък, че кучето сигурно още е било кутре. В кучешкия нашийник, прибран в това празно чекмедже, имаше нещо неизразимо тъжно.

— Значи това е била стаята на Том — промърмори Фрейзър.

— Възможно е, да.

— Предполагам, че това обяснява защо е заключила вратата. Горката жена не е можела да понесе мисълта да влезе тук. Питам се защо не се е преместила да живее на друго място.

— Може би не е имала избор.

И двамата говореха тихо, сякаш се страхуваха да не разбудят отдавнашните спомени. Междувременно Брент пристъпваше от крак на крак, нетърпелив да продължи с работата си. Но Тип не бързаше да си тръгне от къщата. Фрейзър знаеше, че той не толкова търсеше следи и улики, колкото се опитваше да улови атмосферата — често го беше чувал да говори за паметта на престъплението, за свръхестественото ехо, което оставаше след насилствената смърт и внезапно връхлетялата скръб. В онази негова книга дори имаше цяла глава, посветена на това. Казваше се „Информация и интуиция“ или нещо подобно.

Тип заговори едва когато излязоха навън.

— Чъб сигурно вече е прибрал всичко интересно. Нямам търпение да разбера какво е открил.

Той погледна след Брент, който вече се отдалечаваше към голямата къща в имението.

— От него също научихме много.

Тип се огледа, обхващайки с поглед дърветата, които сякаш го притискаха от всички страни.

— Не бих искал да живея тук — каза той. — Няма никаква гледка.

— Доста потискащо място — съгласи се Фрейзър.

— Трябва да разберем от господин Уайтхед колко пари е дал на Брент и по каква причина. Освен това отново трябва да разговаряме с преподобния Осбърн. Сигурно е имал сериозна причина, за да дойде тук в нощта на убийството. А остава и въпросът за жена му…

— Той каза, че госпожа Осбърн се е страхувала.

— Да. Питам се от какво ли се е страхувала?

Тип хвърли един последен поглед през рамо.

— В атмосферата на тази къща има нещо особено, Джеймс. И то ми подсказва, че съществуват много поводи за страх.

5

Реймънд Чъб не обичаше убийствата. Беше постъпил на служба в полицията, защото вярваше в реда и смяташе, че графство Съмърсет — със спретнатите си селца, живите плетове и старите поля — беше една от най-подредените и цивилизовани части от страната, ако не и от целия свят. Но убийството променяше всичко. Убийството нарушаваше тихия, спокоен ритъм на живота. Караше човек да се обърне срещу съседите си. Изведнъж вече на никого не можеше да се има доверие, а вратите, които обикновено се оставяха отворени през нощта, започваха да се заключват. Убийството беше вандалска проява — като тухла, хвърлена право срещу прозореца с красивата гледка към света, и по някакъв начин неговата работа беше да сглоби строшените парчета.

Седнал в кабинета си в полицейския участък на площад Ориндж Гроув в град Бат, той се замисли за настоящето разследване. Случаят със сър Магнъс Пай беше започнал по начин, който не предвещаваше нищо добро. Едно беше да те намушкат в собствения ти дом — но да те обезглавят със средновековен меч посред нощ беше истински скандал. Саксби на Ейвън беше толкова тихо и спокойно място! Да, първо беше онзи случай с чистачката, която се беше спънала и беше паднала по стълбите, но това беше нещо съвсем друго. Нима наистина беше възможно някой от жителите на това село, който може би живееше в красива старинна къща, ходеше на църква и играеше в местния отбор по крикет, косеше моравата в неделя сутринта и продаваше домашно сладко на празника на селото, наистина да е убиец-маниак? Отговорът беше утвърдителен — да, това беше съвсем възможно. И самоличността на престъпника като нищо можеше да бъде открита с помощта на дневника, който беше отворил на бюрото пред себе си в този момент.

В сейфа на сър Магнъс не беше открил нищо интересно. Освен това като че ли от огледа на жилището на портиера също нямаше да излезе нищо. Но точно тогава един млад полицейски служител с орлов поглед на име Уинтърбрук беше направил това откритие сред готварските книги в кухнята на Мери Блекистън. Това момче щеше да стигне далеч. Трябваше само да демонстрира малко по-сериозно отношение и малко повече амбиция, и за нула време щеше да се издигне до полицейски инспектор. Дали я беше скрила там нарочно? Дали се беше страхувала някой да не влезе в къщата й — може би нейният син или самият сър Магнъс? Книгата със сигурност не беше нещо, което би искала да остави на достъпно място, защото съдържаше злонамерени наблюдения за почти всички жители на селото. За господин Търнстоун (от месарския магазин), който съзнателно връщаше по-малко ресто на клиентите си; за Джефри Уийвър (гробарят), който явно се отнасяше с ненужна жестокост към кучето си; за Едгар Ренард (пенсионираният доктор), който вземаше подкупи; за госпожица Дотеръл (от селския магазин), която злоупотребяваше с алкохола. Никой не беше убягнал от вниманието й.

Вече беше посветил цели два дни, за да прочете всичко, и накрая се чувстваше едва ли не омърсен. Спомни си първия път, когато беше видял Мери Блекистън, просната с изцъклени очи в долния край на стълбището в имението „Пай Хол“, вече изстинала и вкочанена. Тогава беше изпитал съжаление към нея. Но сега се питаше какво я беше мотивирало, докато беше обикаляла селото, неизменно изпълнена с подозрения, неизменно нащрек за евентуални неприятности. Как беше възможно поне веднъж да не е видяла нещо хубаво? Почеркът й беше с тънки, разкривени букви, едновременно сбит и спретнат — сякаш беше някаква счетоводителка на злото. Да! Това описание щеше да се хареса на Тип. Фразата беше точно като онези, които обичаше да употребява той. Всяка бележка в дневника беше отбелязана с дата. Книгата съдържаше бележки, записвани в продължение на три години и половина, и Чъб вече беше изпратил Уинтърбрук обратно в къщата, за да провери дали няма да намери и по-ранни дневници — макар че и така разполагаше с предостатъчно материал, с който да продължи разследването.

Госпожа Блекистън беше имала двама-трима специални любимци, на които беше посвещавала нови и нови страници. Интересно, но въпреки враждата между тях двамата, нейният син Робърт не беше сред тях — макар че Джоузи — или Джой — се беше превърнала в обект на неодобрение още в мига, в който майката се беше запознала с нея. Госпожа Блекистън особено много ненавиждаше Брент, градинаря. Името му непрекъснато се споменаваше в дневника. Беше написала, че е грубиян, че е мързеливец, че закъснява за работа, позволява си дребни кражби, шпионира лагера на бойскаутите, когато идват в Дингъл Дел, злоупотребява с алкохол, лъже и никога не се къпе. И явно беше споделяла наблюденията си със сър Магнъс Пай; поне така споменаваше в една от последните си бележки.

28 юли

Най-сетне малко здрав разум! Сър М. е помолил Брент да напусне. Станало е снощи, в голямата къща. Брент изобщо не е доволен. Тази сутрин се мръщеше и нарочно стъпка една цветна леха с лютичета. Видях го със собствените си очи, но когато споменах това пред милия сър М., той ми каза, че това няма значение, защото онзи и без това скоро ще си тръгва. Крайно време беше. Неведнъж съм му казвала. Сър М. не спомена каква е конкретната причина, но причини не липсват. В околността има много млади мъже, които си търсят работа, казах му аз, и това е добре. Предложих му да пусне обява в списание „Лейди“, но сър М. предпочита да използва услугите на агенция за набор на персонал, защото е по-дискретно. И по-скъпо — но това сигурно няма значение за него.

Един ден по-късно, тя вече е била мъртва. А една седмица след това беше загинал и сър М. Съвпадение ли беше това? Със сигурност не беше възможно и двамата да са били убити заради една стъпкана леха с лютичета.

Чъб беше отбелязал и още няколко записки, които според него може би имаха връзка със случая. С изключение на една, всички бяха отскоро — и по тази причина беше по-вероятно да са свързани с убийството на сър Магнъс. Той отново ги прегледа една по една, като ги прочете в реда, който му изглеждаше най-логичен.

13 юли

Интересен разговор с доктор Редуинг. Колко крадци може да има в едно село? Положението е много сериозно. От лекарския кабинет е откраднато лекарство. Тя ми написа името му. Физостигмин. Каза ми, че в голяма доза е напълно възможно да причини смърт. Аз й казах, че трябва да се обади в полицията, но тя не иска да го направи, естествено, защото си мисли, че ще обвинят тя. Доктор Р. ми е симпатична, но понякога нямам друг избор, освен да се усъмня в правилността на решенията, които взема. Например за онова момиче, което работи при нея. Освен това не е толкова внимателна, колкото си мисли. Самата аз много пъти съм била в лекарския кабинет, така че можех просто да си вляза и да си взема, каквото поискам. Кога ли се е случило? Според мен доктор Р. греши. Не е станало в деня, в който си мисли тя, а предния ден. Тогава я видях да излиза оттам и разбрах, че нещо не е наред. Прочетох го по лицето й. И по начина, по който си държеше чантата. Когато влязох, в лекарския кабинет нямаше никого (нямаше и следа от момичето). Тя определено е била там сама, а шкафчето с лекарствата беше оставено отворено, така че съдържанието му беше достъпно. За какво й е било? Може би да го пусне в чая на брат си — вероятно за отмъщение. Сигурно не е доволна, че е номер две! Но трябва да внимавам. Не мога да отправям открити обвинения. Трябва да помисля как точно да го направя.

9 юли

Артър Рийв беше толкова разстроен, че не можеше да говори. Колекцията му от медали е изчезнала! Ужасна загуба. Крадецът е влязъл с взлом през прозореца в кухнята — и се е порязал на стъклото. Човек би си казал, че това е достатъчно ясна следа, но полицията не прояви интерес, разбира се. Казаха, че сигурно са били някакви деца — но аз не мисля така. Крадците са знаели точно какво искат да вземат. Дори само гръцкият медал струваше предостатъчно. Колко типично е, че на никого вече не му се занимава с това. Влязох да изпия чаша чай с него. Запитах се дали нашият приятел не е замесен в случая, но не казах нищо. Ще трябва да отида да проверя — но внимателно. Вълкът може и да си мени козината, но нрава — не. Ужасно е, че в селото живее такъв човек. А и опасен? Май наистина трябваше да кажа на сър Магнъс. Хилда Рийв не прояви никакъв интерес. Няма желание да помогне на съпруга си — казва, че дори не разбира за какво е цялата тази врява. Глупава жена. Изобщо не разбирам защо се е оженил за нея.

11 юли

Отидох при Уайтхед в магазина му, докато жена му я нямаше, и му казах какво знам за него. Той отрече всичко, разбира се. Е, не можеше да се очаква нищо друго, нали така? Аз му показах онази статия, която бях намерила във вестника, а той ми каза, че всичко това е останало в миналото му, и стигна дотам да ме обвини, че се опитвам да му създавам неприятности. „О, не“, отговорих му аз. „Ти си този, който създава неприятности тук. “ Той ми каза, че дори не се е доближавал до къщата на Артър. Но магазинът му е пълен с всякакви неща и човек няма как да не се запита откъде се снабдява с всички тях. Той ме предизвика да го обвиня пред всички. Заплаши ме, че ще ме съди. Ще видим тази работа!

Чъб може би нямаше да обърне внимание и на двете бележки. Артър Рийв и жена му бяха възрастни хора, които едно време бяха държали кръчмата „Кралския герб“. Беше му трудно да си представи хора, за които да е по-малко вероятно да са замесени в смъртта на сър Магнъс — а и как беше възможно кражбата на медалите да е свързана с това? Колкото до срещата с Уайтхед, той не разбра нищо от описанието й. Но между страниците на дневника беше прибрана една изрезка от вестник, избеляла и пожълтяла, и когато я беше прочел, той беше размислил по този въпрос.

КРИМИНАЛЕН ПЛАСЬОР ОСВОБОДЕН ОТ ЗАТВОРА

Престъпникът за кратко беше придобил известност като част от „Бандата на Богаташите“ — организирана група от професионални крадци, които се занимаваха с обири на заможни домове в Кенсингтън и Челси. Арестуван за пласмент на откраднати вещи, Джон Уайтхед беше освободен от затвора в Пентънвил, след като е излежал едва четири години от седемгодишната си присъда. Предполага се, че господин Уайтхед, който е женен, е напуснал Лондон.

Статията не съдържаше снимка, но Чъб вече беше проверил и беше установил, че в селото наистина имаше мъж на име Джони Уайтхед, който живееше със съпругата си и беше същият Джони Уайтхед, арестуван някога в Лондон. В столицата по време на войната и непосредствено след нея беше имало много престъпни банди, а „Бандата на Богаташите“ беше особено известна сред тях. Уайтхед се беше занимавал с пласмент на откраднати вещи, а сега държеше антикварен магазин! Той отново прочете трите думи, изписани с почерка на Мери Блекистън. „А и опасен “? Въпросителният знак определено беше уместен. Ако Уайтхед беше бивш престъпник и тя се беше опитала да го изобличи, дали не беше възможно той да носи вина за смъртта й? А ако беше разказала за него на сър Магнъс, дали той не е бил принуден да нанесе втори удар? Чъб внимателно остави настрани изрезката от вестника и се върна към дневника.

7 юли

Потресаващо. Винаги съм подозирала, че около преподобния Осбърн и жена му нещо не е наред. Но това!!!! Иска ми се старият Монтагю да си беше останал викарий. Наистина, наистина не знам какво да кажа или да направя. Предполагам, че няма какво. Кой ще ми повярва? Това е ужасно.

6 юли

Лейди Пай се върна от Лондон. Отново. С всички тези пътувания вече всеки знае какво става. Но никой не казва нищо. Предполагам, че такива са времената. Жал ми е за сър Магнъс. Той е толкова добър човек. И винаги се държи толкова добре с мен. Дали знае? Дали трябва да му кажа нещо?

Последната бележка, която беше отбелязал Чъб, беше вписана в дневника почти четири месеца по-рано. Мери Блекистън беше написала няколко бележки за Джой Сандърлинг, но тази беше добавена в дневника непосредствено след първата им среща. Беше я написала с черно мастило, като беше използвала много по-дебела писалка от обикновено. Думите бяха разплескани по цялата страница в дневника и Чъб едва ли не усещаше физически яростта и отвращението в начина, по който се беше забивала писалката в листа. В останалите записки от дневника, Мери неизменно създаваше впечатление за безпристрастен наблюдател. С други думи, беше еднакво злонамерена и черногледа по отношение на всички хора, които срещаше в живота си. Но явно беше хранила особено неприятни чувства към Джой.

15 март

Малката госпожичка Сандърлинг беше на чай у нас. Представи се като Джоузи, но трябвало да й казвам Джой, като думата за „радост“. Нямам никакво намерение да я наричам така. В тази женитба няма нищо радостно. Как не може да го разбере? Аз няма да го допусна. Преди дванадесет години изгубих първия си син. Няма да й позволя дами отнеме и Робърт. Поднесох чай и бисквити, а тя само седеше с онази глупава усмивка на лицето си — толкова млада и толкова невежа. Не спираше да дърдори за родителите си и за цялото си семейство. Има брат със синдрома на Даун! Защо трябваше да ми го казва? Робърт само седеше и си мълчеше, а аз не можех да спра да мисля за тази ужасна зараза, проявила се в нейното семейство и как не искам нищо друго, освен тя да си тръгне по-скоро. Трябваше да й го кажа в очите. Но тя очевидно не е момиче, което ще се вслуша в думите на някой като мен. По-късно ще говоря с Робърт. Няма да го допусна. Наистина. Защо трябваше да идва в Саксби това глупаво момиче?

Чъб за пръв път изпита откровена неприязън към Мери Блекистън — едва ли не чувството, че тя беше заслужила смъртта си. Никога нямаше да го каже с тези думи за някого, но се налагаше да признае, че целият дневник не съдържаше нищо друго, освен отрова, а точно тази бележка беше непростима. Най-много го ядоса онова, което беше написала за синдрома на Даун. Мери го беше описала като „ужасна зараза“. Но това не беше зараза, а генетичен проблем. Как беше възможно изобщо да мисли за тази трагедия като за опасност за собственото си семейство? Дали наистина беше решила да попречи на женитбата на сина си, само за да защити бъдещите си внуци от някаква зараза? Беше му трудно дори да си представи това.

Донякъде се надяваше този дневник да се окаже единственият том от мемоарите на Мери Блекистън. Трепереше от мисълта, че може да му се наложи да прочете още и още такива страници, изпълнени с духовна нищета и ненавист — нима наистина нямаше нито една добра дума за някой друг? Но същевременно си даваше сметка, че тази находка беше твърде ценна, за да не й обърне внимание. Трябваше да покаже дневника на Атикус Тип.

Беше доволен от пристигането на детектива в Съмърсет. Двамата бяха разследвали заедно онзи случай в Марлборо, където директорът на едно училище беше убит по време на представлението на драматичния състав. Настоящият случай се отличаваше с много подобни характеристики: истинска плетеница от заподозрени с различни мотиви и не един, а два смъртни случая, които може би имаха връзка помежду си, а може би нямаха. Пред себе си Чъб беше в състояние да си признае истината — а именно, че той нямаше никаква представа откъде да започне с разследването. Тип умееше да вижда ситуацията по различен начин. Може би му идваше отвътре. Чъб неволно се усмихна. През целия му живот го бяха учили, че германците са му враг. Беше необичайно усещане един от тях да бъде на негова страна.

И беше също толкова необичайно това, че именно Джой Сандърлинг го беше довела тук. Чъб вече беше достигнал до мисълта, че двамата с нейния годеник Робърт Блекистън имаха най-сериозната причина да желаят смъртта на Мери Блекистън. Бяха млади и влюбени, а тя беше възнамерявала да попречи на женитбата им, при това по най-ужасната и омразна причина. За кратко и той самият беше споделил чувствата им. Но ако бяха планирали да я убият, защо се бяха опитали да замесят Тип? Дали това не беше някакъв сложен замисъл да отвлекат вниманието от действията си?

Потънал в тези мисли, Реймънд Чъб си запали цигара и отново се зае да чете страниците от дневника.

6

В своя шедьовър, „Общ преглед на криминалното разследване“, Атикус Тип беше написал следното: „За истината може да се мисли като за erne Vertiefung — нещо като дълбока долина, която може и да не се вижда от разстояние, но изведнъж се появява пред вас. Има многобройни начини да се достигне до нея. И дори някоя насока на разпита, която впоследствие се оказва погрешна, въпреки това е способна да ви отведе по-близо до целта. В разследването на едно престъпление няма напразни ходове.“ С други думи, нямаше никакво значение, че той все още не беше видял дневника на Мери Блекистън и нямаше представа за съдържанието му. Макар че двамата с инспектор Чъб бяха подходили от съвсем различни изходни точки, беше неизбежно в крайна сметка да се срещнат.

След като излязоха от жилището на портиера, Тип и Фрейзър изминаха пеша краткото разстояние, което ги делеше от дома на викария, като минаха по главния път, вместо да прекосят напряко през Дингъл Дел, за да се порадват на топлия следобед. Фрейзър вече беше запленен от Саксби на Ейвън и беше донякъде озадачен как е възможно детективът да остане безучастен към очарованието му. В действителност му беше направило впечатление, че Тип не изглеждаше съвсем на себе си, още откакто бяха заминали от Лондон — склонен да се отдава на продължително мълчание и да потъва в мислите си. Сега двамата седяха в дневната, където Хенриета им беше поднесла чай и домашно приготвени бисквити. Стаята беше светла и ведра, със сухи цветя в камината и френски прозорци, които гледаха към добре поддържаната градина и горичката зад нея. До стената имаше пиано, няколко лавици с книги и плътни завеси до пода, които можеха да се затварят през зимата. Мебелите изглеждаха удобни. Освен това сякаш всички бяха събрани от различни места.

Робин и Хенриета Осбърн седяха един до друг на една кушетка и нямаше как да изглеждат по-неловко — или по-гузни, честно казано. Тип едва беше започнал с въпросите си, а те вече се оправдаваха и очевидно се бояха от всеки следващ въпрос. Фрейзър разбираше на какво бяха подложени. Не го виждаше за пръв път. Човек можеше да е съвсем невинен и уважаван гражданин, но в мига, в който детективът започваше да разговаря с него, се превръщаше в заподозрян — и от този момент нататък нито една негова дума не можеше да се приема за чиста монета. Всичко беше част от играта, а точно в този момент му се струваше, че семейство Осбърн не я играеха много добре.

— Вечерта, когато е бил убит сър Магнъс Пай, вие сте излезли от дома си, госпожо Осбърн. Трябва да е било към осем и петнадесет.

Тип я зачака да отрече това, но тя не го направи и той продължи:

— Защо?

— Може ли да попитам кой ви е казал за това? — отговори с въпрос Хенриета.

Тип сви рамене.

— Повярвайте ми, госпожо Осбърн, това няма никакво значение. Задачата ми е да установя къде са били всички по времето на смъртта, за да сглобя мозайката, ако мога да се изразя по този начин. Задавам въпроси и получавам отговори. Това е всичко.

— Просто не ми харесва, че някой ме е шпионирал. Точно това е проблемът с живота на село. Всички непрекъснато те следят.

Викарият нежно я потупа по ръката и тя продължи:

— Да. По това време наистина бях излязла, за да потърся съпруга си. Работата е там…

Тя се поколеба.

— Работата е там, че и двамата бяхме доста разстроени от една новина, която бяхме научили току-що, и той беше излязъл сам. Когато започна да се стъмва, а той все още не се беше прибрал, аз започнах да се питам къде е.

— А къде бяхте всъщност, господин Осбърн?

— Отидох в църквата. Всеки път, когато трябва да си подредя мислите, отивам там. Не се съмнявам, че ще ме разберете.

— Пеша ли отидохте или с велосипеда си?

— Ако се съди по начина, по който ми задавате този въпрос, господин Тип, сигурно вече знаете отговора. Бях с колелото.

— По кое време се прибрахте у дома?

— Предполагам, че трябва да е било около девет и половина.

Тип се намръщи. Според показанията на Брент той беше чул викария да минава с колелото си покрай „Лодкаря“ около половин час, след като самият той беше пристигнал там. Значи около девет часа вечерта, или девет и петнадесет. Това представляваше несъответствие — поне петнадесет минути, които оставаха без обяснение.

— Сигурен ли сте за часа? — попита той.

— Аз съм абсолютно сигурна — намеси се Хенриета. — Както вече ви казах, бях разтревожена за него. Определено държах часовника под око, така че видях кога се прибра съпругът ми: точно в девет и половина. Бях му оставила готова вечеря и останах с него, докато се нахрани.

Тип реши да не продължава с този въпрос. Имаше три възможности. Първата и най-очевидната от тях беше семейство Осбърн да лъжат. Жената определено изглеждаше притеснена и като че ли се опитваше да предпази своя съпруг. Втората възможност беше Брент да е допуснал грешка — въпреки че показанията му се бяха оказали изненадващо надеждни. А третата…?

— Предполагам, че сте били разстроени от новината за новия проект за застрояване? — попита той.

— Точно така — отговори Осбърн, като посочи към прозореца и гледката, която се разкриваше оттам. — Ще бъде точно там. На края на градината ни. Естествено, този дом не е наша собственост. Къщата е на църквата, така че двамата със съпругата ми няма да останем завинаги в нея. Но все пак ми се струва, че този проект е вреден. И напълно ненужен.

— Проектът може би няма да се осъществи — обади се Фрейзър. — След като сър Магнъс вече не е между живите и прочие…

— Е, аз няма да се радвам на смъртта на когото и да било. Това би било съвсем греховно. Но съм готов да ви призная, че когато чух тази новина, за известно време в главата ми се въртеше точно тази мисъл. Беше грешно от моя страна. Не би трябвало да позволявам на личните си чувства да отравят преценката ми.

— Най-добре ще е да разгледате Дингъл Дел — намеси се Хенриета. — Ако не сте се разхождали там, няма как да разберете защо означава толкова много за нас. Искате ли да ви заведа?

— С голямо удоволствие — отговори Тип.

Двамата си бяха изпили чая. Фрейзър си взе тихомълком още една бисквита, после всички излязоха заедно през френските прозорци. Градината в дома на викария се простираше на около двадесет ярда разстояние, с лек наклон надолу и по една цветна леха от двете страни на моравата, която ставаше все по-дива и неподдържана, колкото повече се отдалечаваха от къщата. Беше съзнателно оформена по този начин. Така между имота на семейство Осбърн и гората зад него нямаше ограда или видима граница, и беше невъзможно да се определи къде свършва едното и започва другото.

И така, те изведнъж се озоваха в Дингъл Дел. Високите дървета — дъбове, ясени и брястове — внезапно се издигнаха от всичките им страни, обградиха ги и ги скриха от погледа на останалия свят. Беше прекрасно място. Лъчите на следобедното слънце се спускаха косо между листата и клоните, които ги обагряха в меко зелено, а сред тях танцуваха пеперуди…

— Венерина седефка — промърмори на себе си Хенриета.

Земята под краката им беше мека: туфи трева и мъх, сред които тук-там цъфтяха китки диви цветя. В горичката имаше нещо необичайно. В никакъв случай не можеше да се нарече „гора“ — беше твърде малка, но при все това, докато се намираха вътре в нея, сякаш нямаше краища и път, който видимо да води навън от нея. Всичко беше съвсем притихнало. Въпреки че сред короните на дърветата прехвърчаха птици, те го правеха съвсем безшумно. В тишината отекна единствено бръмченето на една земна пчела, което се изгуби също толкова бързо, колкото се беше появило.

— Някои от тези дървета са на по двеста или триста години — отбеляза Осбърн, като се огледа. — Знаете ли, че сър Магнъс е намерил своето съкровище точно тук? Римски монети и накити, които сигурно са били заровени под земята, за да бъдат на сигурно място. Всеки път, когато идваме тук, горичката изглежда различна. По-късно през годината никнат чудесни гъби. Има и всякакви видове насекоми, ако човек се интересува от такива неща…

Те стигнаха до една туфа див чесън с бели цветове като разпръснати звезди, а зад нея видяха някакво друго растение — с плетеница от остри листа, които покриваха пътеката под краката им.

— Atropa belladona — отбеляза Тип. — Беладона. Доколкото разбрах, госпожо Осбърн, вие сте имали нещастието да настъпите един представител на този растителен вид и сте пострадали от отровата му.

— Да. Беше много глупаво от моя страна. Освен това извадих лош късмет — порязах си крака.

Тя притеснено се разсмя, преди да продължи:

— Не знам какво ми беше станало, та да изляза боса. Предполагам, че просто ми харесва да усещам мъха под стъпалата си. Във всеки случай, определено си научих урока. Отсега нататък ще стоя по-далеч от това растение.

— Искате ли да продължим нататък? — предложи Осбърн.

— Имението „Пай Хол“ е съвсем близо, от другата страна на горичката.

— Да. Ще бъде интересно да го видим отново — отговори Тип.

Между дърветата не водеше истинска пътека. Те продължиха в зеления сумрак и достигнаха до другия край на горичката също толкова неочаквано, колкото се бяха озовали в нея. Дърветата внезапно се разредиха и пред тях се показа езерото с неподвижната си черна вода, а зад него моравата, която плавно се издигаше към имението „Пай Хол“. Фреди Пай беше пред голямата къща и подритваше една футболна топка, а освен него видяха и Брент, застанал на колене пред една цветна леха, с градинарски ножици в ръцете си. Нито един от двамата не забеляза новодошлите. Оттук изобщо не се виждаше къщата на портиера, скрита зад своята собствена естествена ограда от дървета.

— Е, пристигнахме — каза Осбърн.

Той прегърна жена си през раменете с една ръка, но след това размисли и я пусна.

— В действителност имението „Пай Хол“ е прекрасно място. В определен момент от историята си е било женски манастир. От векове насам е собственост на една и съща фамилия. Ако не друго, поне никога няма да могат да го съборят!

— Тази къща е станала свидетел на много смърт — отбеляза Тип.

— Да. Но предполагам, че същото може да се каже и за много други големи къщи в провинцията…

— Но не и толкова наскоро. Вие не сте били в селото, когато Мери Блекистън е намерила смъртта си, нали?

— Вече ви отговорих на този въпрос, когато се срещнахме пред църквата.

— Казахте, че сте били в Девъншър?

— Точно така.

— Къде точно?

Викарият изглеждаше неподготвен за този въпрос. Той извърна глава, а вместо него ядосано отговори съпругата му.

— Защо ни задавате тези въпроси, господин Тип? Наистина ли си мислите, че двамата с Робин сме излъгали за това пътуване? Вярвате ли, че тайно сме се върнали в селото, за да блъснем горката госпожа Блекистън по стълбите? Каква възможна причина бихме имали да го направим? А после сигурно сме отсекли и главата на сър Магнъс, за да спасим Дингъл Дел, нали така — въпреки че това нямаше да промени нищо? Ужасният му син сигурно и без това ще продължи проекта вместо него.

Атикус Тип разпери ръце и въздъхна.

— Госпожо Осбърн, вие не разбирате изискванията на полицейската и детективската работа. Естествено, че не мисля нищо подобно и в никакъв случай не ми е приятно да ви задавам тези въпроси. Но всичко трябва да отиде по местата си. Всички показания трябва да бъдат потвърдени и всички подробности трябва да бъдат проучени. Ако не желаете, не ми казвайте къде сте били. Но в крайна сметка ще се наложи да го кажете на полицейския инспектор. Съжалявам, ако този разговор ви се струва неуместен.

Робин Осбърн хвърли един поглед на жена си, която отговори:

— Естествено, че нямаме нищо против да ви кажем. Просто не е много приятно да се отнасят с нас като със заподозрени. Ако се обадите на управителя на хотел „Шепли Корт“, той ще потвърди, че сме били там цяла седмица. Намира се недалеч от Дартмут.

— Благодаря ви.

Те се обърнаха и поеха обратно през Дингъл Дел; Тип и Робин Осбърн вървяха отпред, а Хенриета и Джеймс Фрейзър крачеха след тях.

— Не се съмнявам, че вие сте служили на погребението на госпожа Блекистън — каза Тип.

— Точно така. За късмет се прибрахме навреме, макар че сигурно щях да прекъсна почивката си, ако се бе наложило.

— Питам се дали сте забелязали един човек, непознат в селото. Доколкото разбрах, той е стоял сам, встрани от останалите опечалени. Казаха ми, че е бил с някаква старомодна шапка.

Робин Осбърн се замисли, преди да отговори:

— Струва ми се, че имаше един човек, който носеше мека шапка с широка периферия. Доколкото си спомням, човекът си тръгна съвсем внезапно. Но се боя, че не мога да ви кажа почти нищо друго за него. Както можете да си представите, мислите ми бяха заети с други неща. Във всеки случай, този човек определено не се появи в „Кралския герб“ след погребението.

— А дали случайно обърнахте внимание на Робърт Блекистън по време на службата? Интересно ми е какви са впечатленията ви от неговото поведение.

— Робърт Блекистън?

Двамата бяха стигнали до туфата с беладона и Осбърн внимателно я заобиколи.

— Чудя се защо ме питате точно за него — продължи той. — Ако трябва да бъда честен с вас, беше ми жал за него. Чух за онази разправия с майка му. След смъртта й в селото тръгнаха всякакви слухове. Но аз не им давах ухо. Смятам, че хората могат да бъдат доста жестоки — или поне да не се замислят за думите си. Което често пъти е едно и също. Не мога да кажа, че познавам Робърт както трябва. Животът му не е бил лесен, но сега си е намерил млада дама, и аз много се радвам за него; Госпожица Сандърлинг работи в лекарския кабинет и аз не се съмнявам, че тя ще му помогне да улегне. Двамата вече ме помолиха да ги бракосъчетая в църквата „Сейнт Ботолф“. Очаквам го с нетърпение.

Той замълча, преди да продължи:

— Двамата с майка му се караха. Това е общоизвестно. Но аз го наблюдавах по време на службата — двамата с Джоузи стояха съвсем близо до мен — и виждах, че скръбта му е съвсем искрена. Когато стигнах до последната част от словото си, той се разплака и скри очите си с ръка, за да не се видят сълзите, така че Джоузи го хвана за ръката, за да го успокои. За едно момче е трудно да изгуби майка си, независимо какви чувства е имало между тях — и аз не се съмнявам, че той горчиво съжалява за думите си. Както се казва в старата поговорка: „Лошата дума идва бързо, прошката — бавно.“

— Какво мислите за Мери Блекистън?

Осбърн не отговори веднага. Продължи да крачи напред, докато отново не стигнаха до градината в свещеническия дом. Едва тогава каза:

— Тя беше естествена част от селото. И ще липсва на всички.

Но не каза нищо повече.

— Любопитно ми е да прочета вашето слово от погребението — каза Тип. — Дали случайно пазите копие от него?

— Наистина ли? — каза викарият и очите му светнаха.

Беше вложил голямо старание в подготовката на това слово.

— Всъщност наистина съм го запазил — каза той. — В къщата е. Ще се върнете ли? Не, няма значение. Аз ще ви го донеса.

Той влезе забързано обратно в къщата през френските прозорци. Тип се обърна точно навреме, за да види как Фрейзър излиза от Дингъл Дел заедно със съпругата на викария. Светлината на слънцето минаваше през горичката и ги огряваше. „Вярно е“, помисли си той. Това наистина беше много специално място, което си струваше да бъде запазено.

Но на каква цена?

7

Този следобед смъртта ги навести отново.

Доктор Редуинг се беше върнала с колата си до „Аштън Хаус“, този път придружавана от съпруга си. По-рано следобед я беше потърсила по телефона сестрата от дома, и въпреки че не беше казала нищо конкретно, нямаше как да разтълкува неправилно този тон.

— Най-добре ще е да дойдете. Наистина ми се струва, че трябва да бъдете тук в този момент.

Доктор Редуинг също се беше обаждала по телефона на роднините на пациенти, за да им каже нещо подобно. Старецът Едгар Ренард все пак не се беше възстановил от лекото си падане миналата седмица. Напротив, явно си беше разместил или счупил нещо, и оттогава насам състоянието му бързо се беше влошило. След последното свиждане с дъщеря си почти не беше идвал в съзнание. Не беше приемал никаква храна и беше изпил само няколко глътки вода. Животът видимо си отиваше от него.

Артър и Емилия седяха на неудобните мебели в прекалено светлата стая и гледаха как гърдите на стареца се повдигат и спускат под завивките. И двамата знаеха какво си мисли другият, но не им се искаше да го казват с думи. Колко дълго щеше да им се наложи да седят тук? По кое време щеше да бъде прилично да си кажат, че са останали достатъчно дълго, и да се приберат у дома? Щяха ли да се обвиняват, ако не бяха там, когато настъпи самият край на живота му? И дали в крайна сметка това щеше да има някакво значение?

— Можеш да тръгваш, ако искаш — предложи накрая Емилия.

— Не. Ще остана с теб.

— Сигурен ли си?

— Да. Разбира се — той се замисли за момент. — Искаш ли кафе?

— Да, моля те.

Беше невъзможно да водят какъвто и да било разговор помежду си в една и съща стая с умиращ човек. Артър Редуинг се изправи и се потътри към кухненското помещение в края на коридора. Емилия остана сама.

И точно в този момент Едгар Ренард отвори очи, съвсем неочаквано, сякаш просто беше задрямал пред телевизора. Веднага я видя и не показа с нищо, че е изненадан. Може би от неговата гледна точка тя изобщо не си беше тръгвала — защото почти веднага се върна към темата на разговора, която беше повдигнал при последната им среща.

— Каза ли му? — попита я той.

— На кого, татко?

Тя се запита дали да не повика Артър. Но се боеше да извика или да направи нещо друго, с което да стресне умиращия.

— Не е справедливо. Трябва да им кажа. Те трябва да знаят истината.

— Искаш ли да повикам сестрата, татко?

— Не! — каза той.

Изведнъж заговори гневно, сякаш знаеше, че му остават броени минути живот и няма никакво време за губене. В същото време в погледа му просветна някаква яснота. По-късно доктор Редуинг щеше да каже, че това е било като неочакван дар в края на живота му. Деменцията най-сетне беше отстъпила и му беше върнала контрола върху собствените му мисли.

— Аз бях там, когато се родиха децата — каза той.

Гласът му зазвуча по-младежки и по-силно.

— Присъствах на раждането в имението „Пай Хол“. Майката беше лейди Синтия Пай. Беше красива жена, дъщеря на граф — но не беше здрава, и не беше достатъчно силна, за да роди близнаци. Боях се, че може да я загубя. В крайна сметка всичко мина добре. Родиха се две деца, с дванадесет минути разлика едно от друго, момче и момиче, и двете бяха здрави.

— Но след това, преди някой да разбере точно какво се е случило, при мен дойде сър Мерил Пай. Сър Мерил. Той не беше добър човек. Всички се страхуваха от него. И не беше доволен. Защото момичето се беше родило първо, разбираш ли? А имението щеше да остане за първородното дете… Беше необичайно наследствено условие, но така стояха нещата. Наследникът беше първородното дете, без значение от какъв пол е, а не най-големият син. Но той искаше да го остави на момчето. Беше наследил имението от баща си, който на свой ред го беше наследил от своя баща — и винаги наследниците бяха открай време момчета. Разбираш ли? Той не искаше цялото имение да остане за едно момиче, така че ме накара… нареди ми… да кажа, че момчето се е родило първо.

Емилия погледна баща си, който беше отпуснал глава на възглавницата, така че бялата му коса образуваше ореол около нея, а очите му блестяха от усилието да й обясни.

— Какво направи, татко? — попита го тя.

— А ти как мислиш? Излъгах. Сър Мерил беше груб, опасен човек. Можеше да ми съсипе живота. А и тогава си казах, какво значение има? В крайна сметка, това бяха просто две бебета. Те не разбираха нищо. И щяха да отраснат заедно в тази къща. Нямаше да навредя на никого. Така си мислех.

В ъгълчето на окото му набъбна една сълза и потече надолу по лицето му.

— Така че ги записах така, както искаше той. Момче, родено в 3:48 сутринта, и момиче, родено в 4:00 сутринта. Точно това написах.

О, татко!

— Не беше правилно. Сега разбирам. Магнъс наследи всичко, а за Клариса не остана нищо, и аз често съм си мислил, че трябва да й кажа, да кажа и на двама им каква е истината. Но каква полза щеше да има от това? Никой нямаше да ми повярва. Сър Мерил отдавна не е между живите. Както и лейди Синтия. Всички те са вече забравени! Но това ме измъчваше. Винаги ме е измъчвало. Онова, което записах, беше лъжа. Момче! Излъгах, че е било момче!

Когато Артър Редуинг се върна с кафетата, доктор Ренард вече беше издъхнал. Жена му изглеждаше потресена и той предположи, че това се дължи на загубата, естествено. Остана с нея, когато повикаха сестрата и предприеха необходимите стъпки. Погребалната застраховка на доктор Ренард беше сключена с известната компания „Ланър & Крейн“, така че щяха да им се обадят още на следващата сутрин — вече беше късно да го направят днес. Междувременно тялото му щеше да бъде прехвърлено в малкия параклис в „Аштън Хаус“, който се използваше точно в такива случаи.

Щеше да бъде погребан в Кингс Абът, недалеч от дома, в който беше живял. Беше взел това решение, след като се беше пенсионирал.

Едва когато поеха с колата обратно към къщи, Емилия Редуинг му повтори онова, което й беше казал нейният баща. Артър, който шофираше, беше шокиран.

— Боже Господи! — възкликна той. — Сигурна ли си, че знаеше какво говори?

— Да, беше необикновено. Умът му се беше прояснил напълно — само за пет минути, докато те нямаше.

— Съжалявам, скъпа. Трябваше да ме извикаш.

— Няма значение. Просто ми се иска да беше там, за да го чуеш.

— Да, можех да бъда свидетел.

Доктор Редуинг не се беше замисляла за това — но сега кимна.

— Да.

— Какво ще правиш сега?

Доктор Редуинг не отговори. Гледаше долината на Бат, която се изнизваше покрай тях, а тук-там от другата страна на железопътната линия се виждаха крави, пасящи по ливадите. Лятното слънце все още не беше потънало зад хоризонта, но светлината вече беше омекнала, а сенките лягаха по склоновете на хълмовете.

— Не знам — каза накрая тя. — Донякъде ми се иска да не ми беше казвал. Досега това беше неговата гузна тайна, но сега стана и моя.

Тя въздъхна:

— Сигурно ще кажа на някого. Но не съм сигурна, че ще има някакъв смисъл. Дори ти да беше там, не съществува никакво доказателство.

— Може би трябва да кажеш на онзи детектив.

— Господин Тип?

Обзе я раздразнение към самата нея. Дори не й беше хрумвало, че може да има връзка, но вече й се струваше съвсем очевидно, че трябва да му съобщи наученото. Сър Магнъс Пай, наследникът на едно огромно имение, беше загинал от насилствена смърт, а сега излизаше наяве, че имението поначало не е било негово. Дали не беше възможно това да е причината за смъртта му?

— Да — отговори тя. — Сигурно ще е най-добре да му кажа.

Двамата продължиха мълчаливо. После съпругът й каза:

— Ами Клариса Пай? На нея ще кажеш ли?

— Мислиш ли, че трябва?

— Не знам. Наистина не знам.

Колата стигна до селото. Докато минаваха покрай пожарната, а след това и покрай „Кралския герб“, точно зад който беше църквата, двамата не знаеха, че си мислят едно и също.

Ами ако Клариса вече е знаела за това?

8

В същия този миг в „Кралския герб“, Джеймс Фрейзър носеше една табла с пет чаши към закътаната маса в далечния ъгъл. На таблата имаше три халби бира — за него самия, за Робърт Блекистън и за полицейски инспектор Чъб — един червен вермут с тоник за Джой Сандърлинг и едно малко шери за Атикус Тип. Искаше му се да вземе и едно-две пакетчета чипс, но нещо му подсказваше, че това няма да бъде уместно предвид предстоящия разговор. Докато се настаняваше на мястото си, той погледна младия мъж, заради когото бяха дошли. Робърт Блекистън, който беше изгубил майка си и своя наставник в рамките само на две седмици, беше дошъл направо от работа. Беше свалил работния си гащеризон и беше облякъл сако, но ръцете му още бяха изцапани с грес и машинно масло. Фрейзър се запита дали изобщо някога щеше да успее да ги изчисти. Беше странен наглед младеж — не беше непривлекателен, но приличаше на неумела рисунка на самия себе си с несръчно подстриганата си коса, прекалено острите скули и бледата кожа. Седеше до Джой и почти сигурно я държеше за ръка под масата. Погледът му беше измъчен. Беше очевидно, че би предпочел да бъде където и да било другаде, само не и тук.

— Няма от какво да се тревожиш, Роб — говореше му Джой. — Господин Тип само иска да помогне.

Робърт не беше готов да се предаде толкова лесно.

— Както помогна на теб, когато отиде в Лондон? — възрази той. — В това село няма да ни оставят на мира. Първо казваха, че аз съм убил майка си — въпреки че никога не бих я пипнал с пръст. Ти знаеш, че е така. И като че ли това не им беше достатъчно, започнаха да шушукат и за сър Магнъс.

Той се обърна към Атикус:

— Затова ли си тук, господин Пит? Заподозрян ли съм?

— Имахте ли причина да желаете със сър Магнъс да се случи нещо лошо? — попита го Тип.

— Не. Не беше лесно да се разбере човек с него, наистина. Но той винаги се е отнасял много добре с мен. Ако не беше той, нямаше да си намеря работа.

— Налага се да ви задам многобройни въпроси за живота ви, Робърт — продължи Тип. — И не защото подозренията срещу вас са по-обосновани, отколкото срещу който и да било друг жител на това село. Но и двата смъртни случая са настъпили в имението „Пай Хол“, а може да се каже, че вие имате тясна връзка с това място.

— Не и по мой избор.

— Разбира се, че не. Но може би ще можете да ни кажете много неща за историята му и за хората, които са живели там.

Видимата ръка на Робърт стисна халбата му. Погледът му беше войнствен, когато се обърна към Тип.

— Ти не си полицай — каза му той. — Защо да ти казвам нещо?

— Аз съм полицай — намеси се Чъб.

Инспекторът се канеше да си запали цигара и застина с ръка на няколко инча от лицето си, в която стискаше запалена кибритена клечка.

— И господин Тип работи с мен. А ти би трябвало да се държиш по-възпитано, млади човече. Ако не искаш да съдействаш, ще видим как ще се чувстваш след една нощ зад решетките. Доколкото разбрах, няма да ти е за пръв път.

Той запали цигарата си и духна клечката.

Джой отпусна ръка върху ръката на годеника си.

— Моля те, Робърт…

Той сви рамене, за да отмести ръката си.

— Нямам какво да крия. Питайте ме, каквото искате.

— В такъв случай нека да започнем от самото начало — предложи Тип. — Ако това не ви притеснява, може би ще можете да ни опишете детството си в имението „Пай Хол“.

— Не ме притеснява, макар че никога не съм бил особено щастлив там — отговори Робърт. — Не е приятно, когато майка ти изпитва по-силни чувства към работодателя си, отколкото към собствения ти баща — но си беше точно така, почти от първия ден, когато се преместихме да живеем в имението, в жилището на портиера. Сър Магнъс това, сър Магнъс онова! Нищо друго не я интересуваше, макар че никога не му е била нещо повече от прислужница. Татко също не беше доволен. Не му беше лесно да живее в чужда къща, на чужд имот. Но двамата издържаха известно време. Преди войната татко нямаше много работа. Така поне имахме къде да живеем и някакъв редовен доход. Така че той се примиряваше.

Бях на дванадесет години, когато се нанесохме там. Преди това живеехме в „Шепардс Фарм“, къщата на дядо ми. Беше доста запусната, но на нас ни харесваше, защото никой не ни закачаше там. Двамата с Том сме родени в Саксби на Ейвън и винаги сме живели тук. За мен на света нямаше друго място. След като старата икономка напусна сър Магнъс имаше нужда от някого, който да се грижи за къщата му, а майка ми вече беше започнала да работи в селото, така че всъщност беше очевиден кандидат.

През първата година или някъде там, всичко беше наред. Жилището на портиера не беше толкова лошо място за живеене, а освен това след „Шепардс Фарм“ ни се струваше, че имаме много повече място. Всички си имахме отделни стаи, което беше приятно — мама и татко бяха в дъното на коридора. Аз се хвалех в училище, че живея на толкова богаташко място, макар че другите деца само ме дразнеха за това.

— Добре ли се разбирахте с брат си?

— Карахме се, както всички момчета. Но освен това бяхме много близки. Непрекъснато се гонехме из цялото имение. Играехме на пирати, на ловци на съкровища, на войници и на шпиони. Том измисляше всички игри. Беше по-малък от мен, но освен това беше и много по-умен. Нощем ми изпращаше кодирани съобщения, като почукваше по стената. Сам си беше измислил кода. Не разбирах нито дума, но слушах как продължава да почуква, дълго след като и двамата трябваше вече да сме заспали.

Той леко се усмихна на спомена и лицето му поне за малко се отпусна.

— Разбрах, че сте имали куче. На име Бела.

Той незабавно се смръщи отново. Фрейзър си спомни за кучешкия нашийник, който бяха намерили в стаята в жилището на портиера, но не разбираше каква връзка може да има това със случая.

— Бела беше кучето на Том — отговори Робърт. — Татко му я подари, горе-долу по времето, когато си тръгнахме от „Шепардс Фарм“.

Той хвърли един поглед на Джой, все едно не беше сигурен дали трябва да продължава.

— Но след като се преместихме… нещата не се развиха добре.

— Какво стана?

— Така и не разбрахме със сигурност, но мога да ви кажа едно, Сър Магнъс не искаше това куче да живее в неговото имение. Това беше съвсем ясно. Казваше, че Бела му гони овцете. Веднага ни каза, че трябва да го махнем, но Том наистина обичаше това куче, така че татко му отказа. И един ден тя просто изчезна. Търсихме я навсякъде, но я нямаше. А след това, около две седмици по-късно, я намерихме в Дингъл Дел.

Той замълча и сведе поглед.

— Някой й беше прерязал гърлото. Том винаги казваше, че е бил Брент. Но ако наистина е бил Брент, той го е направил по нареждане на сър Магнъс.

Настъпи дълго мълчание. Когато Тип заговори отново, гласът му беше тих.

— Налага се да ви попитам и за още една смърт — каза той. — Не се съмнявам, че това ще бъде болезнено за вас. Но нали разбирате, че…

— Говориш за Том, нали?

— Да.

Робърт кимна.

— Когато започна войната, татко отиде да работи по самолетите в Боскъм Даун и често го нямаше по цяла седмица, така че го виждах рядко. Може би, ако беше останал вкъщи, ако ни беше наглеждал по-отблизо, това нямаше да се случи. Поне майка ми винаги казваше така. Тя го обвиняваше за това, че го е нямало.

— Можете ли да ми разкажете какво точно се случи?

— Никога няма да го забравя, господин Тип. Докато съм жив. По онова време си мислех, че аз съм виновен. Много хора казваха така и може би татко също го вярваше. Не ми е казвал нищо за това. След този ден почти не е говорил с мен и сега не съм го виждал от години. И сигурно има право. Том беше с две години по-малък от мен и аз трябваше да го гледам. Но аз го оставих сам — и преди да разбера какво става, вече го вадеха от езерото, а той се беше удавил. Беше само на дванадесет години.

— Ти не си бил виновен за това, Робърт — каза Джой.

Тя го прегърна и силно го притисна към себе си.

— Било е нещастен случай. Ти дори не си бил наблизо…

— Аз го изведох в градината. И аз го оставих сам.

Той вдигна поглед към Тип. Очите му изведнъж бяха блеснали от сълзи.

— Беше през лятото, в един ден като днешния. Тръгнахме на лов за съкровища. Непрекъснато търсехме някакви скъпоценности — сребро и злато — защото знаехме как сър Магнъс е открил цяло съкровище в Дингъл Дел. Заровено съкровище! Всяко момче си мечтаеше за това. Бяхме чели комиксите в „Магнет“ и „Хотспър“ и се опитвахме да направим така, че да се сбъднат наистина. А и сър Магнъс ни окуражаваше. Дори ни поставяше предизвикателства, с които трябваше да се справим. Значи може би и той донякъде е виновен за онова, което се случи. Не знам. Винаги става въпрос кой е виновен, нали? Когато се случи нещо подобно, човек се опитва да намери някакъв начин да си го обясни.

— Том се удави в езерото. До ден днешен не знаем как точно е станало. Беше с всичките си дрехи, така че няма как да е отишъл да плува. Може би е паднал във водата. Може би си е ударил главата. Брент го намери и го извади от езерото. Аз го чух да вика и дотичах през моравата. Помогнах му да го извадим на брега и се опитах да го съживя, както ни бяха показвали в училище. Но нямаше какво да направя. Докато мама дойде, вече беше късно.

— Невил Брент вече е работил там? — попита Чъб. — Самият той сигурно е нямал двадесет години.

— Да. Беше много млад, но вече помагаше на баща си. В действителност той пое работата като градинар, след като татко му почина.

— Сигурно е било голям шок за вас да видите брат си в това състояние — каза Тип.

— Скочих във водата. Хванах го. Крещях, плачех и дори сега не мога да се принудя да погледна онова проклето място. Никога не съм искал да оставаме в къщичката на портиера и ако беше станало така, както исках аз, щях изобщо да се махна от Саксби на Ейвън — и сега, след всичко, което се случи, може би точно така ще стане. Така или иначе, баща ми се прибра същата вечер. Разкрещя се на майка ми. Разкрещя се и на мен. Не се опита да ни помогне. Само ни се ядоса. И една година след това ни остави. Каза, че с този брак е свършено. Така и не го видяхме повече.

— Как реагира майка ви на това, което се случи?

— Остана да работи за сър Магнъс. Това първо. Дори не си помисли да го остави, независимо какво се беше случило — толкова много държеше на него. Минаваше покрай онова езеро всеки ден, на път за работа. Каза ми, че никога не поглежда натам, а обръща глава на другата страна — но не знам как е успявала да го направи.

— Продължаваше ли да се грижи за вас?

— Опитваше се, господин Пит. Сигурно трябва да й го призная, макар че никога не съм й благодарил за това. След като Том умря, нищо не беше лесно. Нещата в училище тръгнаха надолу. Останалите деца понякога бяха толкова жестоки. А и тя се страхуваше за мен. Изобщо не ме пускаше да излизам от къщата! Понякога се чувствах като затворник. Непрекъснато ме наглеждаше. Изпитваше ужас, че и с мен ще се случи нещо и тя ще остане съвсем сама. Мисля, че точно това беше истинската причина да не иска да се оженя за Джой — защото щях да я оставя. Тя ме задушаваше — и точно затова нещата между нас се развиха по този начин. Трябва да си призная истината. В крайна сметка я намразих.

Той надигна халбата си и отпи няколко глътки от бирата си.

— Ти не я мразеше — обади се тихо Джой. — Просто нещата между вас не вървяха както трябва. И двамата живеехте в сянката на онова, което се е случило, и не си давахте сметка колко страдате от това.

— Ти си я заплашил точно преди да умре — отбеляза инспектор Чъб, който вече беше изпил бирата си.

— Не съм, сър. Никога не съм я заплашвал.

— Ще стигнем и дотам, когато му дойде времето — намеси се Тип. — Но в крайна сметка вие сте напуснали имението „Пай Хол“. Разкажете ни първо за времето, през което сте живели в Бристъл.

— Не беше много дълго — отговори Робърт с унил тон. — Сър Магнъс ми беше уредил тази работа. След като татко си тръгна, той се опита да го замести и да помогне, с каквото може. Не беше лош човек — поне не съвсем. Уреди ме като чирак във „Форд“, но там всичко се обърка. Признавам си, че аз бях виновен за всичко. Не бях щастлив в онзи чужд град, където не познавах никого. Пиех повече, отколкото трябва, и се забърках в едно сбиване в кварталната кръчма, „Синия глиган“. За едното нищо…

Той кимна на Чъб.

— Но това е истина. Арестуваха ме за една вечер — и сигурно нямаше да ми се размине с това, ако сър Магнъс отново не се беше намесил, за да ми помогне. Той говори с полицаите и те се съгласиха да ме пуснат, без да ми повдигат обвинение, но за мен това беше краят на работата ми там. Върнах се в Саксби и той ме уреди на това място, на което съм в момента. Винаги съм обичал да се занимавам с коли. Сигурно съм го наследил от татко — макар че не наследих нищо друго от него.

— Защо се скарахте с майка си в седмицата, когато тя намери смъртта си? — попита Тип.

— За нищо и никакво. Тя искаше да поправя една лампа. Това е. Наистина ли си мислите, че съм я убил заради това, господин Пит? Заклевам се, дори не съм я доближавал — а и няма как да съм го направил. Джой ви е казала. Онази вечер бях с нея! Цялата вечер и през цялата нощ. Двамата излязохме заедно от апартамента — значи, ако аз ви лъжа, тя също ви лъже, а защо да го прави?

— Простете ми, но не е сигурно, че това е съвсем вярно — каза Тип.

Той се обърна към Джой Сандърлинг, която като че ли се стегна в очакване на онова, което щеше да последва.

— Когато ме посетихте в Лондон, вие ми казахте, че през цялото време сте били заедно. Но сигурна ли сте, че непрекъснато ви е бил пред очите? Не сте ли взели душ или вана? Не сте ли приготвяли закуската?

Джой се изчерви.

— И двете, господин Тип. Може би е имало десет или петнадесет минути, през които Робърт не ми е бил пред очите…

— А мотопедът ви е бил паркиран пред входа, госпожице Сандърлинг. Макар че разстоянието е твърде голямо, за да се измине пеша, на Робърт нямаше да му трябват повече от две-три минути, за да стигне до имението с него — както вие сама ни казахте. Не е невъзможно да е отишъл дотам с мотопеда, да е убил майка си, която му е причинявала толкова неприятности и е била толкова твърдо против брака ви, а след това да се е върнал — докато вие сте били в кухнята или в банята.

След като беше изказал тази хипотеза, той отново се обърна към Робърт.

— А сър Магнъс? — продължи той. — Можете ли да ми кажете къде сте били в осем и половина вечерта, когато е бил убит той?

Робърт отпусна уморено рамене.

— Не мога да ти кажа нищо полезно по този въпрос. Бях у нас и вечерях сам. Къде да съм бил? Но ако си мислиш, че съм убил сър Магнъс, по-добре да ми кажеш защо. Той не ми е направил нищо лошо.

— Майка ви е намерила смъртта си в имението „Пай Хол“. А той дори не си направи труда да отиде на погребението й!

— Как е възможно да сте толкова жесток? — възкликна Джой. — Измисляте си лъжи от въздуха, само и само за да обвините Робърт! Той нямаше никаква причина да убие когото и да било от двамата. Колкото до мотопеда, не съм го чувала да потегля. А не се съмнявам, че щях да го чуя, дори да съм била в банята.

— Свърши ли? — попита Робърт.

Той се изправи от мястото си, като остави бирата си недопита.

— Нямам повече въпроси — отговори Тип.

— В такъв случай, ако нямаш нищо против, смятам да се прибера у дома.

— Ще дойда с теб — каза Джой.

Чъб хвърли един поглед на Тип, сякаш за да се увери, че наистина не е останало нищо друго, което да иска да попита. Тип му кимна съвсем леко и двамата младежи си тръгнаха заедно.

— Наистина ли мислиш, че може да е убил майка си? — попита го Фрейзър, веднага щом излязоха.

— Мисля, че това е малко вероятно, Джеймс. Нали го чу как говореше за нея току-що… с гняв, раздразнение и може би дори със страх. Но не и с омраза. Освен това не вярвам да е отишъл до имението „Пай Хол“ с мотопеда на годеницата си, макар че това беше интересна идея. Защо ли? Заради цвета на превозното средство. Не си ли спомняш? Насочих вниманието ти към това още първия път, когато ни посети госпожица Сандърлинг. Един мъж, който иска бързо да прекоси селото, за да извърши престъпление, може да реши да вземе назаем мотопед, за да го направи — но не и ако мотопедът е яркорозов на цвят, поне според мен. Така би направил твърде силно впечатление. Дали е имал мотив да убие сър Магнъс Пай? Не е невъзможно — но се налага да си призная, че поне към този момент не го виждам.

— Значи си изгубихме времето — обобщи Чъб.

После погледна към празната си халба, преди да добави:

— Е, в „Кралския герб“ поне сервират сносна бира. Освен това ти нося нещо, хер Тип.

Той протегна ръка и извади дневника на Мери Блекистън. После накратко им разказа как го бяха открили.

— Вътре има по нещо почти за всеки жител на селото — каза той. — Не за пръв път виждам някой да се рови в мръсотията, но тази жена я е събирала с цели кофи!

— Не мислиш ли, че може да е използвала събраната информация, за да изнудва хората? — предположи Фрейзър. — В крайна сметка това би било доста основателна причина някой да реши да я блъсне по стълбите.

— Имаш право — отговори Чъб. — Някои от бележките са доста мъгляви. Тя е внимавала какво точно пише. Но ако хората са били наясно колко много знае за тях, е можела да си създаде доста врагове. Точно както сър Магнъс с Дингъл Дел. Точно това е проблемът в този случай. Има прекалено много заподозрени! Въпросът е дали един и същ човек е убил и двамата?

Полицейският инспектор се изправи от мястото си.

— В някакъв момент ще трябва да ми върнеш дневника, хер Тип — каза той. — Но сега трябва да се прибирам у дома. Госпожа Чъб е сготвила специалното си пиле фрикасе по традиционна френска рецепта, Господ да ми е на помощ. Ще се видим утре, господа.

С тези думи, той си тръгна. Фрейзър и Тип останаха сами.

— Инспекторът е съвършено прав — отбеляза Тип.

— За това, че има прекалено много заподозрени?

— За това, че най-важният въпрос е дали един и същ човек е убил сър Магнъс Пай и неговата икономка. Всичко зависи от отговора на този въпрос. Между двата смъртни случая явно има връзка, но ние продължаваме да не знаем каква точно е тя. А докато не разберем, няма как да осветлим истината. Но може би отговорът вече е в ръцете ми.

Той отвори дневника на първата страница и се усмихна.

— Ето, почеркът вече ми е познат…

— Но как?

Тип не отговори. Беше започнал да чете.

Пета част

Сребро

1

Полицейски инспектор Чъб много харесваше сградата на участъка на Ориндж Гроув в град Бат. Беше съвършен пример за архитектурата от началото на деветнадесети век — солидни и сериозни сгради, но в същото време достатъчно светли и елегантни, така че човек да се чувства добре в тях… поне ако е от правилната страна на закона. Всеки път, когато влизаше в участъка, неволно го обземаше чувството, че работата му наистина има значение, а в края на работния ден светът ще бъде поне малко по-добро място. Кабинетът му беше на първия етаж, с изглед към главния вход. Когато седеше зад бюрото си, можеше да гледа навън през прозореца, който стигаше чак до тавана — и това също го караше да се чувства доволен. В крайна сметка, нали законът гледаше с неговите очи. Беше съвсем подходящо да вижда толкова добре.

Беше накарал Джон Уайтхед да дойде тук, в кабинета му. Решението му беше съзнателно — искаше да го измъкне от черупката на Саксби на Ейвън, която му създаваше измамно усещане за сигурност, и да му напомни къде му е мястото. В този кабинет нямаше да търпи лъжи. Всъщност сега срещу него седяха четирима души: Уайтхед, жена му, Атикус Тип и младият му помощник Фрейзър. Обикновено държеше на бюрото си снимка на госпожа Чъб, но я беше прибрал в едно чекмедже, преди да влязат. Не беше съвсем сигурен защо го беше направил.

— Казваш се Джон Уайтхед, нали така? — започна той.

— Точно така.

Продавачът на антики изглеждаше потиснат и унил. Знаеше какво му се готви. И не се опитваше да го скрие.

— От колко време живееш в Саксби на Ейвън?

— Три години.

— Не сме направили нищо лошо — намеси се Джема Уайтхед.

Беше толкова дребна жена, че столът изглеждаше прекалено голям за нея. Държеше дамската си чанта в скута. Краката й почти не стигаха до пода.

— Вие знаете кой е той и какво е направил. Но всичко това остана зад него. Той си излежа присъдата и го освободиха за добро поведение. Напуснахме Лондон, за да живеем тихо и спокойно — и цялата тази работа със сър Магнъс няма нищо общо с нас.

— Нека аз да преценя това — отговори Чъб.

Дневникът на Мери Блекистън беше на бюрото пред него, и той за момент се изкуши да го отвори. Но нямаше нужда да го прави. Вече знаеше добре онова, което го интересуваше.

— На 9 юли е имало обир в дома на един жител на селото на име Артър Рийв. Господин Рийв е бил съдържател на „Кралския герб“, а сега е пенсионер и живее със съпругата си. Крадецът е счупил прозорец, за да влезе, и господин Рийв с тревога е установил липсата на колекцията си от медали, която е държал в дневната, включително и един рядък гръцки медал от периода на Джордж VI. Цялата му колекция е била на стойност над сто лири, но освен това е имала и голяма емоционална стойност за него, разбира се.

Уайтхед се изправи на стола, но жена му, която седеше до него, беше пребледняла. Явно чуваше всичко това за пръв път.

— Какво ме интересува това? — настоя да узнае той. — Не знам нищо за никакви медали.

— Крадецът се е порязал на прозореца — отговори Чъб.

— А един ден по-късно, на 10 юли, вие сте посетили кабинета на доктор Редуинг — добави Тип. — Ръката ви е била толкова дълбоко порязана, че сте имали нужда от шевове.

Той бегло се усмихна на себе си. В общия преглед на това конкретно престъпление две косвени линии току-що се бяха пресекли.

— Порязах се в кухнята — каза Джони.

Той хвърли поглед на жена си, която не изглеждаше убедена.

— Дори не съм се доближавал до господин Рийв и до неговите медали. Всичко това са лъжи.

— Какво ще ни кажеш за посещението на Мери Блекистън от 11 юли, четири дни преди да намери смъртта си?

— Кой ви каза за това? Следите ли ме?

— Отричаш ли?

— Защо да отричам? Да. Тя влезе в магазина. В магазина влизат много хора. Но не е споменавала нищо за никакви медали.

— В такъв случай може би е разговаряла с вас за парите, които сте платили на Брент — каза Тип.

Говореше тихо и разумно, но в гласа му имаше нещо, което подсказваше, че вече знае всичко и няма никакъв смисъл да се спори с него. В действителност Фрейзър знаеше, че това не отговаря на истината. Градинарят беше направил всичко възможно, за да укрие следите си. Беше им казал, че Уайтхед му е дължал тези пет лири — може би за някаква работа, която беше свършил за него. Предположението на Тип беше изстрел в тъмното. Но въпреки това думите му имаха незабавно въздействие.

— Добре де, добре — призна си Уайтхед. — Тя наистина дойде в магазина, за да си пъха носа навсякъде и да ме разпитва — точно като вас. Какво искате да кажете? Да не би да съм я бутнал по стълбите, за да я накарам да си мълчи?

— Джони! — възкликна отчаяно Джема Уайтхед.

— Всичко е наред, любов моя — каза той, като протегна ръка да я успокои, но тя се отдръпна. — Не съм направил нищо лошо. Брент дойде в магазина няколко дни след погребението на Мери. Носеше нещо, което искаше да ми продаде. Беше сребърна катарама, от римско време — хубава малка вещ. Според мен беше някъде от четвърти век преди Христа. Искаше двадесет кинта за него. Аз му дадох пет.

— Кога се случи това?

— Не си спомням точно. Не, в понеделник! Беше в седмицата след погребението.

— Каза ли Брент откъде я има? — попита Чъб.

— Не.

— А ти попита ли го?

— Защо да го питам?

— Сигурно си бил наясно, че едва преди няколко дни в имението „Пай Хол“ е имало обир. От дома на сър Магнъс са откраднати антични сребърни накити и монети. В същия ден, когато е било погребението на госпожа Блекистън.

— Чух за това, наистина. Да.

— И не събра две и две?

Уайтхед си пое дъх, преди да отговори:

— В магазина идват много хора. Купувам от тях много неща. Купих от госпожа Рийв един комплект чаши за кафе от устърски порцелан, а от семейство Финч — един голям часовник с месингови орнаменти. И това беше само миналата седмица. Мислите ли, че съм ги питал откъде ги имат? Ако започна да се отнасям с всички жители на Саксби като с престъпници, след една седмица ще остана без работа.

Чъб също си пое дъх.

— Но ти си престъпник, Уайтхед. Лежал си три години в затвора, защото си пласирал откраднати вещи.

— Ти ми обеща! — промърмори Джема. — Обеща ми, че няма да се захващаш повече с това.

— Не се бъркай, любов моя. Те просто се опитват да ме изкарат от кожата ми.

Уайтхед мрачно се обърна към Чъб:

— Не си прав, господин Чъб. Да. Аз наистина купих една сребърна катарама от Брент. И да, наистина знаех, че в имението „Пай Хол“ е имало обир. Но дали съм събрал две и две? Не. Не съм. Може да ме сметнеш за глупак, ако искаш, но глупостта не е престъпление — пък и откъде да знам, че тази катарама не се е предавала в семейството му от години насам? Ако искаш да кажеш, че е била открадната от сър Магнъс, трябва да се обърнеш към Брент по този въпрос, вместо към мен.

— Къде е тази катарама в момента?

— Продадох я на един приятел в Лондон.

— Предполагам, за доста повече от пет лири?

— Това си е моя работа, господин Чъб. Все пак се издържам с тази работа.

Атикус Тип ги слушаше мълчаливо. Но сега оправи очилата си и тихо отбеляза:

— Госпожа Блекистън ви е посетила, преди да оберат имението „Пай Хол“. Интересувала се е от откраднатите медали. Заплаши ли ви с нещо?

— Тя беше любопитна като сврака — и непрекъснато разпитваше за неща, които не й влизаха в работата.

— Купихте ли нещо друго от Брент?

— Не. Той нямаше нищо друго. Ако искате да намерите остатъка от съкровището на сър Магнъс, може би трябва да претърсите у тях, вместо да си губите времето с мен.

Тип и Чъб се спогледаха. От този разпит явно нямаше да научат нищо повече. Въпреки това полицейският инспектор беше твърдо решен последната дума по въпроса да бъде негова.

— Откакто си пристигнал в Саксби на Ейвън, там е имало многобройни случаи на дребни кражби — каза той. — Разбити прозорци, изчезнали антики и накити. Мога да ти обещая, че ще разгледаме подробно всеки един от тези случаи. Освен това искам да видя документи за всичко, което си купил и продал през последните три години.

— Аз не записвам всичко.

— Това няма да се хареса на данъчните служби. Надявам се, че нямаш планове да пътуваш някъде през следващите няколко седмици, Уайтхед. Пак ще те потърсим.

Антикварният търговец и жена му се изправиха и излязоха от кабинета, като не пожелаха да ги изпратят. Озоваха се на стълбищната площадка, от която надолу водеше голямо стълбище. Продължиха надолу, без да си говорят, но в момента, в който излязоха навън, Джема избухна:

— О, Джони! Как можа да ме излъжеш така?

— Не съм те излъгал — отговори нещастно Джони.

— След всичко, което сме си говорили. След всичките ни планове! — продължи тя, сякаш не го беше чула. — С кого се видя, докато беше в Лондон? И тази сребърна катарама — на кого я продаде?

— Нали вече ти казах?

— Значи на Дерек и Колин. Каза ли им за Мери? Каза ли им, че те е надушила?

— Какво искаш да кажеш?

— Много добре знаеш какво искам да кажа. Едно време, когато още беше в бандата, винаги ставаше така — всеки път, когато някой прекалеше, с него се случваше нещо. Ние никога не говорехме за това и аз знам, че не си участвал лично в тези работа, но и двамата знаем за какво говоря. Хората изчезваха и никой повече не чуваше за тях.

— Какво? Да не мислиш, че съм поръчал да убият Мери Блекистън, за да се отърва от нея?

— Ти ми кажи — направи ли го или не?

Джони Уайтхед не отговори. Двамата мълчаливо продължиха към колата си.

2

Обискът на дома на Брент не беше извадил наяве нищо, което да е свързано с убийството или с откраднатото съкровище.

Брент живееше сам, в най-обикновена къща с две стаи на първия етаж и две спални на втория, същата като всички останали къщи на Дафни Роуд. Имаше обща веранда със съседа си, като входните им врати бяха разположени под ъгъл една спрямо друга. Погледната отвън, постройката имаше някакво кукленско очарование. Беше със сламен покрив, а глицинията и цветните лехи бяха старателно поддържани. Но отвътре къщата разказваше съвсем друга история. Във всичко се долавяше усещане за запуснатост — от мръсните съдове в умивалника до неоправеното легло и дрехите, разхвърляни нехайно по пода. Във въздуха се носеше упорита миризма, с която Чъб се беше сблъсквал много пъти през живота си, и винаги сбръчкваше нос, когато я долови. Миризмата на мъж, който живее сам.

В къщата не се виждаше нищо ново и луксозно, всичко изглеждаше старо и поскърпено — години след като дори самият израз беше излязъл от употреба. Чиниите бяха нащърбени, а столовете — стегнати с тел. Брент беше наследил къщата от родителите си и не беше правил никакви подобрения. Дори продължаваше да спи на същото единично легло, със същата завивка, които сигурно беше използвал като момче. По пода в спалнята му бяха разпръснати и комикси. И списания за бойскаути. Сякаш Брент така и не беше пораснал напълно — и ако наистина беше откраднал цялото римско сребърно съкровище на сър Магнъс, очевидно все още не го беше продал. В банковата му сметка имаше само сто лири. В къщата не беше скрито нищо: нито под дъските на пода, нито на тавана, нито дори в комина. Полицията старателно беше претърсила всичко.

— Не съм го взел. Не съм виновен. Не съм аз.

Бяха докарали Брент у дома от имението „Пай Хол“ с полицейска кола и той седеше с потресена физиономия, обграден от служители на реда, които бяха нахлули в окаяното убежище, каквото беше домът му. Сред тях бяха и Атикус Тип и Джеймс Фрейзър.

— Тогава откъде се сдоби с онази сребърна катарама, която си продал на Джон Уайтхед?

— Намерих я! — каза Брент.

Той забеляза недоверчивия поглед на полицейския инспектор и побърза да продължи:

— Това е самата истина. На следващия ден след погребението. В неделя. През почивните дни по правило не работя. Но сър Магнъс и лейди Пай току-що се бяха прибрали от почивката си, затова си помислих, че може да имат нужда от мен. Така че отидох до имението, за да покажа добра воля. И бях в градината, когато видях това нещо — лъщеше в тревата. Нямах представа какво е, но изглеждаше странно и на него имаше фигура на мъж — чисто гол.

Той се усмихна за кратко, все едно беше казал някой мръсен виц.

— Прибрах го в джоба си, а в понеделник го занесох в магазина на господин Уайтхед и той ми даде петарка за него. Два пъти повече, отколкото очаквах.

„Да. И два пъти по-малко, отколкото струва“, помисли си Чъб.

— На същия ден в имението „Пай Хол“ са повикали полиция — каза той. — Сър Магнъс е докладвал за обир. Какво можеш да ни кажеш за това?

— Аз си тръгнах преди обяд. Не съм видял никаква полиция.

— Но сигурно си чул за обира.

— Чух. Но вече беше късно. Вече бях продал онова нещо на господин Уайтхед, а може би и той вече го беше продал на някого. Погледнах на витрината, но не го видях.

Брент сви рамене, преди да добави:

— Нищо лошо не съм направил.

Това си оставаше под въпрос. Но дори Чъб щеше да бъде принуден да признае, че ако Брент беше извършил престъпление, то беше съвсем дребно. Ако, разбира се, казваше истината.

— Къде намери катарамата? — попита го той.

— Беше в тревата. Пред къщата.

Чъб хвърли един поглед на Тип, като че ли търсеше напътствие.

— Според мен ще бъде любопитно да видим точно къде — каза Тип.

Чъб се съгласи и четиримата потеглиха заедно с колата, а Брент се оплакваше през цялото време, докато го откарваха обратно в имението „Пай Хол“. Отново минаха покрай къщата на портиера и двата каменни грифона, които изглеждаха така, все едно си шепнеха помежду си, и Фрейзър за кратко си спомни за играта, която бяха играли нощем двете момчета, Робърт и Том Блекистън — онези кодови думи, които си бяха предавали с почукване по стената между леглата си. Внезапно му хрумна, че тази игра можеше да има и друго значение, за което досега не се беше сетил, но преди да успее да каже на Тип за това, вече бяха пристигнали. Брент им каза да спрат и те отбиха до средата на алеята, срещу езерото.

— Беше ето там! — каза той, като ги поведе през моравата.

Езерото се простираше пред тях с гладката си тъмна вода, а зад него се издигаше горичката. Може би заради историята, която им беше разказал Робърт по-рано, сега им се стори, че в него несъмнено имаше нещо зловещо. Колкото по-ярко светеше слънцето, толкова по-черна изглеждаше водата. Те спряха на петнадесет-двадесет стъпки от брега, а Брент посочи с пръст в тревата, когато си спомни точното място:

— Ето тук.

— И просто си лежеше в тревата, така ли? — попита го недоверчиво Чъб.

— Слънцето блестеше по нея. Затова я забелязах.

Чъб се замисли за възможното обяснение.

— Е, ако някой е носил цял куп такива неща и е тичал, за да се измъкне по-бързо, сигурно може да е изпуснал едно от тях, без да забележи.

— Не е невъзможно — съгласи се Тип.

Той вече се оглеждаше, за да се ориентира. Обърна поглед назад — към алеята, жилището на портиера и входната врата на къщата.

— И все пак е странно, инспекторе. Защо крадецът е дошъл насам? Нали е проникнал в къщата през задната врата…?

— Точно така.

— А след това, за да стигне до портала, това би станало много по-бързо, ако е продължил по предната част на алеята.

— Освен ако не е отивал към Дингъл Дел…

Инспекторът вдигна очи към гъстите дървета от другата страна на езерото. Домът на викария беше някъде зад тях.

— Ако е избягал през гората, никой не би го видял.

— Така е — съгласи се Тип. — И все пак, инспекторе. Представи си, че си крадец. Носиш със себе си голям брой сребърни накити и монети. Дали наистина ще решиш да минеш през гъста гора посред нощ?

Очите му се спряха на черната водна повърхност.

— Това езеро крие много тайни — каза той. — Вярвам, че има още какво да ни разкаже, и се питам дали ще бъде възможно да организираш оглед на езерото с участието на полицейски водолази. Имам едно подозрение, една идея…

Той поклати глава, сякаш искаше да се отърси от тази мисъл.

— Водолази? — каза Чъб невярващо. — Това ще излезе скъпичко. Какво точно се надяваш да откриеш?

— Истинската причина защо в имението „Пай Хол“ е имало обир вечерта на същия ден, в който е било погребението на Мери Блекистън.

Чъб кимна.

— Ще се погрижа.

— Искате ли нещо друго от мен? — попита Брент.

— Ще ви задържа само още няколко минути, господин Брент. Бих искал да ни покажете вратата, която е била разбита по време на обира.

— Разбира се, сър — каза Брент с облекчение, че разследването вече не е насочено срещу него. — Можем да минем напряко, през градината с розите.

— Има и още един въпрос, който бих искал да ви задам — каза Тип.

Докато крачеха към къщата, Фрейзър забеляза, че детективът се подпираше тежко на бастуна си.

— Доколкото разбрах, сър Магнъс ви е съобщил, че вече няма да се нуждае от вашите услуги.

Брент се стресна, сякаш го беше ужилила пчела.

— Кой ви каза за това?

— Истина ли е?

— Да — отвърна градинарят, като се намръщи.

Сякаш цялото му тяло се преви напред, а къдравата коса падна върху челото му.

— Защо не ми казахте за това, когато се срещнахме предишния път?

— Не сте питали.

Тип кимна. Човекът имаше право.

— Защо е поискал да напуснете?

— Не знам. Но той винаги ми се караше за нещо. Госпожа Блекистън непрекъснато се оплакваше от мен. Ах, тези двамата! Бяха като… като Боб и Глейдис Гроув.

— От един телевизионен сериал — обади се Фрейзър, който беше чул разговора им. — „Семейство Гроув“.

Това беше точно от онези неща, които Фрейзър знаеше, а Тип — не.

— Кога ви каза това?

— В деня, когато умря.

С други думи, точно преди смъртта си.

— Сигурно ви е обяснил защо.

— Нищо не ми обясни. Съвсем нищичко. Аз работя тук, откакто бях малко момче. А преди мен идваше баща ми. А той просто ми каза, че всичко е свършило.

Бяха стигнали до градината с розовите храсти. Градината беше обградена от стена с вход, оформен от подрязани тъмнозелени храсти. От другата му страна имаше пътека, застлана с камъни с неправилна форма, статуя на херувимче, многобройни розови храсти и една пейка.

А на пейката седяха Франсес Пай и Джак Дартфорд и се държаха за ръце, унесени в страстна целувка.

3

В интерес на истината, никой не остана особено изненадан. За Тип — и дори за Фрейзър — беше очевидно, че лейди Пай и нейният бивш тенис-партньор имат връзка. Какво друго можеше да са правили в Лондон в деня на убийството? Чъб също беше подозирал за това, и дори заловените на местопрестъплението изглеждаха съвсем леко стреснати, че са ги хванали в крачка. Рано или късно все щеше да се случи, така че защо не сега? Двамата останаха на пейката, седнали на известно разстояние помежду си, а тримата мъже застанаха срещу тях. Брент беше освободен и се отдалечи, подсмихвайки се под мустак.

— Мисля, че ни дължите обяснение за поведението си, лейди Пай — каза Чъб.

— Всъщност няма какво толкова да обяснявам — отговори хладнокръвно тя. — Двамата с Джак се срещаме от почти две години. Онзи ден в Лондон… през цялото време бях с него. Но не сме ходили по магазините, нито по галериите. След обяда си взехме стая в хотел „Дорчестър“. Джак остана с мен някъде до пет и половина. Аз си тръгнах в седем. Ако не ми вярвате, можете да попитате в хотела.

— Вие ме излъгахте, лейди Пай.

— Не биваше да го правя, господин полицейски инспектор, и съжалявам за това. Но в действителност това няма почти никакво значение, нали? Всичко останало, което ви казах, е истина. Прибрах се с влака. Пристигнах в осем и половина. Видях зелената кола. Това е важното.

— Съпругът ви е мъртъв. Вие сте го мамили. Според мен това също е важно, лейди Пай.

— Не беше така — намеси се Джак Дартфорд. — Тя не го е мамила. Поне аз не го разбирах по този начин. Вие не знаете какъв човек беше Магнъс. Беше истински звяр. Беше отвратително — как се отнасяше с нея, как избухваше без причина като малко дете. А тя се отказа от кариерата си заради него!

— Каква кариера? — попита Тип.

— В театъра! Франсес беше блестяща актриса. Гледах я на сцената, много преди да се запозная с нея.

— Стига толкова, Джак — обади се Франсес.

— Така ли се запознахте със съпруга си? — попита Чъб. — В театъра?

— Той изпрати цветя в гримьорната ми. Беше ме гледал в ролята на лейди Макбет.

Дори Чъб знаеше за какво става дума в тази пиеса: за една властна жена, убедила един мъж да извърши убийство.

— Били ли сте някога щастливи заедно? — попита той.

Тя поклати глава, преди да отговори:

— Много бързо разбрах, че съм направила грешка, но тогава бях по-млада и предполагам, че от гордост не исках да си го призная. Проблемът с Магнъс беше в това, че не му беше достатъчно да се ожени за мен. Освен това трябваше и да ме притежава. И много бързо ми го показа съвсем ясно. Все едно че бях част от някаква колекция: къщата, имението, езерото, гората — и жената. Беше много старомоден в схващанията си за света.

— Проявявал ли е насилие срещу вас?

— Никога не ме е удрял, но насилието може да приеме много различни форми. Викаше. Понякога се държеше заплашително. И избухваше по начин, от който често ме беше страх.

— Разкажи им за меча! — настоя Дартфорд.

— О, Джак!

— Какво стана с меча, лейди Пай? — попита Чъб.

— Беше броени дни, преди да отида до Лондон да се видя с Джак. Трябва да разберете, че под всичко това у Магнъс се криеше едно голямо разглезено дете. Мен ако питате, цялата история с Дингъл Дел не беше толкова за да спечели пари, а за да ядоса хората. Беше избухлив, като малко момче. И ставаше особено неприятен, когато не получаваше точно онова, което поиска.

Тя въздъхна, преди да продължи:

— Той подозираше, че се срещам с някого — с всички тези пътувания до Лондон. А и двамата вече спяхме отделно, разбира се. Той не ме искаше вече — не и по начина, по който един мъж иска жена си — но гордостта му страдаше от това, че е възможно наистина да съм си намерила друг.

— Онази сутрин се скарахме. Дори не си спомням за какво точно. Но той започна да ми крещи — че съм била негова, че никога нямало да ме пусне. Аз вече бях чувала всичко това. Но този път той се държа по-налудничаво от всякога. Сигурно сте забелязали, че от голямото преддверие липсва една картина. Беше мой портрет, който беше поръчал като подарък за четиридесетия ми рожден ден. Художникът всъщност е Артър Редуинг.

Тя се обърна към Тип:

— Запознахте ли се вече с него?

— Той е съпругът на лекарката, нали?

— Да.

— Видях една друга негова творба, но все още не сме се запознали.

— Е, според мен той е много талантлив. И онзи портрет, който ми направи, много ми харесваше. Беше успял да улови един миг на истинско щастие — в градината, до езерото — а тези мигове бяха твърде редки, мога да ви уверя в това. Онази година лятото беше великолепно. Позирах на Артър четири или пет пъти, за да нарисува портрета, и въпреки че Магнъс почти не му плати за работата — нещо типично за неговата стиснатост, — според мен картината беше прекрасна. Знаете ли, ние дори обсъждахме дали да я предложим за участие в лятната изложба в Кралската академия. Но Магнъс не беше съгласен. Така щеше да му се наложи да ме сподели с други хора! Затова картината си остана на стената в голямото преддверие.

— А след това онази сутрин се скарахме. Признавам си, че когато поискам, мога да бъда много гадна, и този път определено не му спестих някои истини. Магнъс почервеня ужасно, като че ли всеки момент щеше да се пръсне. Винаги е имал проблеми с кръвното налягане. Пиеше прекалено много и лесно се докарваше до тези състояния на апоплектичен гняв. Казах му, че отивам в Лондон. Той отказа да ми даде разрешение да го направя. Аз му се изсмях и му казах, че нямам нужда от разрешение — нито от него, нито от някой друг. И той изведнъж скочи, отиде до онази глупава рицарска броня и с боен вик измъкна този меч…

— Същият меч, с който по-късно е бил убит?

— Да, господин Тип. Приближи се до мен, като го влачеше по пода след себе си, и за миг си помислих, че ще ме нападне с него. Но вместо това, той внезапно се обърна срещу картината и започна да я мушка с меча, отново и отново, пред очите ми. Знаеше, че ще ме заболи да я загубя. И в същото време ми показваше, че съм негова собственост и може да направи същото и с мен, когато си поиска.

— Какво стана след това, лейди Пай?

— Аз просто продължих да се смея в лицето му. „Това ли е най-доброто, което можеш да направиш?“ Спомням си, че му извиках точно тези думи. След това се качих в стаята си и затръшнах вратата.

— А картината?

— Беше ми мъчно за нея. Картината не можеше да се поправи. Или това би излязло прекалено скъпо. Магнъс я даде на Брент, за да я изгори.

Тя замълча.

— Радвам се, че е мъртъв — промърмори изведнъж Джак Дартфорд. — Беше истински кучи син. Никога не се държеше добре с другите хора, а живота на Франсес беше превърнал в същински ад. Аз сам щях да го убия, ако имах достатъчно кураж за това. Но вече го няма, така че можем да започнем живота си наново.

Той протегна ръка към нейната.

— Вече няма да се крием. Няма да лъжем. Най-сетне ще можем да живеем живота, който заслужаваме.

Тип кимна на Чъб, тримата излязоха от градината с розите и поеха обратно през моравата. От Брент нямаше и следа. Джак Дартфорд и лейди Пай бяха останали там, където ги бяха намерили.

— Питам се къде е бил той в нощта на убийството — каза Фрейзър.

— За господин Дартфорд ли говориш?

— Никой друг освен него не може да потвърди, че е бил в Лондон. Той си е тръгнал от хотела в пет и половина. Така е имал предостатъчно време да се качи на влака преди лейди Пай. Просто ми хрумна…

— Смяташ ли, че е способен да извърши убийство?

— Смятам, че е опортюнист. От пръв поглед му личи. Попаднал е на привлекателна жена със съпруг, който я е тормозел — и освен това си мисля, че когато един човек отсича главата на друг, трябва да има по-сериозна причина за това от спасяването на някаква местна горичка. А точно тези двамата са имали най-сериозната причина от всички замесени.

— В това, което казваш, има нещо вярно — съгласи се Тип.

Колата им беше паркирана на известно разстояние от къщата и те бавно продължиха към нея. Чъб също беше забелязал, че Тип се облягаше повече от обикновено на бастуна си. Преди беше смятал, че детективът го носи само като аксесоар. Но днес явно имаше истинска нужда от него.

— Пропуснах да ти кажа нещо, Тип — сети се той.

Двамата за пръв път оставаха насаме след разпита на Робърт Блекистън, проведен предната вечер.

— Интересува ме всичко, което имаш да ми кажеш, инспекторе.

— Нали си спомняш онова парче хартия, което намерихме в камината в кабинета на сър Магнъс? Според теб беше вероятно по него да е останал пръстов отпечатък.

— Спомням си го много добре.

— Наистина имаше част от пръстов отпечатък. Лошата новина е, че не беше достатъчен, за да ни свърши работа. Определено не можем да открием на кого принадлежи, а дори да можехме, сигурно нямаше да съвпадне с пръстовите отпечатъци на нито един от нашите заподозрени.

— Жалко.

— Но все пак открихме нещо. Оказа се, че самата хартия е била изцапана с кръв. От същата кръвна група, от която е кръвта на сър Магнъс — въпреки че не можем да бъдем стопроцентово сигурни, че е неговата.

— Това е голямо откритие.

— Това е голямо главоболие, мен ако питаш. Как да сглобим всичко, с което разполагаме? Имаме плик, надписан на ръка, и смъртна заплаха, напечатана на пишеща машина. Това парче хартия очевидно не е част нито от едното, нито от другото, и няма как да разберем откога е в камината. Кръвта по него може би подсказва, че е хвърлено в огъня след убийството.

— Но откъде се е взело изобщо?

— Точно това е въпросът. Както и да е — накъде да продължим сега?

— Надявах се ти да ми кажеш, инспекторе.

— В интерес на истината, тъкмо се канех да направя едно предложение. Снощи, преди да си тръгна от работа, проведох един много интересен разговор по телефона с доктор Редуинг. Разбрахте ли, че баща й току-що е починал? От естествена смърт — приятно разнообразие, като се има предвид всичко останало, което се случи наскоро. Е, явно преди това е успял да й разкаже нещо важно — и аз си мисля, че наистина се налага да поговорим с Клариса Пай.

4

Клариса Пай влезе в дневната, носейки поднос с три чаши чай и бисквити, прилежно подредени в чиния, сякаш симетрията щеше да подобри вкуса им. Стаята изглеждаше ужасно малка, когато в нея имаше толкова много хора. Атикус Тип и неговият помощник седяха един до друг на канапето с тапицерия от изкуствена кожа, така че коленете им почти се докосваха. Полицейският инспектор от Бат с широкото лице беше заел фотьойла срещу тях. Тя усещаше как стените ги притискат. Но откакто беше научила новината от доктор Редуинг, къщата сякаш не беше същата. Това не беше нейната къща. Това не беше нейният живот. Все едно че я бяха разменили с някой друг — като в някой от онези романи от викторианската епоха, които винаги беше обичала да чете.

— Предполагам, че решението на доктор Редуинг да ви каже какво е научила от баща си, е разбираемо — започна тя, като говореше малко троснато. — Но все пак щеше да бъде по-възпитано първо да ме уведоми, че възнамерява да го направи.

— Не се съмнявам, че го е направила, за добро, госпожице Пай — каза Чъб.

— Е, така или иначе полицията сигурно трябваше да разбере за това. Все пак, каквото и да си мислите за доктор Ренард, той е извършил престъпление.

Тя остави подноса на масичката между тях.

— Попълнил е фалшифицирано рождено свидетелство. И двамата сме се родили в неговите ръце, но аз съм била първа. Наистина трябва да го осъдят за това.

— Той вече се намира на място, където законът не може да го достигне.

— Човешкият закон със сигурност.

— Не сте имали достатъчно време, за да свикнете с тази мисъл — отбеляза меко Тип.

— Да. Разбрах едва вчера.

— Предполагам, че това е било истински шок за вас.

— Шок? Не съм сигурна, че бих използвала точно тази дума, господин Тип. Усещам го по-скоро като земетресение. Много добре си спомням Едгар Ренард. В селото много го обичаха и той често идваше в къщата, където отраснахме двамата с Магнъс. Никога не съм оставала с впечатлението, че е зъл човек, но онова, което е сторил, наистина е чудовищно. Неговата лъжа е отнела целия ми живот. А Магнъс! Питам се дали е знаел за това? Той винаги се е смятал за нещо повече от мен, държеше се така, като че ли знае за някаква страхотна шега, която само аз не схващам. Той ме изхвърли от собствения ми дом, разбирате ли? Наложи се да се издържам сама, първо в Лондон, а след това и в Америка. А през цялото време не е имало нужда да го правя.

Тя въздъхна, преди да добави:

— Чувствам се толкова измамена.

— Какво ще правите сега?

— Ще си върна това, което ми принадлежи. Защо не? Аз имам правото да го притежавам.

Инспектор Чъб се размърда от неудобство.

— Това може би няма да бъде толкова лесно, колкото си мислите, госпожице Пай — каза той. — Доколкото разбрах, доктор Редуинг е била сама в стаята, когато нейният баща й е казал какво е направил. На разговора им не са присъствали други свидетели. Предполагам, че има някаква вероятност да откриете нещо в книжата му. Може би някъде е записал нещо за това. Но засега не разполагате с нищо друго освен с думата си.

— Може да е казал и на някой друг.

— Почти сигурно е казал на сър Магнъс — намеси се Тип.

После се обърна към полицейския инспектор:

— Нали си спомняш бележника, който намерихме на писалището му в деня, след като беше убит? „Аштън X. (Св) Момиче.“ Сега всичко е ясно. Обаждането по телефона е било от дома за възрастни хора „Аштън Хаус“. Едгар Ренард е разбрал, че ще умре, и се е обадил на сър Магнъс от чувство за вина, за да му обясни, че когато е станал свидетел на раждането на близнаците, първородното дете в действителност е било момиче. В бележника имаше и няколко яростно надраскани линии. Сър Магнъс явно е реагирал емоционално на новината.

— Е, това обяснява и нещо друго — каза Клариса и този път в гласа й се долавяше истински гняв. — В самия ден на смъртта си той беше тук — седеше точно там, където седите вие сега! И ми предложи работа в имението „Пай Хол“! Искаше да се преместя в жилището на портиера и да поема задълженията на Мери Блекистън. Представяте ли си? Може би се е страхувал, че истината ще излезе наяве. А може би всъщност е искал да ме затвори там. Ако се бях преместила да живея в имението, може би аз щях да свърша с отсечена глава.

Пожелавам ви късмет, госпожице Пай — каза Чъб. — Стореното несъмнено представлява голяма несправедливост и ако успеете да откриете други свидетели, това ще помогне на каузата ви. Но бих искал да ви дам един съвет, ако това не ви обижда. Може би ще се чувствате по-добре, ако просто приемете нещата такива, каквито са. Къщата ви е прилична. В селото ви познават и ви уважават. Това не е моя работа, но понякога човек може да прекара толкова много време в преследване на нещо, че да изгуби всичко останало, докато се занимава с това.

Клариса Пай го погледна озадачено.

— Благодаря ви за съвета, инспектор Чъб. Но аз предполагах, че причината за това посещение е желанието ви да ми окажете съдействие. Доктор Ренард е извършил престъпление и думата на дъщеря му е единственото доказателство, че не му е било платено за това. Във всеки случай това със сигурност е нещо, което би трябвало да разследвате.

— Налага се да бъда честен с вас. Това не ми беше хрумвало досега.

Чъб изведнъж беше обзет от видимо неудобство и се обърна към Тип, сякаш искаше да го помоли за помощ.

— Да не забравяме, че в това село имаше два смъртни случая, за които все още няма обяснение, госпожице Пай — каза Тип. — Разбирам желанието ви полицията да разследва събитията от времето на вашето раждане, но в действителност ние сме дошли тук по друг въпрос. Не бих искал да ви притеснявам допълнително в този момент, който явно е труден за вас, но се боя, че трябва да ви задам един въпрос във връзка с двата смъртни случая — на сър Магнъс и на Мери Блекистън. Става дума за една стъкленица с течност, която съвсем наскоро е изчезнала от кабинета на доктор Редуинг. Стъкленицата е съдържала отрова на име физостигмин. Случайно да знаете нещо за това?

По лицето на Клариса Пай се изписа цяла поредица от емоции, всяка от които беше изразена толкова отчетливо, че можеха да ги окачат една до друга, като серия от портрети. Първоначално беше шокирана. Въпросът беше толкова неочакван — откъде изобщо знаеха за това? След това имаше страх. Дали щеше да има последствия? Последва възмущение, вероятно престорено. Беше възмутена, че я подозират в подобно нещо! И накрая — всичко това за части от секундата — примирение. Вече се бяха случили толкова много други неща. Нямаше никакъв смисъл да отрича.

— Да. Аз я взех — каза тя.

— Защо?

— Как разбрахте, че съм била аз? Ако нямате нищо против да попитам, разбира се.

— Мери Блекистън ви е видяла да излизате от лекарския кабинет.

Клариса кимна.

— Да. Забелязах, че ме наблюдава. Мери имаше необикновената способност да се озовава на неподходящо място в неподходящ момент. Не знам как го постигаше.

Тя замълча за малко, преди да попита:

— Кой друг знае за това?

— Тя си е водила дневник, който понастоящем е у полицейски инспектор Чъб. Доколкото знаем, не е казвала на никой друг.

Така беше по-лесно.

— Взех я импулсивно — каза тя. — Случайно се озовах сама в кабинета и видях физостигмина на лавицата. Знаех какво точно представлява. Преди да замина за Америка, преминах известно медицинско обучение.

— За какво ви беше?

— Срам ме е да ви отговоря, господин Тип. Давам си сметка, че не биваше да го правя, и може би не съм била съвсем на себе си. Но в светлината на онова, за което разговаряхме току-що, точно вие би трябвало да разберете, че в моя живот почти нищо не се разви така, както исках. И не става дума само за Магнъс и къщата. Така и не се омъжих. Така и не се влюбих истински, дори когато бях млада. О, да — имам в живота си църквата и селото, но понякога се поглеждам в огледалото и се питам: какъв е смисълът? Какво правя тук? Защо изобщо да продължавам?

— Библията е пределно ясна по въпроса за самоубийството. В морално отношение то е равносилно на убийство. Господ дава живота. „Господ дава, и Господ отнема.“ Пише го в книгата на Нов. Ние нямаме право да се намесваме в това.

Тя замълча за малко и погледът й внезапно стана суров.

— Но е имало моменти, когато съм се чувствала потънала в сенките, когато съм поглеждала в долината на смъртта и ми се е искало… искало ми се е да вляза в нея. Как си мислите, че се чувствах, когато гледах Магнъс и Франсес, и Фреди? Преди и аз живеех в тази къща! Цялото това богатство, всички тези удобства бяха и мои! Дори да забравим за миг, че всичко това в действителност ми е било отнето с измама, аз никога не биваше да се връщам в Саксби на Ейвън! Беше истинска лудост от моя страна да се унижавам така, връщайки се да живея близо до господарската маса. Така че отговорът е „да“. Мислех да се самоубия. Взех физостигмина, защото знаех, че ще свърши тази работа бързо и безболезнено.

— Къде е лекарството сега?

— Горе. В банята.

— Боя се, че се налага да ви помоля да ми го дадете.

— Е, вече със сигурност нямам нужда от него, господин Тип — каза тя леко, почти небрежно, едва ли не със светнали очи. — Какво ще правите сега? Ще ме арестувате ли за кражба?

— Няма нужда да го правим, госпожице Пай — отговори Чъб. — Просто ще се погрижим да го върнем на доктор Редуинг.

Няколко минути по-късно те си тръгнаха, а Клариса Пай затвори входната врата след тях, доволна, че са я оставили сама. Остана съвсем неподвижна, само гърдите й се надигаха и отпускаха, и се замисли за всичко, което си бяха казали току-що. Въпросът за отровата нямаше никакво значение. Това вече не беше важно. Но беше странно, че са дошли заради подобна дребна кражба, когато от самата нея беше откраднато много повече. Дали щеше да успее да докаже, че имението „Пай Хол“ беше по право нейна собственост? Ами ако полицейският инспектор казваше истината? Тя не разполагаше с нищо друго, освен с думите на един болен, умиращ човек, изречени в стая без никакви други свидетели, и без никакво доказателство, че изобщо е бил на себе си, когато ги е произнесъл. Изходът на делото щеше да зависи от дванадесет минути, които бяха изтекли преди повече от петдесет години.

Откъде изобщо можеше да започне?

И дали наистина искаше да го прави?

Беше необяснимо усещане, но Клариса изведнъж се почувства така, сякаш от раменете й беше паднала някаква тежест. Фактът, че Тип беше взел отровата със себе си, със сигурност имаше нещо общо с това. Присъствието на физостигмина беше измъчвало съвестта й по много различни причини, и тя си даваше сметка, че от самото начало беше съжалявала, задето го бе взела. Но имаше и нещо друго. Тя си спомни какво й беше казал Чъб. „Може би ще се чувствате по-добре, ако просто приемете нещата такива, каквито са. Къщата ви е прилична. В селото ви познават и ви уважават.“

Наистина я уважаваха. Това беше съвсем вярно. Все още беше популярна сред учениците в местното училище. И винаги печелеше най-много от всички участници в градинската разпродажба на празника на селото. Всички харесваха цветните аранжировки, които правеше за неделната служба: нещо повече, Робин Осбърн често беше казвал, че не знае как би се справял без нея. Може би сега, когато вече знаеше истината, имението „Пай Хол“ вече не притежаваше силата да я плаши? Беше нейно. И открай време е било така. В крайна сметка, Магнъс не беше виновен за това, че й го беше отнел. И съдбата не беше виновна. Виновен беше собственият й баща — човек, за когото винаги си беше спомняла с топли чувства, но сега се оказваше, че е бил истинско праисторическо чудовище! Наистина ли искаше да се бори с него и да го върне в живота си, след като беше заровен под земята толкова отдавна?

Не.

Тя щеше да се издигне над всичко това. Може би дори щеше да посети Франсес и Фреди в имението „Пай Хол“, и този път тя щеше да бъде онази, която щеше да знае нещо повече от тях. Този път шегата щеше да бъде за тяхна сметка.

По устните й вече играеше нещо подобно на усмивка, когато влезе в кухнята. В хладилника имаше консерва сьомга и компот от плодове. Съвсем достатъчно за един сносен обяд.

5

— Останах с впечатлението, че прие тази новина забележително добре — каза Емилия Редуинг. — Отначало дори не бяхме сигурни, че трябва да й казваме. Но сега се радвам, че го направихме.

Тип кимна. Двамата с Фрейзър бяха дошли без инспектор Чъб, който се беше върнал в имението „Пай Хол“, за да се срещне с двамата полицейски водолази, повикани от Бристъл — най-близкия голям град, който разполагаше с такива ресурси. Още същия ден щяха да направят оглед на езерото, но Тип вече имаше доста добра представа какво ще открият там. Бяха седнали в лекарския кабинет. Присъстваше и Артър Редуинг, който видимо се измъчваше от неудобство, сякаш му се искаше да бъде където и да било другаде, само не и там.

— Да. Госпожица Пай определено е забележителна личност — съгласи се Тип.

— Е, как върви разследването? — попита Артър Редуинг.

Тип за пръв път се срещаше със съпруга на доктор Редуинг — художникът, който беше нарисувал портрета на Франсес Пай, а съвсем очевидно и портрета на момчето, който висеше на стената зад него. Момчето явно беше неговият син. Имаше същата тъмна коса и хубави черти, с онова леко неугледно излъчване, толкова характерно за англичаните. Но въпреки това между двамата нямаше близост. Някакъв конфликт беше оставил следа между тях. Тип винаги се беше интересувал от уникалните взаимоотношения, които съществуват единствено между автора на един портрет и неговия обект, и за невъзможността между тях да съществуват тайни. Този феномен беше налице и в този случай. Начинът, по който беше нарисувано момчето, позата му, небрежната стойка с рамене, подпрени на стената, с едно подвито коляно и ръце в джобовете… всичко това говореше за близост, дори за обич. Но освен това Артър Редуинг беше уловил и нещо друго, нещо мрачно и подозрително в погледа на момчето. В очите му прозираше нежелание да бъде там.

— Това синът ви ли е? — попита той.

— Да — отговори Артър. — Себастиан. Той е в Лондон.

Тези четири думи по някакъв начин описаха цял един живот, изпълнен с разочарование.

— Боя се, че не го виждаме много често — добави Емилия Редуинг. — Артър го нарисува, когато Себастиан беше на седемнадесет години.

— Портретът е страшно добър — намеси се Фрейзър.

По отношение на изкуството специалистът беше той, а не Тип, и Фрейзър се зарадва на възможността да блесне.

— Участвате ли в изложби? — продължи той.

— Иска ми се, но… — промърмори Артър.

— Щяхте да ни разказвате за разследването — намеси се в този момент Емилия Редуинг.

— Да, доктор Редуинг, точно така — усмихна се Тип. — Разследването ми почти завърши. Не очаквам да се наложи да останем повече от две вечери в Саксби на Ейвън.

Фрейзър наостри уши, когато чу тези думи. Нямаше представа, че Тип е толкова близо до развръзката, и се зачуди кой беше казал нещо, което му е разкрило решението, и кога точно беше станало това. Нямаше търпение да разбере как ще завърши това разследване — освен това не би имал и нищо против да се върнат към удобствата на апартамента в „Танър Корт“.

— Знаете ли вече кой е убил сър Магнъс?

— Имам една теория по този въпрос, както се казва. Липсват още само две парчета от мозайката и след като бъдат открити, те ще потвърдят подозренията ми.

— И какви са те, ако нямате нищо против този въпрос? — попита го Артър Редуинг, който изведнъж се беше оживил.

— Нямам абсолютно нищо против този въпрос, господин Редуинг. Първото парче от мозайката ще бъде разкрито в резултат от нещо, което се случва може би точно в този момент. Под ръководството на инспектор Чъб, двама полицейски водолази претърсват езерото в имението „Пай Хол“.

— Какво очаквате да открият? Още един труп?

— Надявам се да не е нещо толкова злокобно.

Беше очевидно, че няма намерение да се разпростира по-подробно на тази тема.

— А другото парче от мозайката? — попита доктор Редуинг.

— Остава един човек, с когото бих искал да разговарям. Той може би не го знае, но според мен държи ключа към всичко, което се е случило в Саксби на Ейвън.

— И кой е този човек?

— Говоря за Матю Блекистън. Бившият съпруг на Мери Блекистън, който освен това е баща на двете момчета, Робърт и Том, разбира се.

— Него ли издирвате сега?

— Помолих полицейски инспектор Чъб да ми съдейства за това.

— Но вие знаете, че той е бил тук! — каза доктор Редуинг, като изглеждаше едва ли не развеселена. — Аз го видях с очите си, в селото. Дойде на погребението на жена си.

— Робърт Блекистън не ми каза за това.

— Може би не го е видял. Отначало и аз не го познах. Носеше шапка, която беше спуснал ниско над очите си. Не разговаряше с никого и беше застанал най-отзад. Освен това си тръгна преди края.

— Казахте ли на някого за това?

— Ами не — отговори доктор Редуинг.

Изглеждаше изненадана от този въпрос.

— Стори ми се, че е съвсем естествено да присъства. Двамата с Мери Блекистън са били женени много дълго време, а освен това не са се разделили от омраза. Разделили са се от скръб. Изгубили са дете. Донякъде съжалих, че той беше решил да не се вижда с Робърт. А можеше да се запознае и с Джой, докато беше тук. Всъщност е много жалко. Смъртта на Мери толкова лесно можеше да им помогне да се сближат.

— Може би той я е убил! — възкликна Артър Редуинг, като се обърна към Тип. — Затова ли искате да се срещнете с него? Заподозрян ли е?

— На този въпрос не е възможно да се отговори, докато не разговарям с него — отвърна дипломатично Тип. — Поне засега инспектор Чъб не е успял да го открие.

— Той живее в Кардиф — каза доктор Редуинг.

Този път дори Тип остана изненадан.

— Не знам точния му адрес, но лесно мога да ви помогна да го откриете. Преди няколко месеца получих писмо от един общопрактикуващ лекар от Кардиф. Беше съвсем рутинна молба. Искаше да му изпратя бележките си от диагнозата на една стара травма, понесена от един от неговите пациенти. Ставаше дума за Матю Блекистън. Аз му изпратих, каквото искаше, и забравих за това.

— Спомняте ли си името на този лекар?

— Разбира се. Имам го записано. Ще ви го дам.

Но преди доктор Редуинг да излезе от стаята, пред външната врата на кабинета й изведнъж се появи една жена, която влезе без покана. Вратата на кабинета на доктор Редуинг беше отворена и всички я видяха: беше жена на четиридесет и няколко години, с обикновено, широко лице. Казваше се Даяна Уийвър и беше дошла да почисти лекарския кабинет, както правеше всеки ден. Тип знаеше точно в колко часа ще пристигне. И всъщност беше дошъл да се срещне именно с нея.

Колкото до самата жена, тя се изненада да види някого в кабинета толкова късно през деня.

— О… съжалявам, доктор Редуинг! — подвикна тя. — Искате ли да дойда утре?

— Не, госпожо Уийвър, влезте, моля ви.

Жената влезе в лекарския кабинет. Атикус Тип стана от мястото си, за да й предложи да седне, и тя се настани на неговия стол, като се оглеждаше притеснено.

— Госпожо Уийвър — започна той. — Позволете да ви се представя…

— Аз знам кой сте — прекъсна го тя.

— В такъв случай сигурно знаете и защо искам да разговарям с вас — каза той и замълча.

Не му се искаше да я тревожи, но нямаше друг избор.

— В деня на смъртта си сър Магнъс Пай е получил едно писмо във връзка с новите къщи, които е планирал да построи. В резултат на застрояването местността Дингъл Дел щеше да бъде унищожена. Питам се дали ще ми отговорите на един въпрос — вие ли написахте това писмо?

Жената не каза нищо, така че той продължи:

— Установих, че писмото е напечатано на машината, която се намира в този кабинет, а до нея са имали достъп само трима души: Джой Сандърлинг, доктор Редуинг и вие самата.

Той се усмихна:

— Би трябвало да добавя, че няма за какво да се тревожите. Да се изпрати протестно писмо не е престъпление, дори в него да са употребени някои по-невъздържани фрази. Освен това дори за миг не си представям, че наистина сте изпълнили на дело заплахите, отправени в това писмо. Просто искам да разбера откъде е дошло писмото, така че ще ви попитам отново. Вие ли го написахте?

Госпожа Уийвър кимна. Очите й се бяха напълнили със сълзи.

— Да, сър.

— Благодаря ви. Разбирам, че сте била разстроена, съвсем оправдано, от перспективата тази гориста местност да бъде изгубена.

— Просто не бяхме съгласни да развалят селото по този начин, без причина. Говорих за това с мъжа ми и свекър ми. Те живеят в Саксби, откакто са се родили. Всички сме така. И това е много специално място за нас. Не ни трябват нови къщи. Тук няма нужда от тях. Пък и точно в Дингъл Дел! Ако започнат оттам, докъде ще стигнат? Вижте какво стана с Тоубъри и Маркет Бейсинг. Шосета, светофари и новите супермаркети — в тези села не остана нищо и сега хората само минават през тях с колите си, и…

Тя се овладя, преди да продължи:

— Съжалявам, доктор Редуинг. Не биваше да ползвам машината без разрешение. Реагирах импулсивно.

— Всичко е наред — каза Емилия Редуинг. — Наистина нямам нищо против. Нещо повече, съгласна съм с теб.

— Кога занесохте писмото? — попита Тип.

— В четвъртък следобед. Просто отидох до вратата и го пуснах.

Госпожа Уийвър наведе глава.

— На следващия ден, когато чух какво е станало… за убийството на сър Магнъс… Не знаех какво да мисля. Искаше ми се да не го бях оставяла. За мен е необичайно да действам така необмислено. Кълна се, сър, наистина нямах никакви лоши намерения, когато оставих това писмо.

— Повтарям, че писмото няма връзка със случилото се — увери я Тип. — Но трябва да ви задам още един въпрос и искам да си помислите много внимателно, преди да ми отговорите. Става дума за плика, в който е било поставено писмото, и по-специално за името на получателя…

— Да, сър?

Но Тип не продължи. Вместо това стана нещо много странно. Той беше застанал по средата на стаята, като се подпираше на бастуна си, но по време на разговора с госпожа Уийвър всички забелязаха, че все повече отпуска тежестта си на него. И сега, много бавно, се килна на едната си страна. Фрейзър пръв видя какво става и скочи на крака, за да го подхване, преди да е паднал на пода. И успя, тъкмо навреме. В момента, в който го достигна, краката на детектива се подгънаха под него и цялото му тяло се свлече. Доктор Редуинг вече се беше изправила. Госпожа Уийвър стреснато се взираше в него.

Очите на Атикус Тип бяха затворени. Лицето му беше пребледняло. Сякаш изобщо не дишаше.

6

Доктор Редуинг беше с него, когато дойде на себе си.

Тип се свести на високото легло за прегледи на пациентите. Беше останал в безсъзнание по-малко от пет минути. Тя стоеше до него, със стетоскоп на врата. По лицето й се изписа облекчение, когато видя, че той идва на себе си.

— Не се движете — каза му тя. — Прилоша ви…

— Прегледахте ли ме? — попита Тип.

— Проверих сърдечния ритъм и пулса. Може би просто страдате от изтощение.

— Не е изтощение — каза той.

Усещаше пронизваща болка в слепоочието си, но се опита да не й обръща внимание.

— Не се тревожете, доктор Редуинг. Страдам от заболяване, за което ми съобщи моят лекар в Лондон. Освен това ми предписа и лекарства. Ще ви бъда благодарен, ако ми позволите да остана тук още няколко минути. Но няма нищо повече, което да можете да направите за мен.

— Естествено, че можете да останете — отговори доктор Редуинг.

Тя продължи да се взира в очите на Тип, преди да го попита:

— Не може ли да се оперира?

— Вие виждате онова, което другите не виждат. В света на медицината вие сте детективът, докторе — каза Тип, като се усмихна малко тъжно. — Казаха ми, че няма какво да се направи.

— Отидохте ли на преглед при друг лекар, за да получите второ мнение?

— Няма нужда. И сам разбирам, че не ми остава много време. Усещам го.

— Съжалявам да го чуя, господин Тип — каза тя, после се замисли за момент. — Вашият колега сякаш не знаеше за този проблем.

— Не, не съм уведомил Фрейзър, и предпочитам това да си остане така.

— Не се тревожете. Аз го помолих да си тръгне. Госпожа Уийвър и моят съпруг излязоха заедно с него. Казах му, че ще ви изпратя до „Кралския герб“ веднага щом се почувствате достатъчно добре, за да вървите.

— Аз вече се чувствам малко по-добре.

С помощта на доктор Редуинг Тип се изправи до седнало положение и с несигурни пръсти извади хапчетата, които носеше в джоба на сакото си. Доктор Редуинг отиде да му донесе чаша вода. Беше забелязала името на лекарството, отпечатано на опаковката — дилаудид.

— Това е хидроморфон — каза тя. — Добър избор. Действа много бързо. Но трябва да внимавате с него. Може да предизвика умора, както и неконтролируеми промени в настроението.

— Аз наистина съм уморен — съгласи се Тип. — Но настроението ми е забележително стабилно. В действителност, ако трябва да бъда честен с вас, се чувствам дори жизнерадостен.

— Може би това се дължи на разследването. Сигурно е било от голяма полза да имате нещо, върху което да се съсредоточите. А и разказвахте на мъжа ми, че разследването върви добре.

— Така е.

— А когато приключи? Какво ще правите след това?

— Когато разследването приключи, доктор Редуинг, няма да ми остане нищо друго.

Тип несигурно се изправи на крака и протегна ръка за бастуна си.

— Сега бих искал да се върна в стаята си, ако нямате нищо против.

Двамата излязоха заедно от кабинета.

7

В другия край на селото полицейските водолази вече излизаха от езерото. Реймънд Чъб стоеше в тревата на брега, докато изсипваха в краката му онова, което бяха открили във водата. Питаше се откъде ли знаеше Тип, че ще намерят това в езерото?

Имаше три съда, украсени с изображения на морски нимфи и тритони; една купа с извити ръбове, на която се виждаше кентавър, увлечен в преследване на гола жена; няколко лъжици с дълги дръжки; piperatorium — съдинка за пипер, в която може да са се съхранявали и други скъпи подправки; шепа различни монети; статуетка на тигър или някакво друго подобно създание; и две гривни. Чъб знаеше точно какво представлява всичко това. Беше съкровището, откраднато от сър Магнъс Пай. Всеки отделен предмет беше описан подробно от него, когато се беше обадил в полицията. Но защо някой беше откраднал съкровището, само за да го захвърли? Чъб вече разбираше, че крадците сигурно са изпуснали един предмет от него — катарамата, която беше намерил Брент — докато са прекосявали моравата. След това бяха стигнали до брега на езерото и бяха захвърлили всичко останало в него. Дали ги бяха изненадали, докато се бяха опитвали да избягат? Или бяха планирали да се върнат и да приберат плячката друг път? Той не откриваше никакъв смисъл в това.

— Мисля, че това е всичко — провикна се един от водолазите.

Чъб сведе очи към сребърното съкровище… толкова много сребро, което проблясваше под лъчите на залязващото слънце.

Шеста част

Злато

1

Къщата беше недалеч от парка „Кеделин“ в Кардиф, с гръб към железопътната линия от Уитчърч до Рубайна. Беше в средата на редица от други подобни къщи, по три от двете й страни. Всички изглеждаха запуснати и видимо се нуждаеха от освежаване: седем портички, седем квадратни градинки с потънали в прах растения, които се бореха за живота си; седем входни врати и седем комина. Къщите изглеждаха по някакъв начин взаимозаменяеми, но Тип веднага разбра къде да отидат, когато видя зеления автомобил „Остин А40“ с регистрационен номер ФП247, паркиран пред средната.

Очакваше ги един мъж. Ако се съдеше по това как стоеше пред вратата, той сякаш ги беше чакал цял живот. Когато спряха пред къщата, вдигна ръка — но не толкова за поздрав, колкото в знак, че ги е забелязал. Мъжът наближаваше шестдесетте, но изглеждаше много по-стар, изтощен от битката с живота, която всъщност беше изгубил много отдавна. Косата му оредяваше, мустаците му бяха увиснали и неподдържани, тъмнокафявите му очи бяха мрачни. Дрехите му бяха твърде дебели за летния следобед и се нуждаеха от пране. Фрейзър никога не беше виждал човек, който да изглежда толкова самотен.

— Господин Тип? — каза мъжът, когато слязоха от колата.

— Радвам се да се запознаем, господин Блекистън.

— Влезте, моля ви.

Мъжът ги поведе по тъмен, тесен коридор, в чийто далечен край беше кухнята. Оттам се виждаше запусната градина, разположена на стръмния склон, водещ към железопътната линия. Къщата беше чиста, но лишена от всякакво очарование. Не се виждаше нищо лично: нито семейни снимки, нито писма на масичката в коридора, нито някаква друга следа, доказваща, че някой живее в нея. В помещенията влизаше съвсем малко слънчева светлина. В това отношение този дом приличаше на жилището на портиера в имението в Саксби на Ейвън. Всичко в него беше притиснато от сенките.

— Знаех си, че от полицията ще поискат да говорят с мен — каза им той. — Ще пиете ли чай?

Мъжът сложи чайника на котлона и успя да запали газта от третия опит.

— Строго погледнато, ние не сме от полицията — каза му Тип.

— Не. Но разследвате смъртните случаи.

— На съпругата ви и сър Магнъс Пай. Да.

Блекистън кимна и потърка брадичката си с ръка. Тази сутрин се беше избръснал, но явно със самобръсначка, която беше използвал прекалено много пъти. Над горната му устна бяха останали няколко косъмчета, а на брадичката му се виждаше порязано място.

— Аз си мислех да се обадя на някого — каза той. — Защото бях там онази вечер, когато умря той, нали разбирате? Но после си казах — защо да си правя труда? Не съм видял нищо. Не знам нищо. Това няма нищо общо с мен.

— Може би не е съвсем така, господин Блекистън. С нетърпение очаквах да се срещнем.

— Е, надявам се да не останете разочаровани.

Той изля съдържанието на чайника, който още беше пълен със стари чаени листенца, изми го с кипналата вода и сипа нов чай. После извади бутилка мляко от хладилника, в който нямаше почти нищо друго. В отсрещния край на градината премина влак, като трополеше и бълваше дим, и за момент кухнята се изпълни с миризмата на пепел. Мъжът сякаш не го забеляза. Приготви чая и го донесе на масата. Тримата седнаха един срещу друг.

— Е? — каза той.

— Вие знаете защо сме тук, господин Блекистън — каза Тип. — Защо не ни разкажете всичко за себе си? Започнете от началото. Не пропускайте нищо.

Блекистън кимна и наля чая в чашите. После започна своя разказ.

Беше на петдесет и осем години. Живееше в Кардиф, откакто беше напуснал Саксби на Ейвън преди дванадесет години. Имал роднини тук; един чичо, който държал магазин за електротехнически материали наблизо, на Истърн Роуц. Чичото вече беше починал, но му беше оставил магазина, и той се издържаше от него — поне дотолкова, колкото му трябваше за този начин на живот. Живееше сам. Фрейзър се беше оказал прав за това.

— Така и не се разведох с Мери — каза той. — Не знам защо. Но след онова, което се случи с Том, просто нямаше начин двамата с нея да останем заедно. От друга страна нито един от двамата не се канеше да се жени отново, така че какъв смисъл имаше да се развеждаме? На нея не й се занимаваше с адвокати и други подобни неща. Предполагам, че официално погледнато, това ме прави вдовец.

— Не сте ли се виждали, след като заминахте? — попита го Тип.

— Поддържахме връзка. Пишехме си, а аз от време на време й се обаждах по телефона — за да я питам за Робърт и дали няма нужда от нещо. Но ако имаше нужда от нещо, тя никога нямаше да се обърне към мен.

Тип извади своите цигари „Собрание“. За него беше необичайно да пуши, докато работеше по някое разследване, но в поведението на детектива в последно време нямаше нищо обичайно и Фрейзър беше крайно разтревожен, откакто той беше изгубил съзнание в кабинета на доктор Редуинг. Тип не искаше да говори за това. Докато пътуваха с колата насам, не беше казал почти нито дума.

— Да се върнем до момента, когато двамата с Мери сте се срещнали за пръв път — предложи Тип. — Разкажете ми за живота си в „Шепардс Фарм“.

— Така се казваше фермата на баща ми — започна Блекистън. — Той я беше наследил от своя баща — фермата открай време беше собственост на нашето семейство. Всичките ми предци са били фермери, но аз така и не се запалих по земеделието. Баща ми казваше, че аз съм черната овца в семейството, което беше смешно, защото ние нямахме нищо друго освен овце — много овце и няколкостотин акра земя. Сега, когато си спомням за това, ми е жал за него. Аз бях единственото му дете, а изобщо не се интересувах от земята. В училище бях добър по математика и точните науки, и си мечтаех да замина за Америка и да стана ракетен инженер — голям майтап, защото вместо това в продължение на двадесет години работих като обикновен механик, и така и не стигнах по-далеч от Уелс. Но така става с всички деца, нали? Всеки си мечтае за нещо голямо, но ако не извади голям късмет, мечтата му не се сбъдва. И все пак няма от какво да се оплаквам. Бяхме сравнително щастливи, когато живеехме там. В началото дори на Мери й харесваше.

— Как се запознахте с бъдещата си съпруга? — попита го Тип.

— Тя живееше в Тоубъри, което беше на около пет мили оттам. Нейната майка беше съученичка на моята. Веднъж дойде на обяд в неделя, заедно с родителите си, и така се запознахме. Тогава Мери беше на двадесет и няколко, красива като картинка. От пръв поглед се влюбих в нея и след една година вече бяхме женени.

— Любопитно ми е какво мислеха вашите родители за нея?

— Ами харесваха я. В действителност по едно време можеше да се каже, че всичко върви, общо взето, перфектно. Родиха ни се двама сина: първо Робърт, а след това Том. Момчетата израснаха във фермата — няма да забравя как тичаха по цял ден и помагаха на баща ми, когато се прибираха от училище. Струва ми се, че там сигурно сме били по-щастливи, отколкото на което и да е друго място. Но това нямаше как да продължи вечно. Татко беше затънал до гуша в дългове. А и аз не му помагах. Бях си намерил работа на летището в Уитчърч, на час и половина оттам, недалеч от Бристъл. Това беше към края на тридесетте години. Занимавах се с рутинна поддръжка на самолетите от гражданския въздушен патрул и се запознах с много от младите пилоти, които идваха на обучение в базата на летището. Знаех, че се задава война, но на място като Саксби на Ейвън беше лесно човек да забрави за това. Мери работеше по малко в селото. Двамата вече започвахме да се отдалечаваме един от друг. Точно това беше причината тя да ме обвинява за онова, което се случи — и може би имаше право.

— Разкажете ми за децата си — каза Тип.

— Обожавах тези момчета. Повярвайте ми, не минава и ден, в който да не мисля за това.

Последните думи сякаш го задавиха и му се наложи да замълчи за малко, преди да продължи.

— Не знам как всичко се обърка така, господин Тип. Наистина не знам. Когато живеехме в „Шепардс Фарм“, не беше чак идеално, но все пак ни беше весело. Понякога момчетата бяха истински разбойници, непрекъснато се караха и се биеха. Но това може да се каже за всички момчета, нали?

Той погледна Тип, сякаш очакваше потвърждение на думите си, но когато не го получи, продължи:

— Но освен това бяха много близки помежду си. Освен братя, двамата бяха и най-добри приятели.

— Робърт беше по-тихият от двамата. Човек винаги оставаше с впечатлението, че се е замислил за нещо. Още беше съвсем малък, когато започна да излиза на дълги разходки сам в долината на Бат, и понякога доста се притеснявахме за него. Том беше по-голямо шило. Имаше се за нещо като изобретател. Непрекъснато разбъркваше някакви смеси или сглобяваше нещо от частите, които вадеше от разни стари машини. Сигурно го е наследил от мен, и аз съм готов да си призная, че го глезех повече от двамата. Робърт беше по-близък с майка си. Раждането му беше трудно. Тя едва не го загуби, а като бебе страдаше от всякакви болести. Селският доктор, който се казваше Ренард, постоянно беше у нас. Мен ако питате, точно това беше причината Мери да развие тази мания да го предпазва от всичко. На моменти изобщо не ме пускаше да припарвам до него. Но с Том беше по-лесно. Двамата с него бяхме по-близки. Винаги бяхме заедно…

Той извади един пакет от десет цигари, скъса целофана и си запали една.

— Всичко се обърка, когато си тръгнахме от фермата — каза той и в гласа му изведнъж прозвуча горчивина. — Тогава започна всичко — в деня, когато онзи човек стана част от живота ни. Проклетият сър Магнъс Пай. Сега не ми е трудно да го видя, и се чудя как може да съм бил толкова сляп и толкова глупав. Но по онова време неговото предложение ни изглеждаше като отговор на нашите молитви. Редовна заплата за Мери, покрив над главата и хубаво място, на което да си играят момчетата. Поне така го разбираше Мери — и точно така ме убеди.

— Спорихте ли за това решение?

— Аз се опитвах да не споря с нея. От това нямаше никаква полза, освен че я настройваше срещу мен. Само й казах, че имам някои резерви. Не ми харесваше мисълта да стане икономка. Смятах, че заслужава нещо повече от това и си спомням как я предупреждавах, че когато отидем да живеем там, ще се озовем в капан. Все едно че щяхме да бъдем негова собственост. Но истината беше, че ние просто нямахме друг избор, нали разбирате? Нямахме никакви спестявания. Никой нямаше да ни направи по-добро предложение.

— И отначало всичко беше наред. Имението „Пай Хол“ беше хубаво място, а аз се разбирах със Стаили Брент, който работеше там като градинар, заедно със сина си. Не плащахме наем, а и по някакъв начин ни беше по-добре да живеем като самостоятелно семейство, без мама и татко непрекъснато да се въртят около нас. Но в онази портиерска къща имаше нещо, което не ни се отразяваше добре. Вътре по цяла година беше тъмно и така и не я почувствахме като свой дом. Всички започнахме да се дразним един от друг, дори момчетата. Двамата с Мери сякаш изобщо не спирахме да се караме. Беше ми неприятно да гледам с какво преклонение се отнасяше към сър Магнъс само защото той имаше титла и много пари. С нищо не беше по-добър от мен. Не беше работил и един ден през целия си живот. Беше собственик на имението „Пай Хол“, само защото го беше наследил. Но тя не можеше да го види по този начин. Не разбираше, че когато човек чисти тоалетна, няма никакво значение, че на нея ще седне задникът на някакъв аристократ. Веднъж й го казах точно с тези думи и тя побесня. Тя не се смяташе за чистачка или за прислужница. Гледаше на себе си като на дясната ръка на господаря.

— Магнъс също имаше син — Фреди — но той още беше малък и беше много намусено момче. Между тях нямаше никаква обич. Затова господарят започна да се занимава с моите момчета, вместо със сина си. Окуражаваше ги да си играят в неговото имение и ги глезеше с малки подаръци — веднъж три пенса, друг път шест пенса. Освен това ги караше да правят номера на Невил Брент. По онова време родителите му вече бяха мъртви. Бяха загинали в автомобилна катастрофа и Невил беше поел градинарската работа в имението. Мен ако питате, у него имаше нещо странно. Според мен не беше съвсем наред в главата. Но това не им пречеше да го следят, да го дразнят, да го замерят със снежни топки и други такива. Беше жестоко от тяхна страна. Иска ми се да не го бяха правили.

— Не можехте ли да им попречите да го правят?

— Не можех да направя нищо, господин Тип. Как да ви го кажа, за да ме разберете? Те никога не ме слушаха. Вече не им бях баща. Почти от деня, в който се преместихме да живеем на онова място, аз усетих как ме изместват настрани. Магнъс това, Магнъс онова… никой не говореше за нищо друго. Когато им даваха бележниците от училище, на никого не му пукаше какво мисля аз. Разбирате ли? Мери караше момчетата да носят бележниците си в голямата къща, за да ги показват на него. Като че ли неговото мнение беше по-важно от моето.

И през цялото време ставаше все по-зле, господин Тип. Аз започнах да ненавиждам този човек. Той винаги намираше начин да ме накара да се чувствам жалък, да ми напомни, че живея в неговата къща, на неговата земя… като че ли го бях направил по собствено желание. И вината за онова, което се случи, е негова. Заклевам се. Той уби сина ми — все едно го направи със собствените си ръце — и същевременно съсипа и мен самия. Том беше светлината на живота ми — и когато той си отиде, не ми остана нищо, за което да живея.

Той замълча и избърса очите си с опакото на ръката.

— Погледнете ме! Погледнете това място! Често се питам какво съм сторил, за да заслужа това. На никого нищо лошо не съм направил, а се озовах тук. Понякога си мисля, че съм несправедливо наказан за нещо, което не съм извършил.

— Не се съмнявам, че сте невинен.

— Наистина съм невинен. Нищо лошо не съм направил. Онова, което се случи, нямаше нищо общо с мен.

Той замълча, приковал очи в Тип и Фрейзър, сякаш ги предизвикваше да възразят.

— Виновен беше Магнъс Пай. Проклетият Магнъс Пай.

Той си пое дъх, преди да продължи:

— Войната вече беше започнала и ме бяха изпратили във военновъздушната база в Боскъм Даун, където работех най-вече по изтребители „Хокър хърикейн“. Не се прибирах у дома, не знаех какво става там и когато все пак си идвах за почивните дни, от време на време, се чувствах като чужд човек. Мери се беше променила съвсем. Вече изобщо не се радваше да ме види. Беше станала потайна… като че ли криеше нещо от мен. Не можех да повярвам, че това е същото момиче, за което се бях оженил, и същата жена, с която бях живял в „Шепардс Фарм“. Робърт също не искаше да има нещо общо с мен. Беше син на майка си. Ако не беше Том, нямаше да има почти никакъв смисъл изобщо да се прибирам у дома.

Така или иначе, сър Магнъс беше заел мястото ми. Аз вече ви казах за игрите. Имаше една специална игра, на която играеше с момчетата — с моите момчета. Те бяха луди по заровените съкровища. Естествено, всички момчета обичат такива игри, но както сигурно знаете, семейство Пай бяха изровили от земята си цяло съкровище — римски монети и други такива неща, които бяха намерили в Дингъл Дел. Онзи тип ги беше изложил на показ в дома си. Така че изобщо не му беше трудно да ги запали по търсенето на съкровища. Увиваше във фолио шоколадчета, а понякога монети по шест пенса или два шилинга и половина, и ги скриваше на различни места в цялото имение. После им даваше указания как да ги открият и ги пускаше да ги търсят. Понякога се занимаваха с това по цял ден — и човек нямаше от какво да се оплаква, защото така бяха на чист въздух. Беше полезно за тях, нали така? И беше забавно.

Но той не им беше баща. Не внимаваше с тях и един ден прекали. Имаше едно парче злато. Не беше истинско злато. Беше железен сулфид — пирит, който само прилича на злато. Той имаше цяла буца от него и беше решил да им го даде за награда в играта. Естествено, Том и Робърт не знаеха, че има разлика. Бяха сигурни, че е истинско злато, и бяха готови на всичко, за да го намерят. И знаете ли къде го беше скрил проклетият глупак? В една туфа папур, точно на брега на езерото. Беше направил така, че да стигнат до самата вода. Две момчета — едното на четиринадесет, а другото на дванадесет. Насочил ги беше натам — все едно че беше сложил табела.

И ето какво е станало. Двете момчета се разделили. Робърт отишъл в Дингъл Дел, за да търси под дърветата. Том отишъл до езерото. Може да е видял как „златото“ блести на слънцето, или пък е разгадал указанията. Нямало е нужда дори да си мокри краката, но бил толкова развълнуван, че решил да влезе във водата, за да го извади. А какво е станало после? Може да се е спънал. Там има много водорасли и те може да са се увили около краката му. Ето какво знам аз. Малко след три часа следобед Брент минал оттам с косачката и видял моето момче по очи във водата.

Гласът на Матю Блекистън му изневери.

— Том се бил удавил.

Брент направил, каквото могъл. Том бил само на няколко стъпки навътре от брега, така че Брент го издърпал на сухо. Тогава Робърт излязъл от гората и видял какво става. Скочил във водата. Започнал да крещи. Брент не знаел какво да прави, но Робърт знаел от училище как да дава първа помощ и се опитал да спаси брат си с изкуствено дишане. Но вече било късно. Том бил мъртъв. Аз разбрах всичко това едва после, от полицията. Бяха разпитали всички замесени: сър Магнъс, Брент, Мери и Робърт. Можете ли да си представите как се чувствах, господин Тип? Аз бях бащата. Но не съм бил там.

Матю Блекистън сведе глава. Беше притиснал към нея ръката си, свита в юмрук около цигарата, и димът се извиваше над главата му, докато той седеше мълчаливо. В този момент Фрейзър почувства с пълна сила колко малка беше тази стая, колко безнадежден беше този съсипан живот. В главата му се появи мисълта, че Блекистън беше изгнаник. Беше прокуден от собствения си живот.

— Искате ли още чай? — попита изведнъж Блекистън.

— Аз ще го приготвя — каза Фрейзър.

На никого не му се пиеше чай, но всички имаха нужда от малко време — от кратка пауза, преди да продължат. Фрейзър се зае с чайника. Беше доволен, че имаше възможност да се откъсне от този разказ, поне за малко.

Когато им донесе чашите с току-що приготвения чай, Блекистън продължи:

— Аз се върнах в Боскъм Даун. И следващия път, когато се прибрах у дома, вече ми беше съвсем ясно накъде духа вятърът. Мери и Робърт бяха издигнали стената. След онзи ден тя никога повече не го пусна сам, дори за минута, и двамата като че ли не искаха да имат нищо общо с мен. Аз бях готов да направя всичко за семейството си, господин Тип, заклевам се. Но те не ми позволиха. Робърт винаги е казвал, че аз съм ги изоставил, но това не беше така. Аз се прибрах у дома, но там вече нямаше никого.

— Кога видяхте сина си за последен път, господин Блекистън?

— В събота, на 23 юли. На погребението на майка му.

— Той видя ли ви?

— Не.

Блекистън дълбоко си пое дъх. Беше изпушил цигарата си и я смачка в пепелника.

— Казват, че когато едно семейство изгуби дете, това или ги сближава, или ги разделя. От всичко, което направи Мери, най-много ме заболя от това, че след като си отиде Том, тя не ми позволи да се сближа с Робърт. Защитаваше го от мен! Представяте ли си? Като че ли не беше достатъчно, че бях изгубил единия си син. В крайна сметка изгубих и двамата.

А някаква част от мен не престана да я обича. Това беше най-жалкото. Както ви казах, аз продължих да й пиша — на рождения ден, на Коледа. Понякога разговаряхме по телефона. Позволяваше ми поне това. Но не искаше да се доближавам до тях. Беше съвсем категорична по този въпрос.

— Разговаряли ли сте наскоро?

— Последния път, когато говорих с нея, беше преди няколко месеца — но сега ще ви кажа и още нещо, на което няма да повярвате. Всъщност й звъннах в деня, в който е намерила смъртта си. Беше изключително странно. Онази сутрин ме събуди някаква птица, която беше кацнала на дървото и издаваше някакви ужасни звуци, грачеше. Беше сврака. „Една е за тъга“ — нали знаете онази стара песен? Е, аз я видях пред прозореца на спалнята, черно-бяла, неприятна птица със зли, блестящи очички, и изведнъж ми прилоша. Като че ли имах някакво предчувствие. Разбрах, че ще се случи нещо лошо. Отидох в магазина, но не ми беше до работа, а и без това не влизаше никой. Не можех да престана да си мисля за Мери. Бях убеден, че с нея ще се случи нещо лошо, и накрая не издържах и я потърсих по телефона. Първо се обадих в жилището на портиера, а след това и в голямата къща — но тя не вдигна, защото бях закъснял. Тя вече е била мъртва.

Той си играеше с целофана от пакета цигари, въртеше го между пръстите си и го късаше на парчета.

— След няколко дни научих за смъртта й. Прочетох го във вестника… Представяте ли си? Никой дори не си беше направил труда да ми се обади, за да ми каже. Човек би си казал, че поне Робърт ще се свърже с мен, но и на него не му е било до това. Така или иначе, аз реших да отида на погребението. Нямаше значение какво е станало между нас. Все пак едно време бяхме млади и бяхме заедно. Нямаше да я оставя да си отиде, без да се сбогувам с нея. Признавам си, че се притеснявах да се покажа в селото. Не исках всички да се съберат около мен, за да ме разпитват, така че отидох по-късно и си бях сложил такава шапка, че да не ми се вижда лицето. Вече съм много по-слаб, отколкото бях едно време, и съм на почти шестдесет години. Реших, че ако стоя по-далеч от Робърт, няма да има проблеми — и точно така стана.

Но все пак го видях там. Беше с едно момиче и аз се зарадвах, когато го видях с нея. Точно от това има нужда. Като момче винаги беше самотен, а момичето ми се стори хубаво. Разбрах, че ще се женят — може би, ако имат деца, ще ми разрешават да ги виждам. Хората се променят с времето, нали така? Той казва, че аз не съм бил до него, но може би, ако го видите, вие може да му кажете истината.

Беше много странно да се върна в онова село. Вече дори не съм сигурен, че ми харесва. И да ги видя всичките — доктор Редуинг, Клариса, Брент и останалите. Тръпки ме побиха, честно ви казвам. Забелязах, че сър Магнъс и лейди Пай не бяха дошли на погребението, и това ме накара да се усмихна на себе си. Не се съмнявам, че Мери щеше да остане разочарована, ако можеше да разбере! Винаги съм й казвал, че онзи човек не струва. Но може би е било по-добре, че не беше дошъл. Не знам какво щях да направя, ако го бях видял в този ден. Защото аз го обвинявам за това, господин Тип. Мери е паднала по стълбите, защото е работила като прислужница в къщата му — така че стават двама. Мери и Том. И двамата щяха да бъдат живи, ако не беше той.

— Затова ли отидохте в къщата му пет дни по-късно?

Блекистън наведе глава.

— Откъде знаете, че съм бил там?

— Видели са колата ви.

— Е, няма да отричам. Да. Беше глупаво от моя страна, но в края на същата седмица се върнах. Работата е там, че не можех да спра да мисля за всичко това. Първо Том, а сетне и Мери — и двамата в имението „Пай Хол“. Като ме слушате сега, сигурно си мислите, че правя самопризнания — все едно казвам, че съм се върнал, за да го убия. Но изобщо не беше така. Аз просто исках да говоря с него, да го попитам за Мери. Всички други хора, които бяха отишли на онова погребение, имаха с кого да си поговорят — но не и аз. Никой дори не ме позна — на погребението на собствената ми жена! Толкова странно ли беше да поискам да се видя с него само за пет минути, колкото да го попитам за Мери?

Той се замисли за кратко и взе някакво решение.

— А имаше и нещо друго. Сигурно няма да си помислите нищо хубаво за мен, когато ви го кажа, но освен това исках да говоря с него и за пари. Не за себе си. За сина ми. Когато някой умре на работното си място, работодателят носи отговорност за него. Мери работеше за сър Магнъс повече от двадесет години, така че той трябваше да й дължи някаква осигуровка. Помислих си, че може би са се уговорили нещо по този въпрос — за нещо като пенсия, нали разбирате? Бях наясно, че Робърт никога няма да приеме финансова помощ от мен, дори да можех да си позволя да му я дам, но ако ще се жени, нима не заслужава поне някакъв старт в живота? Робърт винаги е бил слабост на сър Магнъс. Затова си наумих да го помоля да помогне, от името на Робърт.

Той спря и извърна поглед настрани.

— Продължете, моля.

— За два часа се върнах с колата до Саксби на Ейвън. Преди това имах много работа в магазина. Спомням си, че когато пристигнах, беше точно седем и половина вечерта. Погледнах си часовника. Но работата е там, господин Тип, че след като пристигнах, започнах да се разколебавам. Вече не бях толкова сигурен, че искам да се срещам с него. Не исках да ме унижава. Поседях около един час в колата, преди най-сетне да реша, че след като съм отишъл дотам, трябва поне да опитам. Когато отидох до къщата, сигурно е било около осем и половина. Паркирах на старото си място зад жилището на портиера — сигурно по навик. И някой друг беше решил да направи същото. До вратата беше подпрян един велосипед. По-късно си спомних за това. Може би трябваше да му обърна повече внимание още тогава.

Така или иначе, продължих пеша по алеята към къщата. Докато отивах натам, се връщаха всичките ми спомени от това място. Езерото се падаше от лявата ми страна, а аз не можех да се накарам да погледна натам. Онази вечер имаше луна и всичко в градината се виждаше идеално, като на снимка. Наоколо сякаш нямаше никой друг. Аз не се опитвах да се скрия или нещо подобно. Просто отидох право до входната врата и натиснах звънеца. Видях, че някои от прозорците на първия етаж светят, така че сър Магнъс сигурно си беше у дома — и наистина, след една-две минути той сам ми отвори вратата.

Никога няма да забравя как изглеждаше в този момент, господин Тип. За последен път го бях виждал преди повече от десет години, когато си тръгнах от жилището на портиера в имението. Беше по-едър, отколкото си го спомнях — или поне със сигурност по-пълен. Сякаш изпълваше цялата врата. Беше с костюм и вратовръзка… в ярки цветове. Държеше пура.

Трябваха му една-две секунди, за да ме познае, но след това се усмихна. „Ти!“ Само това ми каза. Сякаш изплю тази дума в лицето ми. Не се държеше точно враждебно. Но се изненада да ме види, а имаше и нещо друго. По лицето му продължаваше да играе някаква странна усмивка, като че ли беше развеселен от нещо. „Какво искаш?“

„Бих искал да говоря с теб, сър Магнъс, ако има възможност“, казах му аз. „Става въпрос за Мери…“ Той погледна назад през рамото си и аз едва тогава разбрах, че не беше сам. „Сега не мога да се видя с теб“, каза ми той.

„Само за няколко минути.“

„Няма начин. В момента нямам възможност. Трябваше да се обадиш, преди да дойдеш. Колко е часът?“

„Моля те…“

„Не! Ела пак утре.“

Всеки момент щеше да ми затвори вратата. Видях, че се кани да го направи. Но после, в последния момент, той спря и ми зададе един последен въпрос. Никога няма да го забравя.

„Наистина ли си мислиш, че аз съм убил проклетото ти куче?“, попита ме той.

— Кучето ли? — попита озадачено Тип.

— Да, трябваше да ви кажа за него. Когато се преместихме да живеем в имението „Пай Хол“, имахме куче.

— Бела.

— Да. Точно така. Беше мелез: кръстоска между лабрадор и коли. Подарих я на Том за десетия му рожден ден, и сър Магнъс беше против нея още от първия ден. Не искаше да тича по моравата му и да плаши кокошките. Не искаше да рови в цветните му лехи. Но нека ви кажа какво всъщност не искаше. Не искаше аз да съм купил подарък на собствения си син. Става дума за същото, за което ви разказах по-рано. Той искаше да контролира всичко в живота ми, цялото ми семейство, и държеше да се отърве от това куче, защото то беше свързано с мен — беше единственото нещо, купено от мен, което Том наистина обичаше.

— Той ли го е убил? — попита Фрейзър.

Спомни си за печалния малък кучешки нашийник, който Тип беше открил в онази стая в жилището на портиера.

— Така и не успях да докажа, че е бил той. Може да е накарал Брент да свърши тази работа вместо него. Няма да се учудя, ако го е направил, онзи проклет сополанко. Но един ден кучето изчезна — намерихме го чак след една седмица, в Дингъл Дел, с прерязано гърло. Том беше съсипан. Това беше първото нещо в живота му, което беше лично негово. Какъв човек трябва да си, за да причиниш това на едно малко момче?

— Това ми се струва много необичайно — промърмори Тип. — Сър Магнъс не ви е виждал от много години. Вие се появявате неочаквано на вратата на неговия дом, късно вечерта. Защо според вас е избрал точно този момент, за да ви попита за кучето?

— Нямам никаква представа.

— Какво му казахте?

— Не знаех какво да му кажа. Така или иначе, това нямаше значение, защото веднага след това ми затвори вратата. Затръшна я в лицето ми — след като бях изгубил жена си едва преди две седмици. Не искаше дори да ме покани да вляза. Ето такъв човек беше.

Настъпи продължително мълчание.

— Този разговор, който ни предадохте току-що — каза тихо Тип. — Как смятате, до каква степен отговаря на действителния? Това ли бяха точните думи на сър Магнъс?

— Доколкото си спомням, господин Тип.

— Не ви ли поздрави по име, например?

— Той ме позна, ако питате за това. Но не. Каза ми само една-единствена дума — „Ти!“ — като че ли бях изпълзял изпод някой камък.

— Какво направихте след това?

— Какво можех да направя? Върнах се при колата си и си тръгнах оттам.

— Онзи велосипед, който сте видели. Там ли беше още?

— Честно казано, не си спомням. Не погледнах.

— Значи си тръгнахте оттам и…

— Бях ядосан. Бях минал много път с колата и не очаквах да ме изгони така. Карах около десет-петнадесет мили по пътя, но след това… знаете ли какво? Реших да не се отказвам толкова лесно. Продължавах да мисля за Робърт. Продължавах да мисля за това, което е редно да се направи. А и какъв беше проклетият Магнъс Пай, за да ми затваря вратата в лицето? Този човек ме беше потискал от деня, в който се бях запознал с него — и изведнъж ми дойде до гуша. Подкарах обратно към имението „Пай Хол“, но този път не спрях до жилището на портиера. Отидох с колата до самата входна врата, слязох и пак позвъних на звънеца.

— Колко време ви нямаше?

— Двадесет минути? Двадесет и пет? Не си погледнах часовника. Не ме интересуваше колко е късно. Просто бях твърдо решен да му кажа всичко в очите, но този път сър Магнъс не дойде да ми отвори. Позвъних още два пъти. Нищо. Тогава повдигнах капака на пощенската кутия и клекнах пред нея, като мислех да извикам през отвора. Мислех да му кажа, че е проклет страхливец, и трябва поне да дойде да ми отвори.

Блекистън помълча, преди да продължи:

— И тогава го видях. Имаше толкова много кръв, че нямаше как да не го забележа. Беше проснат в преддверието, точно пред мен. Тогава не разбрах, че главата му е била отсечена. Тялото беше обърнато с гръб към мен, слава Богу. Но веднага разбрах, че е мъртъв. В това нямаше никакво съмнение.

Бях потресен. Не, повече от това. Бях като зашеметен. Сякаш някой ме беше ударил в лицето с юмрук. Залитнах и си помислих, че ще изгубя съзнание. Но някак успях да се изправя. Дадох си сметка, че някой беше убил сър Магнъс през последните двадесет минути — след като си бях тръгнал оттам и преди да се върна. Може би убиецът е бил с него, когато бях позвънил на вратата първия път. Може би ме беше чул, от фоайето. Може би ме беше изчакал да си тръгна, за да го убие.

Блекистън запали нова цигара. Ръката му трепереше.

— Знам какво ще ме попитате сега, господин Тип. Защо не съм отишъл в полицията? Ами не е ли очевидно? Аз бях последният човек, който го беше видял жив, а в същото време имах всички възможни причини да желая смъртта му. Бях изгубил сина си и обвинявах сър Магнъс за това. Бях изгубил и жена си, а тя също работеше за него. Този човек беше като истински дявол в живота ми, така че полицията нямаше да се затрудни да си намери заподозрян, ако стигнеше до мен. Аз не го бях убил, но веднага се сетих какво ще си помислят всички, и исках само да се махна колкото може по-далеч оттам. Успях да се вдигна на крака, качих се в колата и потеглих колкото може по-бързо.

В момента, в който излизах от портала, там пристигна една друга кола. Не видях нищо друго освен фаровете. Но се изплаших, че шофьорът ще види номера на моята кола и ще съобщи за мен в полицията. Това ли е станало?

— В колата е била лейди Пай — каза му Тип. — Прибирала се е от Лондон.

— Съжалявам, че тя е трябвало да го открие по този начин. Сигурно е било ужасно преживяване за нея. Но аз исках само да се махна оттам. В главата ми нямаше никаква друга мисъл.

— Господин Блекистън, имате ли някаква представа кой може да е бил в къщата заедно със сър Магнъс Пай, когато сте отишли там?

— Откъде да знам? Не чух никого. Не видях никого.

— Дали е възможно да е била жена?

— Интересно, но и аз това си помислих. Ако е имал тайно рандеву, или както там се казва, може би щеше да се държи точно по този начин.

— Знаете ли, че и вашият син е в списъка на заподозрените за убийството на сър Магнъс?

— Робърт? Защо? Това е налудничаво. Той нямаше никаква причина да желае смъртта му. Дори напротив — както вече ви казах, той винаги е уважавал сър Магнъс. Двамата бяха като дупе и гащи.

— Но евентуалният му мотив е бил точно същият като вашият. Може би е смятал сър Магнъс за отговорен за смъртта на брат си и на майка си.

Тип вдигна ръка, преди Блекистън да отговори.

— Просто съм озадачен от това, че не сте съобщили на полицията тази информация, която споделихте току-що с мен. Казвате, че не сте го убили, но с мълчанието си сте позволили истинският убиец да остане неразкрит. Въпросът за онзи велосипед например е особено важен.

— Може би трябваше да съобщя — отговори Блекистън. — Но не се съмнявах, че това ще свърши зле за мен, както става винаги. Истината е, че ми се иска изобщо да не се бях доближавал до онова място. Понякога човек чете за домове, над които тегне проклятие. Винаги съм си мислел, че това са пълни глупости, но мога да го повярвам за имението „Пай Хол“. Тази къща уби жена ми и детето ми, а ако вие разкажете на полицията за това, което ви казах току-що, сигурно и аз ще свърша на бесилката.

Той безрадостно се усмихна, преди да завърши:

— И тогава тази къща ще е убила и мен.

2

По пътя обратно Тип почти не каза и дума, а Джеймс Фрейзър знаеше, че не бива да прекъсва мислите му. Беше умел шофьор, прецизно сменяше скоростите на сивия „Воксхол“ и караше неотклонно в средата на платното си, докато слънцето се спускаше към хоризонта, а сенките се протягаха към тях от всички страни. Единствено когато беше зад волана, той се чувстваше господар на положението. Качиха се на ферибота в Ост, за да прекосят река Севърн, и мълчаливо се загледаха в брега на Уелс, който остана зад тях. Фрейзър беше гладен. Не беше хапвал нищо от закуска. На ферибота продаваха сандвичи, но те не изглеждаха особено апетитни, а освен това Тип не обичаше някой да се храни в колата.

Когато стигнаха до отсрещния бряг, те продължиха сред полята и хълмовете на Глостър — по същия път, който беше изминал Блекистън, за да отиде при сър Магнъс Пай. Фрейзър се надяваше да пристигнат в Саксби на Ейвън в седем часа, навреме за вечеря.

Най-сетне стигнаха до Бат и поеха по пътя, който щеше да ги отведе до имението „Пай Хол“, а долината — вече съвсем притъмняла — се ширна от лявата им страна.

— Злато! — каза Тип.

Не беше проговарял от толкова дълго време насам, че Фрейзър се стресна, когато чу гласа му.

— Моля? — каза той.

— Фалшивото злато, скрито от сър Магнъс Пай. Убеден съм, че всичко се върти около него.

— Но фалшивото злато не струва нищо.

— Не и за теб, Джеймс. Не и за мен. Точно това е въпросът.

— То е убило Том Блекистън. Когато се е опитал да го извади от езерото.

— А, да. Това езеро е постоянно мрачно присъствие в цялата тази история, нали разбираш — както в преданията за крал Артур. Децата са си играли до езерото. Едно от тях е загинало в езерото. И среброто на сър Магнъс също беше скрито в езерото.

— Знаеш ли, Тип? Не разбирам почти нищо от това, което казваш.

— Мисля си за крал Артур, дракони и вещици. В тази история има една вещица, един дракон и едно проклятие, което не може да бъде отменено…

— Предполагам, че вече знаеш кой е убиецът?

— Вече знам всичко, Джеймс. Трябваше само да направя връзката и всичко стана съвсем ясно. Понякога до разкриването на едно престъпление не се достига посредством веществени доказателства. Думите, изречени от викария на погребението, или едно парче хартия, изгорено в огъня — те подсказват за едно, но сетне водят към нещо съвсем друго. И онази заключена стая в жилището на портиера. Защо беше заключена? Мислим си, че знаем отговора, но когато помислим малко, ще се уверим, че сме далеч от истината. И онова писмо, адресирано до сър Магнъс. Ние знаем кой го е написал. И знаем защо. Но отново сме били на грешен път. Трябва да помислим още. Всичко това са предположения, но скоро ще видим с очите си, че не е възможно да има друг път, който да води до истината.

— Матю Блекистън ли ти помогна да го откриеш?

— Матю Блекистън ми каза всичко, което ми е необходимо да знам. Именно той е поставил началото на всичко това.

— Наистина ли? Какво е направил?

— Убил е жена си.

Крауч Енд, Лондон

Много дразнещо, нали?

В неделя следобед стигнах до края на ръкописа и веднага позвъних на Чарлс Клоувър. Чарлс е моят шеф — директорът на издателството „Клоувърлийф Букс“, което публикува поредицата за Атикус Тип. Още на първото позвъняване се свързах с гласовата му поща.

— Чарлс? — казах аз. — Какво е станало с последната част от книгата? Какъв смисъл има да ми даваш да чета криминален роман, в който не пише кой е убиецът? Можеш ли да ми върнеш обаждането, моля те?

После слязох в кухнята. В спалнята вече имаше две празни бутилки от бяло вино, а по завивката — трохи от чипс. Давах си сметка, че не съм излизала от къщата твърде дълго време, но навън все още беше студено и влажно, така че не ми се занимаваше с това. У дома не беше останало нищо прилично за пиене, така че отворих една бутилка анасонова ракия, която Андреас беше донесъл от последното си пътуване до Крит, напълних си една чаша и я изпих на екс. Вкусът й беше като на всеки друг чуждестранен алкохол, след като е преминал митническата проверка на летище „Хийтроу“ не такъв, какъвто би трябвало да бъде. Бях взела ръкописа със себе си в кухнята и се заех да го преглеждам отново, като се опитвах да позная каква част от него липсваше. Последната част би трябвало да се казва „Тайна, скрита от око“ — съвсем подходящо, предвид обстоятелствата. И след като Тип вече беше обявил, че е разкрил престъплението, в нея може би щеше да има само две или три глави. Сигурно щеше да събере заподозрените, да им каже истината и да арестува убиеца, а след това да се прибере у дома, за да умре. Знаех, че от известно време насам Алан Конуей иска да сложи край на поредицата, но въпреки това беше неприятна изненада да открия, че е направил точно това. Струваше ми се, че мозъчният тумор не е най-оригиналният начин да се отърве от главния си герой, но от друга страна, нямаше и какво да се възрази срещу него — и предполагам, че точно затова го беше избрал. Налага се да си призная, че ако бях проляла сълза, тя беше по-скоро от мисълта за бъдещите ни продажби.

И така, кой беше убил сър Магнъс Пай?

Нямах друга работа, така че извадих един бележник и писалка и седнах в кухнята с ръкописа. Хрумна ми дори мисълта, че е възможно Чарлс да го е направил нарочно, за да ме изпита. Когато отида на работа в понеделник, той вече щеше да бъде в кабинета си — винаги идваше пръв — и щеше да ме попита кой е убиецът, преди да ми даде и последните страници. Чарлс определено има странно чувство за хумор. Често съм го виждала да се кикоти на собствените си шеги, когато никой друг от присъстващите дори не е разбрал, че той се е пошегувал.

1. Невил Брент, градинарят.

Това е най-очевидният заподозрян. На първо място, той не обича Мери Блекистън и току-що е бил уволнен от сър Магнъс Пай. Следователно има ясен, съвсем обясним мотив да премахне и двамата. Освен това той е единственият герой в книгата, който има връзка с всички смъртни случаи. Той е в имението, когато умира Мери, и на практика е последният човек, който е видял сър Магнъс жив. През вечерта на убийството, когато свършва работа, той уж отива направо в „Лодкаря“ — но Конуей подхвърля една странна подробност в началото на девета глава от първа част. Там пише, че Брент пристига в кръчмата след двадесет и пет минути. Защо дава толкова детайлни данни по този въпрос? Може да става дума за незначителна подробност, а може би дори за грешка — да не забравяме, че все пак това е ръкопис, който не е преминал през редакция. Но аз бях останала с впечатлението, че „Лодкаря“ е само на десет минути разстояние от имението „Пай Хол“, а тези допълнителни петнадесет минути биха осигурили достатъчно време на Брент да се върне, да се промъкне през задната врата, докато сър Магнъс разговаря с Матю Блекистън, и веднага след това да го убие.

Около Брент има и още нещо. Почти сигурно е, че той е педофил. „Беше самотник, не се беше оженил и живееше сам в къщата, която беше наследил от родителите си. В селото не го обичаха много, защото го смятаха за особняк. (…) Във въздуха се носеше упорита миризма… Миризмата на мъж, който живее сам.“ Полицията открива на пода в спалнята му списания за бойскаути, а освен това, в глава пета от четвърта част, съвсем между другото ни казват, че са го хващали да шпионира бойскаутите, докато са били на лагер в Дингъл Дел. Всички тези подробности ми бяха направили впечатление, защото в романите за Атикус Тип като цяло почти не се говори за секс — но все пак не бива да забравяме, че убийцата в „Грог и цианид“ се оказва лесбийка (която отравя партньорката си). Дали Брент не е проявявал нездрав интерес към двете момчета, Том и Робърт Блекистън? Сигурно не е съвпадение, че именно той „намира“ Том Блекистън, след като се е удавил в езерото. Задавам си въпроси дори за смъртта на майка му и баща му, за които се предполага, че са загинали в автомобилна катастрофа. И накрая, вероятно именно той е убил и кучето.

От друга страна, първото правило на криминалните романи гласи, че най-вероятният заподозрян никога не се оказва истинският убиец. Предполагам, че на този принцип той отпада.

2. Робърт Блекистън, автомонтьорът

Робърт също има връзка с трите смъртни случая в книгата. Посвоему той е също толкова странен, колкото и Брент. Описан е с бледа кожа и неугледна прическа. Никога не се е разбирал с другите деца в училище, арестували са го в Бристъл, и най-вече е имал доста трудни отношения с майка си, които са достигнали своята кулминация със скандал на обществено място, когато той, общо взето, е пожелал смъртта й. Освен това, макар и да не играя честно, като редактор щях да остана особено доволна, ако убиецът се окаже Робърт, защото единствената причина Джой Сандърлинг да се обърне към Тип е нейното желание да го защити. Не ми беше никак трудно да си представя една последна глава, в която собствените й надежди са разбити на пух и прах, след като истинската природа на нейния годеник излиза наяве. На мястото на автора щях да избера точно този вариант.

При все това, в тази теория има два основни проблема. Първият е този, че освен ако Джой Сандърлинг лъже, Робърт просто няма как да е убил майка си, защото двамата са били заедно в леглото, когато се е случило това. Сигурно е вярно и че розовият мотопед щеше да бъде забелязан от минувачите, докато фучи към имението „Пай Хол“ в девет часа сутринта (макар че това съображение очевидно не е попречило на убиеца да използва скърцащото колело на викария в девет часа вечерта). Но по-важната подробност, която самият Тип споменава поне веднъж, е липсата на ясен мотив у Робърт да убие сър Магнъс, който никога не се е отнасял лошо с него. Дали е възможно да е обвинявал сър Магнъс за смъртта на по-малкия си брат, докато двамата са си играли на езерото? Все пак именно сър Магнъс е осигурил фалшивото злато, причинило тази трагедия, а Робърт е бил вторият човек, пристигнал на мястото на инцидента, и е скочил във водата, за да помогне да издърпат брат му на брега. Това преживяване сигурно е оставило травма у него. Дали не беше възможно да обвинява него и за смъртта на майка си?

Може би в крайна сметка излизаше, че заподозрян номер едно в моя списък е Робърт, а Брент заема второто място. Не знам.

3. Робин Осбърн, викарят

Алан Конуей има навик да изненадва читателите си, като изиграва някоя неочаквана карта в самия край на играта. В „Няма покой за злодеите“ например, убиецът се оказва Агнес Кармайкъл, която през цялата книга не е казала нито дума — не особено изненадващо предвид факта, че е глухоняма. Не вярвам Осбърн да е убил сър Магнъс заради Дингъл Дел. Нито пък смятам, че е убил Мери Блекистън заради онова нещо, което е намерила на бюрото му, каквото и да е то. Но със сигурност е интересно, че по време на второто престъпление е използвано неговото колело. Дали наистина е бил в църквата по това време? А и в началото на глава трета от третата част на книгата Хенриета забелязва едно петно от кръв на ръкава на мъжа си. Това не се споменава повторно, но не се съмнявам, че Конуей отново ще повдигне този въпрос в липсващите страници.

Освен това ми е интересна тази почивка, на която са заминали Осбърн и жена му в Девъншър. Той определено изпитва неохота да отговори, когато Тип го разпитва за това („Викарият изглеждаше неподготвен за този въпрос“) и първоначално отказва дори да му каже името на хотела, в който са отседнали там. И може би отдавам прекалено голямо значение на това, но родителите на Брент също са загинали в Девъншър. Дали между двете събития няма някаква връзка?

4. Матю Блекистън, бащата

В действителност той би трябвало да е на първо място в моя списък, защото съвсем недвусмислено ни съобщават, че е убил жена си. Тип го казва в края на шестата част — „Убил е жена си“ — а е немислимо той да лъже. Във всичките осем книги от поредицата, дори да греши (както с погрешния арест в „Атикус Тип празнува Коледа“, който вбеси някои читатели, защото го сметнаха за нечестна игра от страна на Конуей), той никога не е бил по-малко от сто процента честен. Щом казва, че Матю Блекистън е убил жена си, значи е станало точно така — макар и да не казва защо, което е много дразнещо. Нито пък обяснява как е достигнал до това заключение, като стана дума. Обяснението, естествено, ще се съдържа в липсващата част.

Дали Матю освен това е убил и сър Магнъс? Не мисля. Успях да разгадая поне една подробност: отпечатъкът от човешка ръка в цветната леха е оставен от Блекистън, докато е гледал през отвора на пощенската кутия. „Залитнах и си помислих, че ще изгубя съзнание.“ Това са неговите собствени думи. Сигурно е протегнал ръка, за да се подпре, и така е оставил отпечатъка в меката пръст. Той убива жена си, а после, по някаква причина, се връща на местопрестъплението. Ако наистина е така, колкото и да е невероятно, в Саксби на Ейвън има и втори убиец, който се е разправил със сър Магнъс по съвсем друга причина.

5. Клариса Пай, сестрата

Понякога, когато чета криминален роман, оставам с определено усещане за някой от героите, без да имам конкретна причина за това, и случаят е точно такъв. Клариса има сериозни причини да мрази брат си и може би е планирала да убие както лейди Пай, така и нейния син Фреди, за да наследи имението „Пай Хол“. Цялата история за това, че е откраднала физостигмина, за да се самоубие, може да е била лъжа — и освен това дава обяснение за необходимостта да се разправи с Мери Блекистън. Да не забравяме и това, че Клариса има ключ от входната врата на голямата къща в имението. Това се споменава веднъж — в глава пета от първата част — макар и повече да не става дума за този ключ.

Освен това си остава и въпросът за доктор Ренард и близнаците, разменени при раждането. Кога точно е разбрала Клариса за това? Дали наистина е било едва когато й го казва доктор Редуинг? Питам се само защото в глава пета от втората част има една необяснима фраза за „Аштън Хаус“, където живее доктор Ренард. В своето слово на погребението викарият споменава, че Мери Блекистън редовно е посещавала този дом за възрастни хора. Може би Ренард й е казал истината за онова, което се е случило, а след това тя, като се има предвид характера й, на свой ред е разказала на Клариса. Това би осигурило на Клариса сериозен мотив да убие както Мери, така и сър Магнъс. А откраднатият физостигмин може би е бил предназначен за лейди Пай и Фреди. Може дори онова падане на доктор Ренард в действителност да не е било нещастен случай… макар че така сигурно отивам твърде далеч?

Реших да не включвам в списъка на заподозрените семейство Уайтхед, доктор Редуинг и нейният съпруг-художник, Франсес Пай и донякъде неправдоподобния Джак Дартфорд. Всички те имаха мотиви за убийството на сър Магнъс, но не виждах нито една причина някой от тях да иска да причини зло на Мери Блекистън. Така оставаше само Джой Сандърлинг — най-малко вероятният заподозрян от всички. Но защо би решила да убива някого — и по-важно, защо изобщо би се обърнала към Атикус Тип?

Така или иначе, в неделя следобед се занимавах с това — разлиствах ръкописа, водех си бележки и в крайна сметка не стигнах доникъде. Вечерта имах среща с приятели в залата на Британския филмов институт, за да гледаме заедно една прожекция на „Малтийският сокол“, но не успях да се съсредоточа върху заплетения сюжет на филма. През цялото време си мислех за Магнъс, Мери и окървавени парчета хартия, убити кучета и писма, пуснати в грешните пликове. Питах се защо ръкописът не е завършен и се ядосвах, че Чарлс все още не ми беше върнал обаждането.

А по-късно същата вечер разбрах защо. Бях решила да се поглезя, като се прибера с такси, и шофьорът беше пуснал радиото. Това беше четвъртата новина от вечерната емисия.

Алан Конуей беше мъртъв.

Издателство „Клоувърлийф Букс“

Казвам се Сюзан Райланд и съм главен редактор на отдела за съвременна литература в издателство „Клоувърлийф Букс“. Длъжността ми не е толкова важна, колкото звучи, защото в сградата на издателството работят само петнадесет души (и едно куче) и никога не публикуваме повече от двадесет книги годишно. Аз работя по половината от тях. За толкова малко издателство имаме приличен списък от автори. Издаваме няколко високоуважавани писатели, удостоени с различни литературни награди, един автор на фентъзи, който редовно оглавява класациите за най-продавани заглавия, и една детска писателка, за която току-що се разбра, че е лауреат на престижна награда за детска литература. Не можем да си позволим производствените разходи, за да издаваме готварски книги, но в миналото сме имали успех с пътеводители, книги за самопомощ и биографии. Но простата истина е тази, че Алан Конуей със сигурност беше най-важното име в списъка на авторите, които издаваме, и целият ни бизнес план се основаваше на перспективата за успешни продажби на „Мозайка от убийства“.

Издателството беше основано преди единадесет години от Чарлс Клоувър, добре познато име в издателския бизнес, и аз бях с него от самото начало. Преди това бяхме заедно в „Орион“ до момента, когато той реши да навлезе самостоятелно в бизнеса, като отвори собствено издателство в една сграда недалеч от Британския музей, която беше купил наскоро. Атмосферата в офиса определено му отиваше: на три етажа, с тесни коридори, износени мокети, дървена ламперия и стаи, в които не влизаше много слънчева светлина. По времето, когато всички останали притеснено навлизаха в двадесет и първи век — за издателите се знае, че като цяло не са сред първите, които прегръщат социалните или технологичните промени — той нямаше нищо против да го смятат за старомоден. Все пак беше работил с Греъм Грийн, Антъни Бърджес и Мюриъл Спарк. Има дори една снимка, на която се вижда как вечеря с възрастния Ноел Кауард, макар и винаги да казва, че е бил толкова пиян, че не си спомня нито името на ресторанта, нито дори една дума от онова, което му е казал великият драматург.

Като се има предвид колко време прекарваме заедно двамата с Чарлс, хората автоматично предполагат, че в някакъв момент сме били любовници, но това не отговаря на истината. Той е женен, с две големи деца, едното от които — Лора — всеки момент ще роди първия му внук. Живее в една доста впечатляваща къща със стълбище към главния вход, която се намира в „Парсънс Грийн“ и е собственост на съпругата му Илейн и него самия от тридесет години насам. Няколко пъти съм ходила у тях на вечеря и всеки път е имало интересна компания, особено добро вино и разговори, които продължават до късно през нощта. При все това, той не общува с много хора извън офиса — поне не и с такива, които работят в издателския бизнес. Чете много. Свири на чело. Чувала съм, че преди да навърши двадесет години и малко след това е употребявал много наркотици, но човек никога не би го предположил, като го види сега.

В интерес на истината аз не го бях виждала от цяла седмица. Бях на турне с един от нашите автори, което продължи от вторник до петък; имахме събития в Бирмингам, Манчестър, Единбург и Дъблин, както и интервюта за радиото и вестниците. Обиколката мина изненадващо добре. Когато се прибрах късно в петък следобед, той вече си беше тръгнал от офиса. Ръкописът на „Мозайка от убийства“ ме очакваше на бюрото ми. На следващия понеделник, докато оставях чантата си и включвах компютъра, аз си дадох сметка, че двамата сигурно сме го прочели по едно и също време, така че в крайна сметка не е имало как той да знае, че ръкописът не е завършен, когато ми го е оставил.

Той вече беше в кабинета си, който беше на първия етаж, в срещуположния край на коридора. Прозорците гледаха към голямото кръстовище — на Ню Оксфорд Стрийт и Блумсбъри Уей. В другата част от сградата, където беше моят кабинет, беше по-тихо. Стаята му беше елегантна, с квадратна форма и три прозореца, множество етажерки за книги, разбира се, и изненадващо голям брой награди, изложени на показ. В действителност Чарлс не обича церемониите, на които се връчват литературни награди. Смята ги за необходимо зло, но през годините издателство „Клоувърфлийф Букс“ успя да спечели доста награди — британската награда за литература; „Златен кинжал“, която се връчва от асоциацията на писателите-криминалисти; наградата на гилдията на независимите издателства — и по някакъв начин всички те са намерили място в кабинета му. Всичко беше много подредено. Чарлс обича да знае къде се намира всяко нещо и има секретарка на име Джемайма, която се грижеше за това, въпреки че точно в момента явно я нямаше. Беше седнал зад бюрото си, а пред него беше собственият му екземпляр от ръкописа на „Мозайка от убийства“. Забелязах, че си е водил бележки в белите полета на страниците — с писалка с червено мастило.

Нека да опиша Чарлс такъв, какъвто беше в този ден. Беше на шестдесет и три години, облечен както обикновено — с костюм и вратовръзка, а на безименния си пръст носеше тясна златна халка. Илейн му я беше подарила за петдесетия му рожден ден. Когато влизах в малко мрачния му кабинет, винаги ми приличаше на кръстник — като онзи от прочутия филм. От Чарлс не струеше никаква заплаха, разбира, се, но в излъчването му имаше нещо италианско — с пронизващия му поглед, особено тънкия му нос и високите, доста аристократични скули. Имаше бяла коса, падаща небрежно до яката му. Беше в доста добра форма за мъж на неговата възраст, макар че дори не би си представил да влезе в зала за фитнес, и имаше много силно присъствие. Често водеше кучето си със себе си, когато идваше на работа, и то беше там и сега — женско, от породата златист лабрадор, то в момента спеше на едно сгънато одеяло под бюрото му.

Кучето се казваше Бела.

— Влизай, Сюзан — каза ми той и ми махна да вляза.

Бях взела ръкописа със себе си. Влязох, седнах и едва тогава забелязах, че той беше много пребледнял, едва ли не сякаш беше в шок.

— Чу какво е станало, нали? — попита ме той.

Кимнах. Новината беше съобщена във всички вестници, а освен това бях чула коментара на автора на криминални романи Иън Ранкин по сутрешния блок на радио Би Би Си. Първата ми мисъл, когато чух новината, беше за сърдечен удар. Нали това беше най-честата причина за смъртта на мъжете на неговата възраст? Но се оказа, че греша. Вече се говореше, че е било нещастен случай. Беше намерил смъртта си в своя дом, недалеч от Фрамлингам.

— Ужасна новина — каза Чарлс. — Абсолютно ужасна.

— Знаеш ли какво е станало? — попитах го аз.

— Снощи ми се обадиха от полицията. Разговарях с някакъв старши инспектор Лок. Мисля, че се обаждаше от Ипсуич. Каза ми точно това, което съобщиха по радиото — нещастен случай — но не искаше да навлиза в подробности. А след това, тази сутрин, едва преди няколко минути, получих това.

Той взе от бюрото си едно писмо. До него се виждаше грубо разкъсан плик.

— Пристигна със сутрешната поща — каза той. — Писмото е от Алан.

— Може ли да го погледна?

— Разбира се — отговори той и ми го подаде.

Писмото е важно, така че следва точно копие от него.

„АБИ ГРЕЙНДЖ“

ФРАМЛИНГАМ

СЪФОЛК

28 август 2015 година

Скъпи Чарлс,

Не обичам да се извинявам, но съм готов да си призная, че снощи на вечеря не бях в най-добрата си форма. Знаеш, че в последно време не бях на себе си и не исках да споделям с теб причината, но по-добре просто да ти кажа. Не съм добре.

В действителност това е доста меко казано. Доктор Шийла Бенет от болницата „Лъндън Клиник“ е наясно с всички подробности, но по същество фактът е един — всеки момент ще ме убие най-голямото клише на света. Болен съм от рак. Който не може да се оперира.

Защо точно аз? Аз не пуша. Почти не пия. И двамата ми родители доживяха до дълбока старост и т. н., и т. н. Във всеки случай, остават ми около два месеца — може би повече, ако се подложа на химиотерапия и всичко останало. Но аз вече съм взел решение да не го правя. Съжалявам, но не искам да прекарам последните си останали дни на системи, надвесен над тоалетната чиния, а косата ми да се намира по пода на банята, вместо на главата ми. И не съм съгласен да ме разкарват с инвалидна количка по литературни събития в Лондон, слаб като клечка и разкъсван от кашлица, а всички да се редят на опашка и дами казват колко ужасно съжаляват, докато в действителност очакват с нетърпение да се махна оттам.

Във всеки случай аз се държах много обидно с теб, но отношенията ни от самото начало си бяха едно тотално прецакване, така че може би е по-добре да завършат така, както са започнали. Спомням, си какво ми обеща, когато се запознахме, и трябва да бъда честен с теб — ти не ме излъга. Поне за парите. Така че благодаря ти за това.

Колкото до парите, сигурно ще има скандали, след като умра. Като начало, Джеймс няма да е доволен. Не знам защо споменавам това, след като не е твоя работа, но защо пък да не знаеш, че между нас двамата като цяло вече няма нищо общо. Боя се, че оттук нататък ще му се наложи да разчита на себе си.

Господи! Това звучи като написано от някой герой от собствените ми книги. Така или иначе, на него просто ще му се наложи да го преживее някак. Надявам се да не ти създава прекалено много неприятности.

От литературна гледна точка, нещата не се развиха точно така, както се надявах, но ние сме обсъждали този въпрос предостатъчно много пъти, така че няма да губя време да се повтарям. Теб изобщо не те е грижа какво мисля за кариерата си. Винаги е било така. И това беше едно от нещата, които харесвах у теб. Тиражите. Класациите за най-продавани заглавия. Шибаните маркетингови проучвания. Всички онези неща, които аз винаги съм ненавиждал в издателския бизнес, а за теб винаги са хлябът насъщен. Какво ще правиш без мен? Жалко, че няма как да остана на този свят, за да разбера.

Когато прочетеш това, всичко вече ще е свършило. Налага се да ми_ простиш, че не ти казах по-рано и не ти доверих истината, но не се съмнявам, че с времето ще ме разбереш.

На бюрото ми ще откриеш някои бележки, които съм написал. Те са свързани със състоянието ми и решението, което съм взел. Искам да стане ясно, че медицинската диагноза е точна и окончателна и за мен няма никаква надежда за възстановяване. Не се страхувам от смъртта. Иска ми се да вярвам, че името ми няма да бъде забравено.

Постигнах голям успех в рамките на един човешки живот, който продължи достатъчно. Както ще видиш, оставил съм ти нещо дребно в завещанието си. Донякъде от благодарност за многото години, които прекарахме заедно, но освен това и с надеждата, че ще успееш да завършиш работата по книгата ми и да я подготвиш за публикуване. Сега ти си единственият настойник на моя ръкопис, но аз съм уверен, че той ще бъде на сигурно място в ръцете ти.

А иначе — малцина ще скърбят за мен. Не оставям след себе си хора, които да разчитат на мен. Подготвям се да се разделя с този свят с мисълта, че съм използвал добре отреденото ми време на него и ще бъда запомнен с общите ни успехи.

Беше голямо приключение, нали? (Защо не хвърлиш още едно око на „Пързалката “, заради доброто старо време?) Неми се сърди. Не забравяй колко пари си изкарал от мен. Следва любимата ми дума:

Край

Както винаги,

Алан

— Пристигна тази сутрин, така ли? — попитах аз.

— Да. Знаеш ли, двамата с него се видяхме на вечеря в четвъртък. Заведох го в клуба над ресторант „Айви“. Писмото е с дата от 28 август — на следващия ден. Сигурно го е написал веднага след като се е прибрал.

Алан имаше апартамент във „Фицровия“. Сигурно беше останал да пренощува в него, а на следващата сутрин беше хванал влака от гарата на Ливърпул Стрийт, за да се прибере у дома.

— Какво е „Пързалката“? — попитах аз.

— Една книга, която Алан написа преди известно време.

— Не си ми я показвал.

— Честно казано, мислех, че няма да представлява интерес за теб. Не беше криминален роман. Беше по-сериозна книга — нещо като сатира за Великобритания от двадесет и първи век. Действието се развива в един аристократичен дом.

— Въпреки това щях да искам да я прочета.

— Повярвай ми, Сюзан — щеше да си загубиш времето. Нямаше никакъв шанс да я публикувам.

— Каза ли го на Алан?

— Не по този начин. Просто му казах, че не отговаря на стратегията на издателството.

Това беше един от най-старите евфемизми в бизнеса. Човек не може просто да каже на най-силния си автор, че новата му книга не струва и пукната пара.

Двамата потънахме в мълчание. Кучето под бюрото се обърна на другата страна и изсумтя.

— Това е писмо на самоубиец — казах аз.

— Да.

— Трябва да го изпратим в полицията.

— Съгласен съм. Тъкмо се канех да им се обадя.

— Не знаеше ли, че той е болен?

— Не знаех абсолютно нищо за това. Никога не ми е казвал — и със сигурност не го спомена, когато се видяхме в четвъртък вечерта. Двамата вечеряхме заедно. Той ми даде ръкописа. Изглеждаше развълнуван! Каза, че това е най-добрата му книга досега.

Аз не бях присъствала на тази вечеря, така че ще разкажа за нея така, както ми я описа Чарлс няколко дни след това. Алан Конуей беше обещал да завърши „Мозайка от убийства“ до края на годината, а за разлика от някои други автори, с които съм работила, той винаги спазваше сроковете си. Вечерята им беше планирана от няколко седмици по-рано и между другото не беше случайно, че беше определена за ден, в който аз отсъствах от града. Двамата с Алан не се спогаждахме по причини, които ще опиша по-късно. Алан и Чарлс се бяха срещнали в „Айви“ — но не в известния ресторант, който се намира съвсем близо до площад Кеймбридж Съркъс, а в частния клуб към него, достъпен само за членове, в който се влиза през отделен вход. На първия етаж има пиано-бар, а над него — ресторант, и всички прозорци са от цветно стъкло, така че да не се вижда какво става вътре — не се вижда и навън, между другото. Там ходят доста знаменитости и като цяло е точно от онези места, които се харесват на Алан. Чарлс беше запазил обичайната си маса вляво от вратата, където зад неговото място има етажерки с книги. Цялата сцена нямаше как да е подредена по-подходящо за случая, дори да беше в някой театър. В действителност, съвсем наблизо по същата улица има не един, а два театъра — „Сейнт Мартине“ и „Амбасадорс“, в които от незапомнени времена се играе прочутата постановка „Капан за мишки“.

Двамата бяха започнали вечерята с по един голям коктейл с мартини — барът на клуба е известен с тях. Бяха разговаряли на общи теми: семейство и приятели, животът в Лондон и графство Съфолк, издателският бизнес, клюки, кои книги вървят на пазара и кои — не. Бяха избрали какво ще вечерят, а тъй като Алан обичаше скъпи вина, Чарлс беше решил да го поглези, като беше поръчал една бутилка „Жьовре-Шамбертен Гран Крю“, по-голямата част от която беше изпил Алан. Представих си как е ставал все по-шумен и словоохотлив с напредването на вечерята. Той открай време имаше склонността да пие повече, отколкото трябва. Бяха им донесли основното ястие и едва след като бяха приключили с него, Алан беше извадил ръкописа от кожената си чанта с презрамка, с която никога не се разделяше.

— Останах много изненадан — сподели Чарлс, докато ми разказваше това. — Не очаквах да получим ръкописа поне още няколко месеца.

— Нали знаеш, че моят екземпляр не е пълен? — попитах го аз. — Липсват последните няколко глави.

— В моя също. Тъкмо се занимавах с него, когато влезе.

— Той каза ли нещо?

Питах се дали Алан не го беше направил нарочно. Може би беше искал Чарлс да познае как ще завърши книгата, преди да му покаже истинския финал.

Чарлс се замисли, за да си спомни.

— Не. Само ми каза колко е добра според него, а после ми я даде.

Това беше интересна информация. Значи Алан Конуей сигурно е мислел, че му е дал всички глави. В противен случай със сигурност щеше да му обясни какво прави.

Чарлс се беше зарадвал да получи новата книга и беше реагирал по съответния начин. Беше обещал на Алан да я прочете през почивните дни. За съжаление след това вечерта не беше продължила по най-добрия начин.

— Не знам какво стана — каза ми Чарлс. — Бяхме започнали да обсъждаме заглавието. Аз не бях съвсем сигурен, че ми харесва — а нали знаеш колко е докачлив Алан. Може би не беше много умно от моя страна да повдигам този въпрос точно в този момент. Но докато разговаряхме, се случи един много странен инцидент. Един сервитьор изпусна таблата с чиниите, която носеше. Предполагам, че подобно нещо може да се случи навсякъде, но в клуба обикновено е толкова тихо, че все едно избухна бомба, и Алан стигна дотам да стане от мястото си, за да вдигне скандал на сервитьора. През цялата вечер изглеждаше напрегнат, не знам защо. Но ако е бил болен и вече е планирал да се самоубие, това сигурно изобщо не е изненадващо.

— Как завърши вечерята? — попитах аз.

— Алан се успокои малко и двамата си поръчахме кафе, но той все още не изглеждаше съвсем на себе си. Нали го знаеш какъв става понякога, след като е изпил няколко чаши вино? Помниш ли онази кошмарна случка в „Спексейвърс“? Във всеки случай, докато се качваше в таксито си, той ми каза, че иска да отмени едно интервю по радиото, което трябваше да даде.

— Със Саймън Мейо — казах аз. — По Радио 2.

— Да. Следващия петък. Аз се опитах да го разубедя. Човек не бива да прецаква хората от медиите, защото не се знае дали изобщо някога ще го поканят пак да участва в предаването им. Но той не искаше да отстъпи.

Чарлс въртеше писмото в ръцете си. Питах се дали изобщо трябваше да го пипа. Дали не беше веществено доказателство?

— По-добре да се обадя в полицията — каза той. — Те трябва да разберат за това.

Аз излязох от кабинета му, за да го оставя да говори на спокойствие.

Алан Конуей

Аз бях тази, която откри Алан Конуей за света.

С него ме запозна сестра ми Кейти, която живее в графство Съфолк, а децата й ходят в едно местно училище. Алан беше учител по английски в него и току-що беше написал първата си книга — криминален роман със заглавие „Атикус Тип започва разследването“. Не съм сигурна как е разбрал, че тя ми е сестра — сигурно тя му е споменала за това — но я беше помолил да ми покаже книгата. Двете със сестра ми водим много различен начин на живот, но сме близки, и аз обещах да прочета книгата заради нея. Не вярвах, че ще се окаже добра, защото книгите, които стигат до издателствата по този начин, през задната врата, рядко са такива.

Но останах приятно изненадана.

Алан беше успял да улови нещо от духа на „златната ера“ на британските криминални романи — провинциална обстановка, заплетени обстоятелства около убийството, подходящо ексцентрични герои и детектив, който се озовава сред тях като неканен гост. Действието на романа се развиваше през 1946 година, непосредствено след войната, и макар че липсваха достатъчно исторически подробности за епохата, авторът беше предал атмосферата на онова време. Тип беше герой, на когото беше лесно читателят да започне да симпатизира, а фактът, че беше излязъл жив от концентрационните лагери — въпреки че в крайна сметка се наложи да съкратим донякъде тази история — му придаваше определена дълбочина. Германските му маниери и особени привички, особено манията му да завърши своя шедьовър „Общ преглед на криминалното разследване“ — тема, която щеше да се превърне в една от запазените марки на поредицата — веднага ми допаднаха. Фактът, че действието на книгата се развиваше през четиридесетте години, освен това му позволяваше да се развива по-плавно: без мобилни телефони, компютри, лаборатории по криминалистика, оборудвани по последна дума на техниката, и незабавен достъп до информация.

Имах и някои забележки, разбира се. Понякога авторът се изразяваше с престорено интелигентни, заучени фрази. Често оставах с чувството, че се опитва да направи впечатление със стила си, вместо просто да разкаже историята. Освен това романът беше прекалено дълъг. Но когато стигнах до края на ръкописа, вече бях решена да го публикувам — и това щеше да бъде първият ми проект за издателство „Клоувърлийф Букс“.

А след това се запознах с автора.

Авторът не ми хареса. Съжалявам, че трябва да го кажа, но изглеждаше студен и недружелюбен. Сигурно сте виждали снимките му на задните корици на неговите книги: слабото лице, късо подстриганата сребриста коса, кръглите очила с телени рамки. В интервютата си по телевизията и по радиото винаги се е отличавал с дар слово и непринуден чар. Но тогава изобщо не беше такъв. Беше с подпухнало лице и наднормено тегло, а по ръкавите на костюма му имаше следи от тебешир. Държеше се агресивно и същевременно умираше от желание да направи добро впечатление. Първото, което ми каза, беше колко си мечтае да има успех като писател, но сега, когато моментът беше дошъл, ентусиазмът му сякаш се беше изпарил. Не можех да го разбера. Когато споменах за някои от промените, които исках да направи по книгата си, той направо настръхна. Като цяло ме остави с впечатлението за един от най-безрадостните и лишени от чувство за хумор хора, които бях срещала. По-късно Кейти ми каза, че учениците никога не са го харесвали, и аз вече разбирах защо.

Но в интерес на истината трябва да си призная, че сигурно и аз не бях създала кой знае колко добро първо впечатление у него. С някои запознанства просто става така. Бяхме се уговорили да се срещнем в един елегантен ресторант — той, Чарлс и аз. Този ден валеше проливен дъжд — направо се изливаше от небето. Преди това имах среща в другия край на центъра, а таксито ми не беше пристигнало навреме, така че ми се беше наложило да тичам половин миля на високи токчета. Закъснях за срещата, косата ми беше залепнала по лицето, а блузата ми беше подгизнала от дъжда, така че сутиенът ми прозираше през нея. Изпих една чаша вино на екс в момента, в който седнах на масата. Умирах за цигара и това ме изнервяше допълнително. Спомням си, че влязохме в някакъв абсурден спор за една от главите в книгата му — той беше събрал всички заподозрени в библиотеката, което според мен беше прекалено голямо клише — но това очевидно не беше моментът да разговаряме по този въпрос. След това Чарлс ми беше доста сърдит — и имаше право. Можехме да го изгубим още тогава — а имаше предостатъчно други издателства, които щяха да се зарадват на книгата му, особено с обещанието за поредица.

В действителност при онази първа среща Чарлс се намеси решително и поведе разговора вместо мен, и в резултат именно той продължи да работи с Алан и след това. С други думи, Чарлс го придружаваше на големите литературни фестивали: в Единбург, Хей на Уай, Оксфорд, Челтнам. Чарлс поддържаше отношенията на издателството с него. А аз просто вършех редакторската работа — редактирах книгите му с помощта на една модерна компютърна програма, така че дори не ни се налагаше да се срещаме на живо, за да обсъждаме промените по текста. Колкото и да е странно, бях работила с него в продължение на единадесет години, а нито веднъж не бях ходила в къщата му — което не беше честно предвид факта, че си я беше купил благодарение на мен.

Естествено, все пак го виждах от време на време, когато идваше в издателството — и трябва да призная, че колкото по-успешни бяха продажбите му, толкова по-привлекателен ставаше самият той. Купуваше си скъпи дрехи. Започна да ходи на фитнес. Караше спортно купе БМВ i8. В днешно време на всички прочути писатели се налага да бъдат медийни звезди, и Алан Конуей скоро започна да обикаля по телевизиите, за да участва в предавания като „Време за книги“, „Въпроси и отговори“ и сутрешния блок на Матю Райт. Посещаваше партита и церемонии за връчване на награди. Изнасяше лекции в училища и университети. Когато го застигна славата, беше на четиридесет години — и животът му сякаш беше започнал едва тогава. Промени се и в други отношения. Когато се запознах с него, беше женен, с осемгодишен син. Бракът му не продължи много дълго след това.

Разказвам го така, сякаш съм останала разочарована и недоволна от успеха, който до голяма степен бях уредила за него. Но в действителност изобщо не се чувствах така. Не ме интересуваше какво мисли той за мен, и нямах абсолютно нищо против двамата с Чарлс да гостуват заедно на литературните фестивали, докато аз се занимавам със сериозната работа, редактирам текста и организирам издаването на книгите му. В крайна сметка това беше единственото важно нещо за мен. А истината беше, че освен това книгите му наистина ми харесваха. Бях отраснала с Агата Кристи и когато пътувам със самолет или си почивам на плажа, любимото ми занимание е да потъна в някой криминален роман. Гледала съм всички епизоди на сериалите „Поаро“ и „Убийства в Мидсъмър“. Никога не мога да позная кой е убиецът и нямам търпение детективът да събере всички заподозрени в една стая и да разкрие смисъла на цялата загадка като фокусник, който измъква копринено шалче от въздуха. Ето, това е, казано с най-прости думи. Бях почитателка на Атикус Тип. Но от това не следваше, че трябва да бъда почитателка и на Алан Конуей.

След като излязох от кабинета на Чарлс, ми се наложи да отклоня доста въпроси по телефона. Въпреки че все още не бяхме съобщили на полицията за писмото, новината за самоубийството на Алан вече беше успяла да стигне до медиите и репортерите бяха тръгнали по следите на историята. Обаждаха се и приятели от издателския бизнес, за да изразят съчувствието си. От една антикварна книжарница на „Сесил Корт“ искаха да разберат дали имаме подписани екземпляри на книги от автора, защото подготвяха специална витрина в негова чест. Тази сутрин Алан не излизаше от мислите ми — но повечето от тях все пак си оставаха заети с въпроса за един криминален роман, на който му липсваше край; и, пак в същата насока, за един издателски план за предстоящото лято, по средата на който зееше огромна празнина.

След обяд отново отидох при Чарлс.

— Обадих се в полицията — каза Чарлс.

Писмото и пликът, в който беше поставено, все още бяха на бюрото му.

— Ще изпратят един служител, за да го вземе. Казаха ми, че не е трябвало да го пипам.

— Не виждам откъде можеше да знаеш какво съдържа писмото, преди да го отвориш.

— И аз.

— Казаха ли как го е направил? — попитах аз.

Имах предвид как се беше самоубил, но не исках да се изразявам толкова директно.

Чарлс кимна:

— В къщата му има нещо като кула. Последния път, когато ходих у тях — сигурно е било през март или април — дори разговарях с Алан за нея. Казах му колко опасно е това нещо. Най-горе има само една съвсем ниска стена и никакви перила. Странното е, че когато разбрах за нещастния случай, веднага си представих как е паднал от онова проклето нещо. Но вече изглежда, че по-скоро е скочил оттам.

Настъпи продължително мълчание. Обикновено двамата с Чарлс знаем какво си мисли другият, но този път и двамата избягвахме да се поглеждаме в очите. Случилото се наистина беше ужасно. Нито един от нас двамата не искаше да се изправя срещу мисълта за него.

— Как ти се стори книгата? — попитах го аз.

Това беше единственият въпрос, който не му бях задавала — при обичайни обстоятелства щеше да бъде първият.

— Ами аз я прочетох през почивните дни и много ми хареса. Стори ми се също толкова добра, колкото и предишните. Когато стигнах до последната страница, бях също толкова раздразнен и изненадан, колкото сигурно си била и ти. Първата ми мисъл беше, че някое от момичетата в офиса не е преснимало всичко както трябва. Бях поръчал да преснимат ръкописа в два екземпляра — един за теб и един за мен.

Това ми напомни нещо.

— Къде е Джемайма? — попитах го аз.

— Напусна. Подаде предизвестие, докато ти беше на турне.

Чарлс изведнъж ми се стори много уморен, докато го разказваше:

— Нямаше как да подбере по-неподходящ момент за това. Цялата тази история с Алан — а освен това трябва да мисля и за Лора.

Лора беше дъщеря му, която очакваше дете.

— Как е тя? — попитах аз.

— Добре е. Но лекарите казват, че може да роди всеки момент. Явно с първото дете има голяма вероятност да се случи по-рано, отколкото се очаква.

Той се върна към предишната тема:

— Но всъщност не липсват страници, Сюзан. Поне не по наша вина. Проверихме файла на копирната машина. Преснимали сме точно това, което ни е дал Алан. Канех се да му се обадя, за да го попитам какво е станало. А след това, разбира се, чух за него по новините.

— Не ти ли е изпратил електронно копие?

— Не. Никога не го е правил.

Това беше самата истина. Алан беше от хората, които държат на хартията. В действителност дори пишеше книгите си на ръка. Едва след това набираше първата чернова на книгата на компютъра си. Винаги ни изпращаше разпечатано копие от новата си книга, преди да ни пусне ръкописа по електронната поща, като че ли по някаква причина не ни се доверяваше да я прочетем на екран.

Е, значи трябва да открием липсващите глави — казах аз. — И колкото по-бързо, толкова по-добре.

Чарлс не изглеждаше убеден, така че аз продължих:

— Сигурно са някъде в къщата му. Ти успя ли да разбереш кой е убиецът?

Чарлс поклати глава, преди да отговори:

— Мислех си, че може би е сестрата.

— Клариса Пай. Да. Аз също я включих в списъка на заподозрените.

— Винаги съществува вероятност наистина да не е завършил книгата.

— Не се съмнявам, че щеше да ти каже това, когато ти е дал ръкописа — а и защо да постъпи така?

Замислих се за работния си график и срещите, които бях планирала за предстоящата седмица. Но това беше по-важно.

— Дали да не отида с колата до Фрамлингам? — предложих аз.

— Сигурна ли си, че това е добра идея? Полицията сигурно още ще бъде там. Ако се е самоубил, със сигурност ще има разследване.

— Да, знам. Но ми се иска да стигна до компютъра му.

— Те няма ли да го приберат?

— Поне мога да огледам кабинета му. Може би оригиналът от книгата все още е на бюрото.

Той се замисли за миг, преди да отговори:

— Да, сигурно е възможно.

Изненадах се, че не проявяваше повече въодушевление. Нито един от нас двамата не го беше казал на глас, но и двамата знаехме колко много ни трябваше „Мозайка от убийства“. Изминалата година не беше добра за издателството. През май бяхме публикували биографията на един комик, който след това беше изтърсил някаква особено неадекватна шега на живо по телевизията. И почти незабавно след това хората бяха решили, че той вече не е смешен, а книгата му беше изчезнала от книжарниците, без да остави почти никаква следа. Турнето, на което бях ходила току-що, беше с автора на един дебютен роман със заглавие „Едноръкият жонгльор“ — комична история, действието на която се развиваше в един цирк. Турнето беше минало добре, но рецензиите за книгата бяха безмилостни и не успявахме да я вкараме в книжарниците. Освен това имахме и неприятности с поддръжката на сградата на издателството, един съдебен процес срещу нас и проблеми със служителите. Не бяхме стигнали дотам да мислим, че потъваме, но изпитвахме остра нужда от категоричен пазарен успех.

— Утре ще отида — казах аз.

— Сигурно няма да навреди. Искаш ли да дойда с теб?

— Не. Ще се справя и сама.

Алан никога не ме беше канил в „Аби Грейндж“. Беше ми любопитно да видя какво представлява неговият дом.

— Предай много поздрави на Лора — казах на Чарлс. — И ако научиш нещо ново, обади се.

Изправих се от мястото си, излязох от кабинета и чак тогава осъзнах нещо много необичайно. Едва когато се върнах в моя кабинет, си дадох сметка за нещо, което бях видяла, въпреки че през цялото време ми беше пред очите. Това нещо беше много странно. И съвсем необяснимо.

Писмото, което беше написал Алан преди смъртта си, и пликът от него бяха оставени на бюрото на Чарлс. Писмото беше написано на ръка. Пликът беше напечатан на пишеща машина.

„Аби Грейндж“, Фрамлингам

Рано на следващата сутрин вече профучавах през „Александра Парк“ по алеята за коли под прочутия дворец, от който беше останала само фасадата, на път за шосе А12. Пътуването беше идеално извинение да покарам колата си — MGB Роудстър, който си бях купила преди шест години, за четиридесетия си рожден ден. Беше абсурдна кола, но още в първия миг, когато я видях да се продава пред един автосервиз в „Хайгейт“, веднага разбрах, че трябва да бъде моя: беше модел 1969 година, с ръчни скорости, и беше в ярко, крещящо червено като на пожарникарска кола, с черна тапицерия. Кейти не знаеше какво да каже, когато за пръв път се появих с нея, но децата й полудяха по тази кола и сега всеки път ги возех в нея, когато се виждахме — по завоите на провинциалните шосета, със свален гюрук, докато и двете крещяха от удоволствие на задната седалка.

По това време на деня движението беше по-натоварено в обратната посока, към Лондон, и аз успях да се движа бързо чак до Ърл Сохъм, където се забавих за десет минути поради един особено досаден ремонт на шосето. Денят беше топъл. Времето беше хубаво през цялото лято и изглеждаше, че ще се задържи така и през септември. Помислих си да сваля гюрука, но на магистралата щеше да бъде прекалено шумно, за да карам по този начин. Може би щях да го направя, когато наближа крайната си цел.

Бях посещавала повечето от селцата по крайбрежието на Съфолк — Саутуолд, Уолбързуик, Дънич и Орфорд — но никога не бях ходила във Фрамлингам. Може би ме беше отблъсквал самият факт, че Алан живееше там. Когато пристигнах, първото ми впечатление беше за приятно, малко западнало градче, съсредоточено около централен площад с неправилна форма. Някои от сградите се отличаваха с определено очарование, но други — като един индийски ресторант, например — изглеждаха неадекватно на това място, а ако човек смяташе да обикаля по магазините, тук нямаше нищо интересно, което да си купи. По средата на градчето стърчеше натрапчиво голяма тухлена сграда, която се оказа съвременен супермаркет. Бях запазила стая за нощувка в хотел „Краун“ — преустроена странноприемница, която се беше издигала на същото място на градския площад в продължение на четиристотин години, а сега неловко съжителстваше с един банков клон и една туристическа агенция. В действителност хотелът се оказа много очарователно място — с оригиналните каменни плочи на пода, множество камини и открити подпорни греди. Зарадвах се, когато видях книгите по лавиците и настолните игри, оставени от предишни гости на хотела. Създаваха уютна, домашна обстановка. Открих рецепцията, скрита зад едно миниатюрно прозорче, и се регистрирах. През главата ми беше минала мисълта, че можех да отседна при сестра си, но Удбридж беше на половин час път с колата, а тук щеше да ми бъде съвсем добре.

Качих се в стаята си и оставих куфара си на леглото: което беше с четири колони за балдахин, представете си. Прииска ми се Андреас да беше тук, за да го сподели с мен. Традиционните английски неща криеха специално очарование за него. Обожаваше играта на крокет, следобедния чай с кифлички със сметана и крикета, които бяха еднакво неразбираеми и неустоими за него, и щеше да се почувства в стихията си на това място. Изпратих му едно съобщение по телефона, после се измих и сресах косата си. Беше време за обяд, но аз не бях гладна. Вместо това се качих отново на колата си и продължих към „Аби Грейндж“.

Къщата на Алан Конуей беше на няколко мили от Фрамлингам и щеше да бъде почти невъзможно да бъде открита, ако не съществуваше сателитната навигация. Откакто съм родена, живея в голям град, където всички улици водят някъде — в интерес на истината, защото не могат да си позволят да не го правят. Същото далеч не можеше да се твърди за провинциалното шосе, което ме преведе с многобройни заврънкулки през твърде много провинция, преди да се превърне в още по-тесен черен път и оттам в частна алея, която най-сетне ме отведе до самата къща. В кой ли момент си дадох сметка, че пред очите ми се издигаше първообразът на имението „Пай Хол“? Е, каменните грифони от двете страни на портала със сигурност трябваше да ми го подскажат. Жилището на портиера също изглеждаше точно така, както беше описано в книгата. Алеята се виеше към входната врата на къщата, прекосявайки обширни морави. Не видях градина с рози, но езерото наистина съществуваше, както и гористата местност, която сигурно беше първообразът на Дингъл Дел. Изобщо не ми беше трудно да си представя Брент, изправен до тялото на Том Блекистън, докато брат му се опитва да го върне към живота с изкуствено дишане. Реалността вече беше свършила повечето работа преди моето въображение.

А самата къща? „В крайна сметка беше останало едно-единствено удължено крило, в далечния край на което се издигаше осмоъгълна кула, построена много по-късно от останалата част.“ Точно това видях, докато наближавах с колата си: една дълга, тясна постройка на два етажа, по която се виждаха общо дузина прозорци, и кула в единия край. От нея сигурно се откриваше впечатляваща гледка към околността, но самата тя беше абсурдна. Предположих, че е построена през деветнадесети век от някой викториански индустриалец, пренесъл спомените си за фабриките и мавзолеите на Лондон в провинциалния пейзаж на графство Съфолк. Къщата далеч не беше толкова привлекателна, колкото наследственото имение на сър Магнъс Пай — поне както го беше описал Алан. „Аби Грейндж“ беше построена от онези характерни мръсно червени тухли, които винаги съм свързвала с творчеството на Чарлс Дикенс и Уилям Блейк. Мястото й не беше тук — спасяваха я единствено красивите околности. Градината сигурно се простираше на четири или пет акра под необятното небе, а наоколо не се виждаше нито една друга къща. Нямах никакво желание да живея на подобно място, а и не виждах какво толкова беше привлякло самия Алан Конуей в него. Не беше ли твърде метросексуален тип, за да обитава подобна измишльотина?

Но това беше и къщата, в която беше умрял. Припомних си го в момента, в който излязох от колата. Едва преди четири дни той се беше хвърлил от кулата, която се издигаше в този момент над мен. Вдигнах глава, за да разгледам назъбения парапет на върха. Наистина не изглеждаше безопасно. Ако човек се наведе през ръба, независимо дали има склонност към самоубийство или не, като нищо можеше да се преобърне и да падне. Под кулата се простираха морави, покрити с неравни туфи трева. В романа на Иън Макюън „Неумолима любов“ има едно изключително добро описание на онова, което се случва с човешкото тяло, когато падне от голяма височина, и не ми беше никак трудно да си представя Конуей смачкан като кукла, с натрошени кости и крайници, които стърчат в неестествени посоки. Дали падането е било достатъчно, за да го убие на място, или беше останал да лежи в мъчителна агония, докато го беше открил някой друг? Може би някой домашен помощник — чистач или градинар — беше подал сигнала за станалото. Това не беше ли безсмислено? Беше се самоубил, за да избегне страданието, но в действителност може би беше понесъл ужасяващо страдание. Аз не бих го направила по този начин. Щях да си напълня топла вана и да си прережа вените. Или да скоча пред влака. И в двата случая, смъртта щеше да настъпи много по-сигурно.

Извадих айфона си и отстъпих назад от входа, за да снимам цялата къща. Не знаех защо точно го правя, но защо хората изобщо правят снимки в днешно време? Вече никога не ги поглеждаме. На идване бях минала с колата покрай един голям храсталак (който не беше споменат в книгата) и сега се върнах пеша до него, защото забелязах две следи от автомобилни гуми. Съвсем наскоро, когато тревата е била влажна, на това място зад храсталака е била паркирана кола. Снимах и следите от гуми; не защото означаваха нещо определено, а защото си казах, че трябва да го направя. После прибрах телефона обратно в джоба си и закрачих обратно към входната врата, а тя се отвори и на прага ме посрещна някакъв мъж. Не го познавах, но веднага се сетих кой е. Както споменах, преди Алан беше женен. Скоро след като излезе третата книга от поредицата за Атикус Тип, истината за самия Алан също излезе наяве. Той напусна семейството си заради един млад мъж на име Джеймс Тейлър — и като казвам „млад“, имам предвид, че той едва бе навършил двадесет години по времето, когато самият Алан беше на четиридесет и няколко и имаше син на дванадесет. Личният живот на Алан не ме засягаше, но все пак трябва да си призная, че изпитвах известно неудобство и притеснения за евентуалния ефект на всичко това върху продажбите на книгите му. Новината беше съобщена в много вестници, но за щастие годината вече беше 2009 и репортерите нямаха възможност да злобеят толкова, колкото им се искаше. Мелиса, бившата съпруга на Алан, се премести да живее в западната част на страната заедно със сина им. Двамата се споразумяха много бързо за развода. Точно тогава Алан купи имението „Аби Грейндж“.

Не се бях запознавала с Джеймс Тейлър, но мъжът срещу мен очевидно беше той. Беше облечен с кожено яке, джинси и тениска с изрязано деколте, в което се виждаше тънката златна верижка на врата му. Вече беше на двадесет и осем или двадесет и девет години, но продължаваше да изглежда все така невероятно млад — с момчешко лице, което си оставаше такова дори под гъстата набола брада. Косата му беше дълга, светла и несресана. Беше и малко мазна и се виеше отзад, следвайки извивката на врата му. Оставяше впечатлението, че току-що е станал от леглото. Погледът му беше измъчен и подозрителен. Останах с впечатлението, че в някакъв момент от живота си е бил подложен на тормоз. А може би просто не му беше приятно да ме види.

— Да? — попита той. — Коя сте вие?

— Казвам се Сюзан Райланд — представих се аз. — Работя в издателство „Клоувърлийф Букс“. Ние сме издателите на Алан.

Порових в чантата си и му подадох визитната си картичка.

Той я погледна за миг, после вдигна очи над рамото ми.

— Хубава кола — отбеляза той.

— Благодаря.

— MG, нали?

— Всъщност е MGB.

Той се усмихна. Явно намираше за забавно жена на моята възраст да кара такава кола.

— Ако идваш при Алан, за съжаление вече си закъсняла.

— Знам. Разбрах какво е станало. Дали може да вляза?

— Защо?

— Не е лесно да се обясни. Но търся нещо.

— Добре, разбира се.

Той сви рамене и ми отвори вратата с такъв маниер, сякаш къщата беше негова. Но аз вече бях прочела писмото на Алан. И знаех, че не е така.

Ако бяхме в света на „Мозайка от убийства“, входната врата щеше да води към голямо преддверие с ламперия по стените, каменна камина и стълбище, което води към галерията на втория етаж. Но явно всичко това се беше родило във въображението на Конуей. В действителност интериорът на къщата беше по-скоро разочароващ: антре с гол дъсчен под, подходящи за един провинциален дом мебели и скъпи модерни картини по стените — беше обзаведено с вкус, но изглеждаше съвсем обикновено. Не се виждаха никакви рицарски брони. Нито ловни трофеи. Нито трупове. Завихме надясно и поехме по един дълъг коридор, който минаваше по протежение на цялата къща, преди най-сетне да ни изведе в сериозно обзаведена кухня с професионална фурна, огромен двукрил хладилник в американски стил, блестящи работни повърхности и маса за хранене, на която можеха да се настанят дванадесет души. Джеймс ми предложи кафе и аз приех. Той го приготви на една от онези машини, които работят с капсули и добавят млечна пяна по желание.

— Значи ти си издателката му — каза той.

— Не. Аз съм му редактор.

— Добре ли познаваш Алан?

Не бях сигурна как да отговоря на този въпрос.

— Взаимоотношенията ни бяха работни — казах аз. — Никога не ме е канил тук.

— Това е моят дом — или поне така беше допреди две седмици, когато Алан ме помоли да напусна. Все още не се бях изнесъл, защото нямаше къде да отида, а сега може и да не ми се наложи.

Той донесе кафетата и седна срещу мен.

— Имаш ли нещо против да запаля? — попитах аз.

Бях забелязала пепелника на масата и усетих миризма на цигарен дим във въздуха.

— Съвсем не — отговори той. — Даже, ако имаш цигари, и аз ще изпуша една.

Подадох му пакета и двамата веднага се почувствахме като приятели. В последно време това е едно от малкото хубави неща в живота на пушачите. Всички сме част от едно малцинство, подложено на преследване. Пушачите общуват по-лесно помежду си. А в действителност и без това вече бях решила, че Джеймс Тейлър ми е симпатичен — беше като малко момче, останало съвсем само в тази голяма къща.

— Тук ли беше? — попитах го аз. — Когато Алан се самоуби?

— Не, слава Богу. В този момент кажи-речи се бяхме разделили. Аз бях в Лондон, на гости на едни приятели.

Загледах как изтръскваше пепелта от цигарата си в пепелника. Имаше много дълги, тънки пръсти. Ноктите му бяха мръсни.

— Обади ми се господин Кан — той беше адвокатът на Алан — и аз се върнах обратно късно в понеделник вечерта. По това време в къщата вече гъмжеше от полицаи. Всъщност именно господин Кан го е намерил, нали разбираш? Дошъл тук, за да остави някакви документи — може би такива, с които ме изключва от завещанието си или нещо подобно — и намерил Алан на моравата пред кулата. Признавам си, радвам се, че не съм бил на негово място. Не съм сигурен, че щях да издържа.

Той дръпна дълбоко от цигарата, която държеше скрита в шепата си, като войник от стар филм.

— Какво точно търсиш? — попита ме той.

Казах му истината. Обясних му, че Алан е предал последния си роман едва няколко дни, преди да умре, и че краят на ръкописа липсва. Попитах го дали вече е чел нещо от „Мозайка от убийства“, и в отговор Джеймс насмешливо изсумтя.

— Чел съм всички книги за Атикус Тип — отговори ми той.

— Нали знаеш, че участвам в тях?

— Не, не знаех — отговорих аз.

— О, да. Джеймс Фрейзър, глупавият русокос помощник — това съм аз.

Той отметна собствената си руса коса от очите, преди да продължи:

— Когато се запознах с Алан, той тъкмо се канеше да започне да пише „Нощен зов“. Това е четвъртата книга от поредицата. По това време Атикус Тип все още нямаше помощник. Работеше сам. Но след като двамата с Алан заживяхме заедно, той ми каза, че ще промени това положение, и ме вкара в книгите си.

— Но ти е променил името — казах аз.

— Промени много неща. Имам предвид, че като начало аз не съм завършил Оксфордския университет — макар че наистина работех като актьор, когато се запознахме. Това беше една от неговите малки шеги. Във всяка книга намираше начин да спомене, че Фрейзър е безработен, неуспял в живота или с провалена кариера — а освен това, разбира се, е невероятно тъп, — но Алан казваше, че всички помощници на главните герои-детективи са такива. Казваше, че единствената им роля е да направят така, че самият детектив да изглежда по-умен, и да отклоняват вниманието на читателя от истината. Правеше го съвсем нарочно — за да те насочва по погрешна следа. В действителност, когато чете книгите, човек може просто да не обръща внимание на нито едно от нещата, казани от Фрейзър. Така бяха написани.

— Значи си я чел, така ли? — попитах го аз отново.

Той поклати глава.

— Не. Знаех, че Алан работи по нея. Затваряше се в кабинета си по цели часове. Но той никога не ми показваше нищо, преди да е завършено. Честно казано, дори не знам дали я беше завършил. При обичайни обстоятелства щеше да ми даде да я прочета, преди да я покаже на някой друг, но заради онова, което се случи между нас, може да е решил да не го прави. Въпреки това не знам защо не бях разбрал дали е завършил новата си книга. Обикновено познавах момента, в който е стигнал до края.

— Как?

— Започваше отново да се държи човешки.

Искаше ми се да разбера какво се беше случило между тях, но вместо това го попитах дали мога да разгледам кабинета и евентуално да потърся липсващите страници. Джеймс нямаше нищо против и двамата излязохме заедно от кухнята.

Кабинетът на Алан беше точно до кухнята, което беше логично. Така, ако му се е приисквало да спре за малко — за да хапне или да изпие едно питие — не му се е налагало да се отдалечава много от работното си място. Беше голямо помещение, в самия край на къщата, с прозорци от трите страни, а в средата на стаята беше изградена основата на кулата. Централно място в помещението заемаше едно стълбище с формата на спирала, което сигурно се изкачваше чак до върха на кулата. На две от стените имаше библиотеки с книги, и първата се оказа изцяло заета от книгите на самия Алан — деветте романа за Атикус Тип, преведени на тридесет и четири езика. Според текста на задната корица на книгите му (който съм написала аз), те са издадени на тридесет и пет езика, но това включваше и английски език, на който са написани, а Алан обичаше по-кръгли цифри. По същата причина тиражите му в целия свят бяха закръглени на общо осемнадесет милиона — число, което, общо взето, си измислихме от въздуха. В кабинета имаше бюро, изработено по поръчка, и работен стол, който изглеждаше скъп: от черна кожа, с ергономичен дизайн и подвижни части, на които да обляга ръцете си, врата си и гърба си. Истински стол на професионален писател. На бюрото имаше компютър — „Епъл“ с диагонал на екрана от двадесет и седем инча.

Кабинетът будеше любопитството ми. Мислех си, че влизането в него беше най-добрият начин да вляза в главата на Алан Конуей. И какво ми подсказваше този кабинет? Ами като начало — той явно не беше от кротките, които се надяват да наследят земята. Всичките му награди бяха изложени на показ. Прочутата писателка Ф. Д. Джеймс му беше изпратила писмо, в което го поздравяваше за книгата му „Атикус Тип пътува в чужбина“, и той го беше сложил в рамка на стената. Освен това се виждаха снимки, на които той беше заедно с принц Чарлс, Дж. К. Роулинг и (донякъде необяснимо) с Ангела Меркел. Освен това очевидно беше работил методично. Химикалките и моливите, бележниците, папките, изрезките от вестниците и всички останали елементи от оборудването на един писател бяха подредени внимателно, без усещане за хаос. Имаше една лавица със справочна литература: „Кратък оксфордски английски речник“ (в два тома), тълковен речник, „Оксфордски речник на цитатите“, речник с прочути фрази и енциклопедии по химия, биология, криминалистика и право. Книгите бяха подредени като войници. Освен това имаше и събраните произведения на Агата Кристи — около седемдесет романа с меки корици, които бяха подредени в хронологичен ред, поне доколкото можех да определя от пръв поглед, и започваха с „Аферата в Стайлс“ — първият роман за Еркюл Поаро. Направи ми впечатление, че им беше отредено място сред справочната литература. Той не ги беше чел за удоволствие: беше ги използвал за работа. Алан се беше отнасял напълно делово към писането. Наоколо не се виждаше нищо, което да го разсейва от работата му или да няма видимо отношение към нея. Стените бяха бели, а мокетът на пода — в неутрално бежово. Това беше работен офис, а не уютен кабинет с библиотека.

До компютъра имаше бележник с кожена подвързия и аз го отворих. Неволно се запитах какво точно правя. Действието ми беше продиктувано от същия рефлекс, който ме накара да снимам следите от автомобилни гуми в градината. Дали не търсех улики? Зад корицата на бележника беше пъхната една страница, откъсната от някакво списание. Беше черно-бяла фотография — кадър от филма на Стивън Спилбърг „Списъкът на Шиндлер“, излязъл по кината през 1993 година. На снимката се виждаше актьорът Бен Кингсли, приведен над една пишеща машина.

— Какво прави това тук? — попитах аз, като се обърнах към Джеймс Тейлър.

Той ми отговори с такъв тон, все едно ми съобщаваше нещо очевидно:

— Това е Атикус Тип.

И наистина. „Очите му зад кръглите очила с телени рамки се взираха в доктора с безкрайно благоволение. Мнозина бяха отбелязвали, че Атикус Тип приличаше на счетоводител, и държанието му — едновременно кротко и педантично — също напомняше за такъв.“ Алан Конуей се беше вдъхновил за образа на своя детектив — или просто го беше откраднал — от един филм, излязъл по кината десетина години преди той да напише първата си книга. Може би точно оттам беше започнала и връзката с концентрационните лагери, която ми се беше сторила толкова интересна. По някаква причина това откритие ми подейства потискащо. Разочаровах се от откритието, че Атикус Тип не беше изцяло оригинално творение; по някакъв начин той се оказваше герой от втора ръка. Но може би не се отнасях съвсем честно с него. В крайна сметка всички литературни герои трябваше да започнат отнякъде. Чарлс Дикенс беше използвал своите съседи, приятелите си и дори родителите си за вдъхновение. Едуард Рочестър, моят любим герой от „Джейн Еър“, беше основан на един реално съществувал французин на име Константен Еже, в когото Броите е била влюбена. И все пак, по някакъв начин не беше съвсем същото човек просто да откъсне снимката на един актьор от някакво списание. Струваше ми се, че това не е честно.

Разлистих бележника, докато не стигнах до страниците, в които Конуей беше записал ангажиментите си за настоящата седмица. Ако беше успял да я доживее, тази седмица щеше да бъде доста натоварена за него. В понеделник трябваше да обядва с някоя си Клеър във „Веселия моряк“. Следобед на същия ден имаше записан час при фризьор — или поне до това очевидно заключение достигнах аз, когато прочетох думата „коса“, оградена с кръгче. В сряда имаше уговорка за партия тенис с човек, който беше обозначен единствено с инициалите си — „С. К.“ В четвъртък трябваше да пристигне в Лондон. Имаше още една уговорка за обяд на същия ден — беше записал само „обд“ — а в пет часа щеше да види Хенри в О. В. Отне ми притеснително много време да се досетя, че това означаваше, че е щял да гледа постановката на „Хенри V“ в театър „Олд Вик“. Интервюто със Саймън Мейо си стоеше записано в бележника му за следващата сутрин. Явно Алан беше решил да се откаже от него, но не беше стигнал дотам да го задраска от списъка с ангажиментите си. Прелистих една страница назад. Там беше записана уговорката за вечеря с Чарлс в клуба на „Айви“. А на сутринта беше имал час при Ш. Б. Лекарката му.

— Коя е Клеър? — попитах аз.

— Сестра му.

Джеймс стоеше до мен и надничаше в дневника.

— „Веселия моряк“ е в Орфорд. Тя живее там.

— Предполагам, че не знаеш паролата за компютъра му?

— Напротив. Знам я. „@икус“.

Името на детектива, но изписано със знака „@“, който се произнася по същия начин като първата сричка от „Атикус“. Джеймс включи компютъра и набра паролата.

Няма нужда да навлизам в подробности за компютъра на Алан. Не ме интересуваха нито съобщенията от електронната му поща, нито историята на посещаваните сайтове в търсачката му, нито фактът, че беше обичал да играе на „Скрабъл“ по интернет. Интересуваше ме единствено ръкописът. Беше работил на програмата „Уърд“ за операционната система на „Макинтош“; не ни отне много време да открием последните му два романа — „Рози за Атикус“ и „Атикус Тип пътува в чужбина“. За всеки от тях имаше по няколко версии на ръкописа, включително и онези, които му бях изпращала аз, с последните редакции по текста. Но в нито една от папките и документите на компютъра му нямаше и една дума от „Мозайка от убийства“. Като че ли всичко, свързано с последната му книга, беше съзнателно изтрито от компютъра.

— Това ли е единственият му компютър? — попитах аз.

— Не. В Лондон има още един, а освен това имаше и лаптоп. Но това е компютърът, който използваше за книгата. Сигурен съм.

— Дали е възможно да е записал ръкописа на флашка?

— Честно казано, не знам дали изобщо някога съм го виждал да използва такова устройство. Но предполагам, че не е невъзможно.

Двамата се заехме да претърсваме стаята. Прегледахме съдържанието на всеки шкаф и всяко чекмедже. Джеймс проявяваше видимо желание да ми помогне. Открихме разпечатки от всички романи за Атикус Тип, с изключение на последния. Имаше бележници, в които бяха изписани дълги откъси с химикалка или писалка, но от тях необяснимо липсваше каквото и да било, свързано с „Мозайка от убийства“, като че ли премахнато нарочно. Все пак намерих нещо интересно: разпечатано, но неподвързано копие от „Пързалката“ — онзи роман, за който ми беше споменал Чарлс, но не беше пожелал да публикува. Попитах Джеймс дали мога да го взема за малко и го отделих настрани, за да го отнеса със себе си. Имаше цели купчини вестници и стари списания. Алан беше събирал всичко, написано някога за него: интервюта, биографични статии, рецензии (когато са били положителни) — пълен архив. Всичко беше подредено много старателно. Един от шкафовете беше отделен за канцеларски материали — пликове, подредени по големина, пакети бяла хартия, още бележници, найлонови папки за документи и пълен комплект от различни размери самозалепващи се листчета за бележки. Но нямаше и следа от флашка, а и да имаше, подобно устройство сигурно щеше да бъде твърде миниатюрно, за да го забележим сред всичко останало.

В крайна сметка ми се наложи да се откажа. Бях там вече от цял час. Като нищо можех да продължа и цял ден.

— Можеш да опиташ при господин Кан — предложи ми Джеймс.

Погледнах го и той ми напомни:

— Адвокатът на Алан. Кантората му е във Фрамлингам, на Саксмъндам Роуд. Не знам защо би била при него, но Алан му даваше много неща, за да ги съхранява.

Джеймс замълча — малко по-дълго, отколкото трябваше.

— Завещанието си например.

Вече се беше пошегувал веднъж за това, когато бях пристигнала.

— Тук ли ще останеш да живееш? — попитах го аз.

Въпросът ми не беше съвсем честен. Той сигурно знаеше, че Алан беше решил да не му оставя нищо.

— Не, за Бога! Няма какво да правя тук, съвсем сам по средата на нищото. Ще се побъркам. Алан веднъж ми беше казал, че ще ми остави къщата, но дори да се окаже така, аз пак ще се върна в Лондон. Живеех там, когато се запознахме.

Той сви устни, преди да продължи:

— В последно време не се разбирахме. На практика се бяхме разделили. Така че може би е променил нещата… не знам.

— Сигурна съм, че господин Кан ще те осведоми за това — отговорих му аз.

— Още нищо не е казал.

— Аз ще отида да се срещна с него.

— На твое място щях да говоря и със сестра му — предложи Джеймс. — Тя вършеше много работа за него. Занимаваше се е документацията му, както и е кореспонденцията с почитателите. Може би дори е набрала на компютър някои от по-ранните му книги, а той винаги й показваше всичко още на ръкопис. Има някаква вероятност да й е дал и последната си книга.

— Каза, че тя живее в Орфорд, нали?

— Ще ти дам адреса и номера.

Докато той извади лист и химикалка, аз се приближих до последния останал шкаф, който не бях отваряла — беше по средата на стената, зад спираловидното стълбище. Помислих си, че в него може да има сейф — в крайна сметка сър Магнъс Пай имаше такъв в собствения си кабинет. Шкафът се отваряше по необичаен начин — половината нагоре, а половината надолу. На стената до него имаше два бутона. Постепенно си дадох сметка, че това е асансьор за сервиране.

— Алан поръча да му го монтират там — обясни Джеймс, без да вдига поглед към мен. — Винаги се хранеше на открито, когато времето го позволяваше — и на закуска, и на обяд. Подреждаше чиниите и храната вътре и натискаше копчето, за да стигнат до горе.

— Дали ще може да видя и кулата? — попитах го аз.

— Естествено. Надявам се, че не ти става лошо от високото.

Стълбището беше съвременно, с метална конструкция, и аз неволно започнах да броя стъпалата, докато се изкачвах по него. Струваше ми се, че изкачването продължаваше твърде дълго. Наистина ли беше толкова висока тази кула? Най-сетне стигнах до една врата, която се заключваше отвътре и водеше към широка тераса, опасваща кулата, с много ниска назъбена стена — Чарлс беше казал истината за това. От върха на кулата се виждаше зелено море от дървета и поля, чак до Фрамлингам. В далечината, на върха на един хълм, се извисяваше сградата на местния колеж, построена в неоготическия стил от деветнадесети век. Забелязах и нещо друго. Въпреки че гората я скриваше по такъв начин, че не се виждаше от пътя, точно до „Аби Грейндж“ имаше и още една къща. Щях да стигна до нея, ако бях продължила по частната алея, но освен това имаше и нещо като пътека, която водеше дотам между дърветата. Къщата беше голяма и доста модерна, с много добре поддържана градина, остъклена оранжерия и басейн.

— Кой живее там? — попитах аз.

— Това е съседът. Казва се Джон Уайт. Управител на инвестиционен фонд.

Алан беше подредил на терасата маса с четири стола, барбекю на газ и два шезлонга. Доста притеснена, аз се доближих до ръба и надзърнах надолу. Погледната под този ъгъл, земята изглеждаше много далеч и никак не ми беше трудно да си представя как е полетял надолу. Стомахът ми се преобърна и аз направих крачка назад, но в същия миг усетих ръцете на Джеймс, притиснати в гърба ми. За един ужасен миг си помислих, че се кани да ме бутне. Стената, която ограждаше терасата, наистина беше много неадекватна. Не ми стигаше и до кръста.

Той отстъпи смутено назад.

— Съжалявам — каза той. — Просто се притеснявах да не получиш световъртеж. На много хора се случва така, когато за пръв път се качат тук горе.

Не помръднах от мястото си, докато лекият ветрец подръпваше косата ми.

— Стига ми толкова — казах аз. — Да слизаме долу.

Съвсем нямаше да е трудно някой да блъсне Алан Конуей през ръба на стената. Той не беше едър мъж. Всеки можеше да се промъкне тук горе и да го направи. Не знам защо си помислих това, след като беше ясно, че не е извършено престъпление. Той беше оставил собственоръчно написано прощално писмо. Въпреки това, когато се върнах в колата си, аз се обадих в театъра „Олд Вик“ в Лондон и от касата потвърдиха, че наистина е запазил два билета за постановката „Хенри V“ в четвъртък. Казах им, че няма да може да отиде. Любопитното беше, че ги беше резервирал в събота — един ден преди да сложи край на живота си. Освен това от бележника му ставаше ясно, че си беше уговорил срещи за обяд, час при фризьор и партия тенис. И въпреки всичко, което знаех за смъртта му, аз бях принудена да си задам очевидния въпрос.

Нима това наистина беше поведение на човек, който вече е взел решение да се самоубие?

Адвокатска кантора „Уесли & Кан“, Фрамлингам

Върнах се обратно във Фрамлингам, паркирах колата на площада и продължих пеша. Градчето наистина представляваше миш-маш от архитектурни стилове. В далечния му край се виждаше добре запазен замък, обграден от зелени площи и крепостен ров — съвършена фантазия за Англия от времето на Шекспир, включително с традиционния пъб и езерцето с патици наблизо. Но само на петдесет ярда оттам очарованието рязко свършваше с началото на Саксмъндам Роуд — широка, модерна улица, която продължаваше по права линия оттам до другия край на градчето. От едната страна се виждаше голяма бензиностанция и автосервиз от веригата „Гълф“, а от другата се редяха съвсем обикновени едноетажни и двуетажни къщи. „Уесли & Кан“ — адвокатската кантора, обслужвала Алан Конуей — се помещаваше в една къща с цвят на горчица в покрайнините на градчето. Въпреки табелата до входната врата, къщата очевидно беше построена за частен дом, а не за офис.

Не бях сигурен дали господин Кан ще се съгласи да се срещне с мен без предварително уговорена среща, но въпреки това влязох. Оказа се, че не е имало нужда да се тревожа. В кантората цареше пълно мъртвило — на рецепцията седеше едно момиче и четеше списание, а срещу нея се беше настанил млад мъж, който се взираше с празен поглед в екрана на компютъра си. Сградата беше стара, с неравни стени и скърцащи дъски на пода. Бяха добавили към обзавеждането сиви килими и точково осветление, за да се опитат да й придадат по-делова атмосфера, но къщата продължаваше да изглежда като нечий дом.

Момичето се обади по вътрешната линия на господин Кан, който се съгласи да ме приеме. Заведоха ме на горния етаж, където сигурно преди е била голямата спалня. Стаята беше безцеремонно преустроена в кабинет, който гледаше към гаража. Саджид Кан — прочетох цялото му име на вратата — се изправи да ме посрещне зад бюрото си — репродукция на старинно писалище с плот, тапициран със зелена кожа и месингови дръжки на чекмеджетата. Беше от онези бюра, които човек си избира в желанието си да демонстрира нещо. Кан беше едър, словоохотлив мъж на четиридесет и няколко години, с грубовати движения и маниери.

— Влезте! Влезте! Седнете, моля ви! Предложиха ли ви чай?

Косата му беше много черна, а гъстите му вежди почти се срещаха по средата на челото. Беше облечен с блейзър с декоративни кръпки на лактите и вратовръзка, май с цветовете на някакъв клуб. Изглеждаше ми невероятно да е роден във Фрамлингам и се запитах какво го беше довело в тази дълбока провинция — и в този ход на мисли, как беше станал партньор в кантората заедно с господин Уесли. На бюрото до него имаше снимка в рамка — но беше от онези модерни дигитални устройства, които сменят снимката на екрана на всеки тридесет секунди, с един и същ визуален ефект, така че следващата снимка измества или поглъща предишната. Още преди да седна срещу него, вече се бях запознала с жена му, двете му дъщери, кучето му и една по-възрастна жена с хиджаб, която сигурно беше майка му. Не знам как издържаше това нещо. Аз бих се побъркала.

Отказах предложението за чай и се настаних от другата страна на бюрото му. Той се върна на мястото си и аз му обясних накратко защо съм дошла. Когато споменах името на Алан, отношението му се промени.

— Аз го намерих, знаете ли? — каза ми той. — Отидох там в неделя сутринта. Двамата с Алан имахме уговорена среща. Били ли сте в къщата му? Сигурно няма да ми повярвате, но трябва да ви кажа, че още докато карах натам, някак усещах, че нещо не е наред. Още преди да го видя — а отначало аз дори не разбрах какво виждам. Помислих си, че някой е хвърлил някакви стари дрехи на моравата, честно ви казвам! И после осъзнах, че това е той. Веднага разбрах, че е мъртъв. Изобщо не съм го доближавал! Веднага се обадих на полицията.

— Доколкото разбирам, сте били близки.

Саджид Кан беше човекът с инициалите „С. К.“ от бележника. Двамата бяха играли тенис заедно, а освен това той беше отишъл да се види с Алан в дома му, в неделя.

— Да — потвърди той. — Бях чел много от романите за Атикус Тип още преди да се запозная с него, и определено можеше да се каже, че съм голям почитател на работата му. Нещата се развиха така, че след това продължихме да се срещаме често по делови въпроси, и мога да кажа с радост, че се сближихме. В действителност, бих стигнал дотам да твърдя, че двамата несъмнено бяхме приятели.

— Кога беше последния път, когато го видяхте?

— Преди около една седмица.

— Имахте ли някаква представа, че възнамерява да се самоубие?

— Абсолютно никаква. Алан беше в този офис и седеше на мястото, където седите вие в момента. В интерес на истината разговаряхме за бъдещето, и той изглеждаше в съвсем добро разположение на духа.

— Той е бил болен.

— Да, както стана ясно. Но не спомена пред мен нищо за това, госпожице Райланд. Обади ми се в събота вечерта. Сигурно съм един от последните хора, разговаряли с него, докато все още е бил жив.

Едва не го поправих, че нямаше да му е било толкова лесно да разговаря с него, след като вече не е жив. Не можех да спра да мисля като редактор. Вместо това го попитах:

— Ще ми кажете ли за какво точно разговаряхте, господин Кан? И каква беше причината да го посетите в неделя? Знам, това не е моя работа, но…

Последните ми думи бяха придружени с усмивка, която трябваше да изразява съчувствие и молба да ми се довери.

— Е, сигурно няма нищо лошо в това да ви разкажа сега, след случилото се. В дома на Алан бяха настъпили определени промени и той беше решил да промени завещанието си. В действителност аз вече бях съставил нова версия на завещанието и му я носех, за да я обсъдим. В понеделник трябваше да я подпише.

— И смяташе да изключи Джеймс Тейлър от него — казах аз.

Той се намръщи.

— Простете, но не мога да навляза в такива подробности. Не смятам, че това би било уместно, след като…

— Не се тревожете, господин Кан. Той ни писа в издателството. Съобщи ни дори за това, че смята да отнеме живота си. И в писмото му се споменаваше, че Джеймс вече не присъства в неговото завещание.

— Отново ще кажа, че според мен не е уместно да коментирам онова, което е обсъждал с вас.

Кан се поколеба и въздъхна:

— Но ще бъда честен с вас и ще кажа, че понякога ми беше доста трудно да разбера тази страна от живота на Алан.

— Имате предвид сексуалната му ориентация?

— Не. Разбира се, че не. Изобщо нямах предвид това! Говоря за живота с партньор, който беше толкова по-млад от него…

Кан видимо се затрудняваше да балансира различните си предразсъдъци. В дигиталната рамка изплува снимка, на която жена му го държеше под ръка.

— Знаете ли, аз доста добре познавах госпожа Конуей.

Бях срещала Мелиса Конуей няколко пъти на различни събития, свързани с издателския бизнес. Беше ми направила впечатление на мълчалива и напрегната жена. Винаги изглеждаше така, сякаш знаеше, че всеки момент ще се случи нещо ужасно, но не иска да говори за това.

— Откъде я познавахте? — попитах аз.

— Ами всъщност тя доведе Алан в нашата кантора. Когато купиха първата си къща в графство Съфолк — която беше в Орфорд — тя се обърна към нас, за да подготвим документите за изповядване на сделката при нотариуса. Разбира се, за голямо съжаление, след няколко години двамата се разделиха. Нашата кантора не работи по развода, но Алан се обърна към нас след това, когато реши да купи имението „Аби Грейндж“ — или „Риджуей Хол“, както се наричаше тогава. Всъщност той му смени името.

— Знаете ли къде живее тя сега?

— Тя се омъжи повторно. Доколкото знам, живее някъде близо до Бат.

Заех се да си припомням онова, което ми беше казал току-що. Саджид Кан беше съставил новото завещание и го беше занесъл на Алан в неделя сутринта. Но когато беше пристигнал в дома му…

— Той не го е подписал! — възкликнах аз. — Алан е умрял, преди да успее да подпише новото си завещание.

— Точно така. Да.

Неподписаното завещание е едно от онези клишета на криминалната литература, към които вече съм развила непоносимост — по единствената причина, че се използва толкова често. В реалния живот повечето хора дори не си правят труда да си съставят завещание — защото всички съумяваме да се убедим, че ще живеем вечно. И хората определено не обикалят насам-натам, заплашвайки да променят завещанието си, за да осигурят на някого идеален мотив да ги убие заради това.

Но сега изглеждаше, че Алан Конуей беше постъпил точно така.

— Ще ви бъда благодарен, ако не споменавате пред никого за този разговор, госпожице Райланд — продължи Кан. — Както ви казах, наистина не би трябвало да обсъждам завещанието му.

— Няма значение, господин Кан. Това не е причината да се обърна към вас.

— Тогава с какво мога да ви помогна?

— Издирвам ръкописа на „Мозайка от убийства“ — обясних му аз. — Алан го беше завършил, точно преди да умре, но от ръкописа липсват последните глави. Дали е възможно той да…?

— Алан никога не ми показваше книгите си, преди да бъдат публикувани — отговори Кан.

Изглеждаше доволен, че сме се върнали на по-безопасна територия.

— Веднъж беше така добър да ми даде един екземпляр от „Атикус Тип пътува в чужбина“ с автограф, преди книгата да излезе по книжарниците. Но за съжаление никога не разговаряше за работата си с мен. Може би трябва да се обърнете към сестра му.

— Да. Утре ще се срещна с нея.

— По-добре е да не споменавате за завещанието, ако не възразявате. Аз също имам уговорена среща с нея, по-късно през седмицата. А в края на седмицата ще бъде погребението.

— Единственото, което се опитвам да направя, е да открия липсващите страници — уверих го аз.

— Надявам се да ги намерите. Алан ще липсва на всички ни. Би било хубаво да ни остане един последен спомен от него.

Той се усмихна и се изправи. Снимката на бюрото му отново се промени и аз видях, че устройството вече беше изпълнило пълната си програма. Показваше първата снимка, която бях видяла при влизането си в кабинета.

Очевидно беше дошъл моментът да си тръгвам.

Откъс от „Пързалката“ на Алан Конуей

Трапезарията в хотел „Краун“ беше почти празна, когато слязох за вечеря, и може би нямаше да се чувствам съвсем уютно, хранейки се сама. Но аз си имах компания. Бях взела със себе си ръкописа на „Пързалката“ — книгата, която Алан Конуей беше написал и която се беше опитвал да убеди Чарлс да публикува, дори след като вече беше решил да сложи край на живота си. Дали Чарлс бе имал право да му откаже? Ето как започваше романът:

„Лорд Куентин Тръмп се влачи надолу по голямото стълбище с обичайното си надменно високомерие към всички готвачки и камериерки, помощник-икономи и обикновени слуги, които бродят единствено по лъкатушещите пътеки на неговото въображение, а в действителност отдавна са потънали в безредно отстъпление сред сенките на забравената му фамилна история. Те наистина са били там, когато е бил малко момче, а в някои отношения той си остава такова — или може би е по-правилно да се каже, че някогашното момче, което е бил, упорито продължава да се спотайва в месестите гънки на плътта му, натрупана в продължение на половин столетие нездравословен живот върху голите клони на безплодното дърво, каквото представлява неговият скелет. „Две варени яйца, готвачке. Знаеш как ги обичам. Рохки, но не прекалено. Хапки хляб, намазани с „Мармайт“ — „войничета“, каквито ми правеше мама… тъй вярно, всички са тук с изключение на геройски загиналите, строени в боен ред. Какво? Кокошките не снасят? Мътните ги взели, Агнес. Какъв смисъл има от една кокошка, която не снася яйца?“ Нима това не е неговото наследство? Нима това не е неговото право? Той все още обитава величествената съборетина, в която се е родил на този свят с квичене и скимтене, подобно на мокра, непривлекателна за окото топка, обагрена в отровно лилаво, след като е разкъсал пердето на майчината си вагина със същата грубост, с която ще продължи да крачи през света до сетния си дъх. Ето го: със страни, насечени от паяжините на спукани капиляри, рубиненочервени като възхитителните вина, които са ги накарали да избуят на повърхността на кожата му, бузите се борят да си намерят място върху лицето му, на което почти не е останало място за тях. На горната му устна е залепнал жалък мустак, сякаш е изпълзял от едната му ноздра, хвърлил е само един поглед през рамо към още по-жалкия си родоначалник и този единствен поглед се е оказал предостатъчен, за да го лиши от всякаква надежда, така че е издъхнал на място. В очите му прозира лудост. Но не от онази весела лудост, която ни кара да пресечем улицата и да вървим от другата страна, а истинска, змийска и несъмнено опасна лудост. Веждите му са от вида, характерен за фамилията Тръмп, който също издава определена лудост, и изригват от плътта на лицето му като лепливия спореж — senecio viscosus — който все не успява да изкорени от моравата на игрището за крокет. Днешният ден е събота, а времето е малко по-хладно от обичайното за сезона, така че е облечен изцяло в туид. Сако от туид, жилетка от туид, панталони от туид, дори чорапи от туид. Той обича туид. Обича дори да произнася тази дума, когато си поръчва нов костюм от обичайните си шивачи на Савил Роу, макар и това вече да не му се случва толкова често, не и когато един костюм му се връзва на две хиляди. И въпреки това цената си струва; струва си заради онзи миг на възвърната самоувереност, когато черното лондонско такси изпърпорва край ъгъла и го изплюва пред входа на шивашкото ателие. „Много се радваме да ви видим, милорд. Как е лейди Тръмп? За нас винаги е удоволствие, когато благоволите да ни удостоите с поредното си посещение. Дълго ли ще останете в града? Може би ще желаете един нов костюм от туид, в дискретно кафяво? Къде е шивашкият метър? Размърдай се, Мигс! Струва ми се, че обиколката на кръста ви ще има нужда от лека корекция от последното ви посещение насам, милорд.“ В действителност, кръстът му вече няма обиколка. Плътта му е необятна. Затлъстял е до карикатурни размери и си дава сметка, че отдавна гази в застоялите води на рисковете за здравето. Прадедите му не откъсват поглед от него, приковани в бароковите си позлатени рамки, докато той слиза по стълбището, и нито един от тях не се усмихва — може би са разочаровани, че този дебел никаквец понастоящем е господар на техния фамилен дом, а четиристотин години методично кръвосмешение не са довели до нищо повече от тази жалка издънка на техния род. Но какво го интересува всичко това? Интересува го само закуската му, която нарича „закусчица“. Употребява умалителни за всичко, за което говори. И когато започне да се храни, струйка от сдъвканата храна ще се стече по брадичката му, а в едно ъгълче на съзнанието си той ще продължи да примигва от почуда, че бавачката му вече я няма, за да го избърше.

Той влиза в салона за закуска и се настанява на стола, изработен от Джордж Хепълуайт през осемнадесети век, който днес, три века по-късно, едва успява да издържи тежестта му, а тлъстият му задник едва успява да се промуши между облегалките за ръцете на старинната мебел. Очаква го бяла ленена салфетка, която разгъва и подпъхва под брадичката си — или по-скоро брадичките си, защото животът му е отредил двойна порция от тях, както се полага на всеки английски джентълмен от добро потекло. На масата пред него е оставен и вестник „Таймс“, но той все още не протяга ръка към него. Защо да споделя лошите вести от този свят — всекидневното причастие на депресията, дезориентацията и декомпозицията — когато си има предостатъчно собствени неприятности? Той остава глух за гръмливия хленч на онези гласове, които сипят прокоби за въздигането на ислямския фундаментализъм и упадъка на лирата.

В опасност е собственият му дом, в който се е родил и израснал — имението. Грози го заплахата да не оцелее до края на месеца. Това са мислите, които са изместили всички други от съзнанието му, подобно на вресливи нелегални имигранти.“

Книгата продължаваше в същия дух още четиристотин и двадесет страници. Трябва да си призная, че след първата глава започнах да я чета по диагоналната система, а още по-нататък просто прочитах по някое изречение тук-там. Романът сякаш беше опит за сатира — гротескна фантазия за упадъка на британската аристокрация. Сюжетът, доколкото имаше такъв, се въртеше около банкрута на лорд Тръмп и неговите опити да превърне запуснатото си фамилно имение в туристическа атракция, като разпространява лъжи за историята му, измисля си несъществуващ призрак, който обикаля по коридорите на дома, и урежда прехвърлянето на застаряващите и като цяло кротки и послушни диви зверове от един местен зоопарк на територията на имението. „Пързалката“ от заглавието е основната атракция, която планира да построи в бъдещия увеселителен парк, но освен това очевидно — с безочлива многозначителност — е и алюзия за състоянието на британската нация и на човечеството като цяло. В един особено характерен за книгата пасаж, когато в парка пристигат първите посетители — „жените с найлонови капитонирани елеци — дебели, глупави и грозни хленчещи мърли с дълги нокти, пожълтели от никотина; синовете им — оживели трупове в състояние на мозъчна смърт, с провиснали кабели от ушите си и маркови долни гащи, които стърчат над увисналите им джинси“ — те са описани със същото високомерно презрение, с което авторът се отнася и към представителите на фамилията Тръмп.

„Пързалката“ ме разтревожи, при това по много различни причини. Как беше възможно един човек, написал девет изключително популярни и забавни романа от поредицата за Атикус Тип, да сътвори подобно писание, от всяка страница на което да струи неприкрита омраза? Сякаш току-що бях открила, че любимата на всички детска писателка Инид Блайтън в свободното си време е писала порнографски романи. Освен това и стилът на книгата беше болезнено престорен и неоригинален; бях сигурна, че ми напомня на някой друг писател, въпреки че в момента не можех да се сетя на кого. Изглеждаше ми съвсем очевидно, че Конуей се престарава с всяко изречение, с всяка грозна метафора. А още по-лошото беше това, че ръкописът не беше някаква ранна, незряла творба, която да е написал, преди да открие истинския си глас. Доказателство за това беше споменаването на ислямския фундаментализъм. Не, той беше работил по този ръкопис съвсем наскоро и го беше споменал в последното си писмо, в което се обръщаше към Чарлс с молба да му хвърли още един поглед. Значи тази книга все още беше важна за него. Дали наистина изразяваше неговия светоглед? Дали наистина вярваше, че книгата става за нещо?

Тази вечер не можах да спя добре. Аз съм свикнала да чета зле написани книги. Прочела съм много романи, за които няма никаква надежда да бъдат публикувани. Но познавах Алан Конуей в продължение на единадесет години — или поне така си мислех — и ми беше почти невъзможно да повярвам, че е написал подобно нещо, при това в обем от четиристотин и двадесет страници. Като че ли той ми нашепваше нещо, докато лежах будна в тъмното; като че ли искаше да ми каже нещо, което аз не исках да чуя.

Орфорд, Съфолк

Действието на „Мозайка от убийства“ се развива в несъществуващо село в графство Съмърсет. В повечето книги на Алан мястото на действието е село, измислено от него самия — и дори в двата романа, в които Атикус Тип разследва престъпление, извършено в Лондон („Няма покой за злодеите“ и „Грог и цианид“), авторът използва измислени имена за всяко нещо, което би могло да бъде разпознато: хотели и ресторанти, музеи, болници и театри. Авторът едва ли не се бои да изложи своите измислени герои на въздействието на реалния свят — дори със защитата, която им осигурява пренасянето на действието в петдесетте години от миналия век. Атикус Тип се чувства на мястото си единствено когато крачи по селската морава или си поръчва нещо за пиене в местната кръчма. Убийствата се извършват по време на мачове по крикет или крокет. Денят винаги е слънчев. Като се има предвид, че е нарекъл дори собствения си дом на разказ от Артър Конан Дойл, е напълно възможно Алан да се е вдъхновявал от прочутата реплика на Шерлок Холмс: „И в най-долните и потайни пътища на Лондон престъплението не е вземало такива страшни размери, както в тая тиха околност.“[4]

Защо английските села са толкова подходящи за извършване на убийство? Не знаех отговора на този въпрос, докато не направих грешката да взема под наем една селска къща недалеч от Чичестър. Чарлс ме беше посъветвал да не го правя, но аз не го послушах с мисълта, че ще ми бъде много приятно понякога да ходя там през почивните дни, за да си отдъхна от шума на големия град. Оказа се, че той имаше право. Когато бях там, нямах търпение да се прибера. Скоро установих, че за всеки човек, с когото успявах да се сприятеля на това място, си създавах по трима врагове, а споровете на теми като мястото за паркиране, звънът на църковните камбани, кучешките изпражнения и разположението на висящите сандъчета с цветя до такава степен доминираха във всекидневния живот на селото, че всичките му жители сякаш постоянно се канеха да се хванат за гушите. Това е самата истина. Емоциите, които бързо изчезват без следа в шума и хаоса на града, разцъфтяват и дават горчиви плодове около селския площад, тласкайки хората към психоза и склонност към насилие. И това е истински дар от небето за автора на криминални романи. Освен това селото носи и предимството на свързаността. Големите градове са анонимни, но в една малка селска общност всички познават всички останали, така че е много по-лесно да се открият заподозрени — както и хора, които да ги подозират, разбира се.

Веднага ми стана ясно, че Алан си е представял Орфорд, когато е измислил Саксби на Ейвън. Селото не беше в долината на река Ейвън и в него нямаше „солидни постройки от началото на деветнадесети век, изградени от варовик от кариерите на Бат, с елегантни веранди и терасирани градини“, но след като подминах станцията на пожарната с яркожълтата тренировъчна кула и излязох на селския площад, веднага познах къде се намирам. Църквата се казваше „Сейнт Бартоломю“, а не „Сейнт Ботолф“, но беше на същото място и до нея дори се различаваха останките от няколко каменни арки. Имаше и кръчма, която гледаше към гробището. „Кралският герб“, в която беше отседнал Тип, в действителност се казваше „Кралският щит“. Таблото за обяви, на което Джой беше споделила своята интимна тайна с всички жители на селото, беше от едната страна на площада. Селският магазин и пекарната — която се казваше „Помпената станция“ — бяха от другата. Замъкът, който хвърляше сянка над къщата на доктор Редуинг и сигурно беше построен по същото време като онзи, който бях видяла във Фрамлингам, беше съвсем наблизо. Имаше дори улица на име Дафни Роуд. В книгата на нея живееше Невил Брент, но в реалния свят това беше адресът на сестрата на Алан. Къщата беше почти същата като онази, която той беше описал. Зачудих се какво ли означаваше това.

Клеър Дженкинс нямаше възможност да се срещне с мен предния ден, но се беше съгласила да се видим днес на обяд. Пристигнах по-рано и се разходих из селото, като продължих по главната улица чак до брега на река Алд. В книгата на Алан реката не съществуваше — вместо нея на същото място минаваше главният път за град Бат. Имението „Пай Хол“ се падаше някъде вляво от нея, следователно в действителност трябваше да се намира на територията на яхтклуба в Орфорд. Все още имах малко свободно време, така че изпих едно кафе във втората кръчма в селото „Веселия моряк“. В книгата тя се казваше „Лодкаря“, но и двете имена бяха свързани с корабоплаването. Освен това минах и покрай една морава с диви цветя, която сигурно беше вдъхновила Дингъл Дел, макар че наоколо не се виждаше никаква къща на викарий, а горичката в единия край беше съвсем миниатюрна.

Започвах да разбирам как беше работил умът на Алан. Беше взел собствената си къща — „Аби Грейндж“ — и я беше прехвърлил, заедно с езерото и дърветата наоколо, в другото село, където беше живял допреди развода си. А след това беше взел цялата тази конструкция и я беше пренесъл в графство Съмърсет — където между другото живееха в момента бившата му жена и синът му. Очевидно използваше в своите книги всички и всичко около себе си. Кучето на Чарлс Клоувър, което се казваше Бела, беше намерило място в книгата му. Джеймс Тейлър изпълняваше поддържаща роля. И вече почти не се съмнявах, че сестрата на Алан, която се казваше Клеър, щеше да се окаже първообраз на Клариса.

А от това следваше, че в реалния живот самият Алан Конуей беше Магнъс Пай. Стори ми се интересно, че се отъждествява с основния герой от книгата си: отблъскващ, арогантен земевладелец. Дали не знаеше нещо, което не ми беше известно?

Клеър Дженкинс не носеше на главата си шапка с три пера. Къщата й не беше неприятно модерна. Накратко казано, тя нямаше нищо общо с онази къща на Уинсли Теръс, която беше описал Алан. Наистина беше сравнително малка — съвсем скромна в сравнение с някои от другите къщи в Орфорд — но беше уютна, обзаведена с вкус и без следа от религиозна иконография. Самата Клеър беше ниска, доста войнствена жена и беше облечена с поло и джинси, които не я представяха в най-добрата й светлина. За разлика от Клариса Пай тя не боядисваше косата си, изгубена някъде в ничията земя между кестенявото и сивото. Беше подстригана на бретон над очите й, в които се четеше изтощение и скръб. Изобщо не приличаше на брат си — и първото, което забелязах, когато ме покани в дневната, беше отсъствието на негови книги. Може би ги беше обърнала с кориците надолу, в знак на траур. Беше ме поканила по обедно време, но не ми предложи нищо за ядене. Беше очевидно, че иска да се отърве от присъствието ми колкото може по-бързо.

— Останах потресена, когато разбрах за Алан — каза ми тя. — Беше с три години по-млад от мен и винаги сме били много близки. Заради него се преместих да живея в Орфорд. Нямах представа, че е бил болен. Не ми е казвал нищо за това. Едва преди седмица видях Джеймс, докато бях по магазините в Ипсуич, и той също не ми каза нищо. Между другото, аз винаги съм се разбирала много добре с него, макар че останах много изненадана, когато се появи в ролята на партньор в живота на Алан. Всички бяхме много изненадани. Не мога да си представя какво щяха да кажат родителите ни, ако бяха живи — баща ни беше директор на училище, нали разбирате — но те починаха много отдавна. Джеймс никога не е споменавал нищо за болестта на Алан. Питам, се дали и той изобщо е знаел?

Когато Атикус Тип разпитва хората, те най-често му отговарят смислено. Може би това се дължи на неговите умения за водене на разпит, но той успява да накара хората да започнат от началото на историята и да отговарят логично на въпросите му. С Клеър изобщо не беше така. Тя говореше така, както си поема дъх човек с пробит бял дроб. Думите се изливаха от устата й на неравни тласъци, така че се налагаше да се съсредоточа максимално, за да разбера какво изобщо искаше да ми каже. Беше много разстроена. Сподели с мен, че е била съвсем неподготвена за смъртта на брат си.

— Просто не мога да разбера защо не се е обърнал към мен за подкрепа. В последно време имахме проблеми, но аз никога не бих отказала да си поговоря с него, а ако нещо го е безпокояло…

— Той се е самоубил заради болестта си — казах аз.

— Така ми каза и старши инспектор Лок. Но не е имало нужда да прави нещо толкова драстично. В днешно време има всякакви средства за облекчаване на симптомите. Съпругът ми почина от рак на белия дроб, нали разбирате? Сестрите бяха просто прекрасни, толкова добре се грижеха за него. Мисля, че през последните няколко месеца от живота си беше по-щастлив, отколкото някога е бил с мен. Постоянно беше в центъра на вниманието. А той обичаше това. След като почина, аз се преместих тук, в Орфорд. Направих го заради Алан. Той ми каза, че ще ни бъде по-добре, ако живеем наблизо. А и тази къща… аз никога нямаше да мога да си я позволя, ако не беше той. След всичко, което съм преживяла, човек наистина би предположил, че той ще ми се довери. Ако наистина си е мислил да се самоубива, защо не ми е казал?

— Може би се е страхувал да не го разубедите.

— Никога нямаше да си помисля да разубеждавам Алан. Нито да го убеждавам да направи нещо. Отношенията ни не бяха такива.

— Нали казахте, че сте били близки?

— О, да. Познавах го по-добре от всеки друг. Мога да ви разкажа толкова много неща за него. Не знам защо не сте публикували автобиографията му.

— Той не е писал автобиография.

— Трябваше да поръчате на някой друг да я напише.

Реших да не споря. Вместо това казах:

— Интересува ме всичко, което можете да ми разкажете за него.

— Наистина ли ви интересува? — подскочи тя. — Може би аз трябва да напиша нещо за него. Мога да ви разкажа за времето, когато живяхме в „Чорли Хол“, още като деца. Бих искала да го направя, наистина. Прочетох некролозите във вестниците, но в тях не пишеше почти нищо за Алан като човек.

Реших да направя опит да я върна към темата на разговора.

— Джеймс спомена, че вие сте му помагали в работата по книгите. Каза ми, че сте набрала на компютър някои от ръкописите му.

— Точно така. Алан винаги пишеше ръкописа на ръка. Обичаше да използва писалка. Нямаше доверие на компютрите. Не искаше да допуска между него и работата му да застава толкова много технология. Винаги казваше, че предпочита интимната връзка между мастилото и хартията. Казваше, че по този начин се чувства по-близо до страницата. Аз водех кореспонденцията с почитателите му. Хората му пишеха прекрасни писма, но той нямаше време да отговаря на всички. Научи ме как да пиша като него. Аз отговарях на писмата им, а той се подписваше под отговорите. Освен това му помагах и в проучванията за неговите книги: за различни отрови и други подобни неща. Именно аз го запознах с Ричард Лок.

Старши инспекторът от полицията, който се беше обадил на Чарлс, за да му съобщи за смъртта на Алан, също се казваше Лок.

— Работя в полицейското управление на графство Съфолк — обясни ми Клеър. — В участъка в Ипсуич. Сградата ни е на Мюзиъм Стрийт.

— Вие сте полицейски служител, така ли?

— Работя в отдел „Личен състав“.

— Вие ли набрахте на компютър ръкописа на „Мозайка от убийства“? — попитах аз.

Тя поклати глава.

— След „Грог и цианид“ вече не се занимавах с това. Работата е там, че… как да се изразя, той никога не ми даваше нищо за това. В някои отношения беше много щедър към мен. Помогна ми да си купя тази къща. Водеше ме по ресторанти и други такива неща. Но след като бях работила по три от неговите книги, аз му предложих да ме назначи… не знам, на нещо като заплата. Струваше ми се съвсем разумно да го направи. Аз не исках да ми плаща много пари. Просто си мислех, че все пак трябва да ми плаща нещо. Но за съжаление се бях объркала, защото веднага видях, че съм го притеснила. Той не беше стиснат. Изобщо не искам да кажа това. Просто не смяташе, че е правилно да ме назначава на работа при себе си — защото му бях сестра. Не сме се карали за това, но след този случай той просто започна сам да набира ръкописите си на компютъра. А може би е карал Джеймс да му помага за това. Не знам.

Разказах й за липсващите глави, но тя не можеше да ми помогне с нищо.

— Не съм чела нищо от тази книга. Така и не ми я показа. Навремето ми даваше да чета всичките му книги, преди да бъдат публикувани, но след като се скарахме, той вече не ми ги даваше. Алан винаги си е бил такъв, нали разбирате? Беше много лесно да го засегне човек.

— Ако наистина напишете нещо за него, трябва да разкажете за всичко това — посъветвах я аз. — Как двамата сте израснали заедно. Винаги ли е искал да стане писател? Защо е започнал да пише криминални романи?

— Да, ще го направя. Точно така ще направя.

А след това, съвсем неочаквано, тя изведнъж каза нещо съвсем друго:

— Не вярвам, че той се е самоубил.

— Моля?

— Не вярвам!

Думите излязоха от устата й толкова припряно, сякаш беше искала да ги каже още от мига, в който бях пристигнала в нейната къща, и вече не можеше да се сдържа.

— Казах това на старши инспектор Лок, но той не искаше да ме чуе. Алан не се е самоубил. Нито за миг не мога да повярвам в това.

— Смятате, че е било нещастен случай?

— Смятам, че някой го е убил.

Аз я изгледах с широко отворени очи.

— Кой би поискал да го убие?

— Имаше много такива хора. Имаше хора, които му завиждаха, и други хора, които не го обичаха. Мелиса например. Тя никога не му прости за онова, което й причини — и предполагам, че човек може да я разбере. Той я изостави заради един млад мъж. Това беше унижение за нея. Освен това трябва да говорите и с неговия съсед, Джон Уайт. Двамата се бяха скарали за пари. Алан ми е разказвал за него. Каза ми, че е способен на всичко. Естествено, убиецът може и да не е бил човек, когото е познавал лично. Известните писатели имат болни фенове. По едно време, не толкова отдавна, Алан получаваше писма със смъртни заплахи. Сигурна съм, че е истина, защото той ми ги показа.

— От кого бяха?

— Бяха анонимни. Почти не издържах да ги чета. Бяха написани на ужасен език. С ругатни и цинизми.

— Пазите ли някои от тях?

— Може би са в полицейското управление. В крайна сметка се наложи да се обърнем към полицията. Аз ги показах на старши инспектор Лок и той каза, че би трябвало да ги приемаме сериозно, но Алан нямаше представа от кого са и нямаше начин да ги проследим. Алан обичаше живота. Дори да е бил болен, щеше да продължи да живее до последния си ден.

— Той е написал предсмъртно писмо — казах аз.

Струваше ми се, че трябва да й кажа за това.

— В деня, преди да сложи край на живота си, той ни е изпратил писмо, в което ни казва какво смята да направи.

Тя ме погледна със смесица от недоверие и ненавист.

— Той ви е писал?

— Да.

— Лично на вас?

— Не. Писмото беше адресирано до Чарлс Клоувър. Неговият издател.

Тя се замисли върху думите ми.

— Защо е писал на вас? На мен не ми е написал нищо. Не разбирам. Ние отраснахме заедно. Преди да го изпратят в пансиона, двамата бяхме неразделни. И дори след това, всеки път, когато се виждахме…

Гласът й заглъхна и аз си дадох сметка, че съм постъпила глупаво. Думите ми наистина я бяха разстроили.

— Искате ли да ви оставя сама? — попитах аз.

Тя кимна. Беше извадила носна кърпичка, но не я използваше по предназначение. Вместо това я стискаше на топка в юмрука си.

— Много съжалявам — казах аз.

Тя не ме изпрати до вратата. Аз си тръгнах сама, а когато погледнах обратно в къщата през прозореца, тя продължаваше да стои на мястото, където я бях оставила. Не плачеше. Само се взираше в стената срещу себе си — наскърбена и ядосана.

Удбридж

Сестра ми Кейти е с две години по-млада от мен, но изглежда по-възрастна. Двете непрекъснато се шегуваме с това. Тя се оплаква, че моят живот е бил по-лесен — сама в малкия ми разхвърлян апартамент — докато тя се е грижила за две хиперактивни деца, многобройни домашни любимци и съпруг с консервативни разбирания, способен да проявява нежност и да прави романтични жестове, но в същото време очаква вечерята да се сервира в определения час. Имат голяма къща и два декара градина, която Кейти поддържа като за фотосесия в списание. Къщата им е в модернистичния стил от седемдесетте — с плъзгащи се френски прозорци, остъклени газови камини и огромен телевизор в дневната. В дома им няма почти никакви книги. Това не е критика. Просто е от онези неща, които ми правят впечатление.

Двете с нея живеем в различни светове. Тя е много по-слаба и елегантна от мен и се грижи повече за външния си вид. Носи семпли дрехи, които си купува по поръчка от каталози за конфекция, и ходи на фризьор веднъж на две седмици — някъде в Удбридж, където фризьорката й е приятелка. Аз почти не знам как се казва моята фризьорка — Доз, Даз, Дез или нещо подобно, но нямам представа от какво е съкратено това име. Кейти няма нужда да ходи на работа, но от десет години работи като управител на един градински център на половин миля разстояние от къщата им. Един Господ знае как успява да съчетава това с пълния си работен ден като съпруга и майка. Естествено, докато децата растяха, в дома им се изредиха цяла върволица постоянни и почасови бавачки. Имаше една анорексичка, една евангелистка, една самотна австралийка и една друга, която изчезна. Двете със сестра ми си говорим по видеочата два или три пъти в седмицата и въпреки че нямаме почти нищо общо помежду си, по някаква причина винаги сме били много добри приятелки.

Със сигурност нямаше как да си тръгна от Съфолк, без да й се обадя. Удбридж беше само на дванадесет мили от Орфорд, а за късмет точно този следобед тя беше свободна. Гордън беше в Лондон. Пътуваше всеки Божи ден, за да отиде на работа: от Удбридж до Ипсуич, а след това от Ипсуич до гарата на Ливърпул Стрийт. Твърдеше, че това не му пречи, но аз дори не исках да си представям колко часове от живота си е изгубил по влаковете. За него нямаше да представлява никакво затруднение да си позволи един малък апартамент под наем, в който да нощува през седмицата, но той казваше, че не обича да се разделя със семейството си — дори за една или две вечери. Двамата винаги държаха да ходят на почивка заедно: през лятната ваканция, на ски по Коледа, на разни пътувания през почивните дни. Моят собствен живот никога не ми се струва самотен — освен в случаите, когато си помисля за тях.

След като си тръгнах от Клеър Дженкинс, отидох направо там. Кейти беше в кухнята. Колкото и да беше голяма къщата им, тя сякаш винаги беше там. Двете се прегърнахме и тя ми поднесе чай и голямо парче кейк — който беше направила сама, разбира се.

— Е, кажи ми какво правиш в Съфолк? — попита ме тя.

Отговорих й, че Алан Конуей е починал, и тя се намръщи.

— А, да. Разбира се. Чух за това по новините. Много ли е неприятно?

— Не е приятно — отговорих аз.

— Бях останала с впечатлението, че не го харесваш.

Наистина ли й го бях казала?

— Симпатиите ми нямат нищо общо с това — отвърнах аз. — Той беше най-успешният ни автор.

— Не беше ли написал току-що поредната си книга?

Разказах й, че от ръкописа липсват две или три глави, но на компютъра му няма и следа от тях, а бележките му, написани на ръка, също са изчезнали. Докато го разказвах, не можех да се отърся от мисълта, че цялата история звучи много необичайно — като в някакъв трилър. Спомних си какво ми беше казала Клеър — че брат й никога не би решил да се самоубие.

— Много неловка ситуация — каза Кейти. — Какво ще правиш, ако не успееш да ги откриеш?

Това беше един въпрос, по който вече бях разсъждавала, и възнамерявах да го повдигна пред Чарлс. Издателството имаше нужда от „Мозайка от убийства“. Но когато човек се замисли за всички различни жанрове на пазара, именно криминалният роман е онзи, който наистина, със сигурност, трябва да бъде завършен. „Тайната на Едуин Друуд“ беше единственият пример за недовършен криминален роман, останал в историята, за който успявах да се сетя, но Алан не беше Чарлс Дикенс. И какво трябваше да направим сега? Може би да намерим друг писател, който да поеме работата по ръкописа и да го завърши. Софи Хана се беше справила страхотно с Поаро, но първо щеше да й се наложи да разкрие убиеца — аз очевидно не бях успяла да го направя. Можехме да публикуваме романа и под формата на особено неприятен подарък за Коледа: подарете тази книга на някого, когото наистина не обичате. Или да организираме читателски конкурс — познайте кой е убиецът на сър Магнъс Пай и можете да спечелите вълнуващ уикенд на „Ориент Експрес“. Или пък да продължаваме да издирваме проклетите глави и да се надяваме все да изникнат отнякъде.

Двете си поговорихме за това. После аз смених темата, като я попитах как са Гордън и децата. Той беше добре. Работата му доставяше удоволствие. На Коледа щяха да ходят на ски: бяха запазили една луксозна планинска хижа в Куршевел, във Френските Алпи. Дейзи и Джак вече завършваха местното училище в Удбридж. Бяха ходили там почти през целия си живот: първо в „Куинс Хаус“, където записваха децата в предучилищна възраст, после в началното училище „Аби“ и сега в основното. Местното училище беше чудесно. Бях ходила там няколко пъти. Човек не очакваше да види подобно учебно заведение с толкова елегантни постройки и толкова много земя наоколо в малко градче като Удбридж. Хрумна ми, че това училище много добре пасваше на характера на сестра ми. Там нищо не се променяше. Всичко беше перфектно. И беше прекалено лесно да обърнеш гръб на външния свят.

— Децата никога не са харесвали Алан Конуей — каза изведнъж Кейти.

— Да. Казвала си ми.

— Ти също не го харесваше, нали?

— Не особено.

— Съжаляваш ли, че те запознах с него?

— Напротив, Кейти. Ние спечелихме цяло състояние от него.

— Но не ти е било лесно — каза тя, като сви рамене. — Доколкото съм чувала, никой не е съжалявал особено, когато е напуснал училището в Удбридж.

Алан Конуей беше престанал да работи в училището скоро след излизането на първата си книга. По времето, когато се появи втората, вече печелеше много повече, отколкото някога беше изкарвал като учител.

— Какъв беше проблемът с него? — попитах аз.

Кейти се замисли, преди да отговори.

— Не съм сигурна. Просто нямаше добро име — както се случва понякога с учителите. Мисля, че е бил доста строг. И не е имал чувство за хумор.

Това беше самата истина. В книгите за Атикус Тип почти нямаше комични моменти.

— Мисля, че винаги е бил доста потаен — продължи сестра ми. — Няколко пъти съм го виждала на спортни събития на училището и други подобни, и никога не съм успявала да разбера със сигурност какво точно му се върти в главата. Винаги оставах с впечатлението, че крие нещо.

— Сексуалната си ориентация? — предположих аз.

— Може би. Когато напусна жена си заради онова момче, беше съвсем неочаквано. Но не беше само това. Просто всеки път, когато го видех, оставах с впечатлението, че е ядосан за нещо, но не иска да каже за какво.

Разговорът ни вече се беше проточил, а аз не исках да хващам задръстванията в Лондон. Изпих си чая и отказах предложеното второ парче кейк. Вече бях изяла едно, при това огромно, и най-много от всичко ми се искаше да изпуша една цигара — но Кейти не обичаше да пуша. Започнах да се оправдавам, че трябва да си тръгвам.

— Ще дойдеш ли пак скоро? — попита ме тя. — Децата много ще се радват да те видят. Може всички да вечеряме заедно.

— Сигурно ще идвам поне още няколко пъти — отговорих аз.

— Добре. Липсваш ни.

Вече се досещах какво ще последва и Кейти наистина не ме разочарова.

— Наред ли е всичко при теб, Сю? — попита ме тя.

От интонацията й ставаше ясно, че според нея не беше така.

— Добре съм — отговорих аз.

— Нали знаеш, че се притеснявам какво правиш сама в онзи апартамент?

— Не съм сама. Имам си Андреас.

— Как е Андреас?

— Много добре.

— Сигурно вече се е върнал на работа в училището.

— Не. Ваканцията им продължава до края на седмицата. Беше в Крит за лятото.

В момента, когато го казах, вече ми се искаше да не го бях направила. Това означаваше, че все пак съм сама.

— Защо не отиде с него?

— Той ме покани, но аз имах прекалено много работа.

Това беше само наполовина вярно. Аз никога не бях ходила в Крит. Нещо у мен се съпротивляваше срещу тази идея — да вляза в неговия свят и да се подложа на щателен оглед.

— Има ли някаква вероятност…? Имам предвид, дали вие двамата…?

Винаги се стигаше до това. Бракът — за Кейти, която имаше двадесет и седем годишен опит в него зад гърба си — беше върховната и крайната цел: единственият смисъл в живота. За нея бракът означаваше училището в Удбридж, градината и къщата, стената около нея — и от нейна гледна точка аз бях останала от погрешната страна на тази стена, принудена да надничам навътре през оградата.

— Ами ние никога не говорим за това — отвърнах нехайно аз. — Положението ни харесва такова, каквото е. Така или иначе, аз никога не бих се омъжила за него.

— Защото е грък?

— Защото е прекалено много грък. Ако се оженим, ще ме побърка.

Защо Кейти винаги трябваше да ме съди по своите стандарти? Защо не можеше да разбере, че аз нямах нужда от онова, което имаше тя, и беше възможно да бъда съвършено щастлива по начина, по който го разбирах аз? Ако тонът ми е раздразнен, това е само защото се безпокоях да не би да е права. Една част от мен си задаваше съвсем същите въпроси. Аз никога нямаше да имам деца. В живота ми имаше мъж, който беше отсъствал от него през цялото изминало лято, а по време на учебната година оставаше да спи при мен само през почивните дни — ако не беше зает с тренировката на футболния отбор, репетициите на училищната пиеса или съботната екскурзия до галерия „Тейт“. Бях посветила целия си живот на книгите; на книжарниците; на книжарите; на хора, които живееха само за книгите, като Чарлс и Алан. И по този начин в крайна сметка самата аз бях заприличала на книга: забравена на лавицата, където никой не се сещаше да погледне в мен.

Нямах търпение да се върна в колата си. Между Удбридж и шосе А12 няма нито една камера за превишена скорост и аз не вдигнах крака си от педала за газта. Когато излязох на магистрала М25, включих радиото и чух гласа на водещата Мариела Фроструп. Предаването беше за книги. Междувременно бях започнала да се чувствам по-добре.

Писмото

Човек би си казал, че след като в продължение на двадесет години съм редактирала криминални романи, би трябвало да забележа, когато се сблъскам с истинско убийство. Алан Конуей не беше отнел живота си. Беше се качил на върха на кулата, за да закуси, и някой го беше блъснал оттам. Не беше ли очевидно?

Двама души, които го бяха познавали много добре — неговият адвокат и сестра му — настояваха, че той не е бил човек, който би посегнал на живота си. Бележникът му — който показваше, че той жизнерадостно си беше резервирал билети за театър, беше се уговарял да играе тенис и си беше правил срещи за обяд в седмицата непосредствено след неговата кончина — сякаш потвърждаваше това. Начинът, по който беше настъпила смъртта му — болезнен и несигурен — също не изглеждаше както трябва. А многобройните заподозрени вече се редяха на опашка, за да изиграят централна роля в последната глава от разследването. Клеър беше споменала бившата му съпруга Мелиса и неговия съсед — управителят на инвестиционен фонд на име Джон Уайт, с когото бяха имали някакъв спор. Самата тя също беше имала конфликт с него. Джеймс Тейлър пък имаше най-очевидния мотив.

Алан беше намерил смъртта си, преди да успее да подпише новото си завещание. Джеймс също беше имал достъп до къщата и е бил наясно, че ако времето е слънчево, Алан ще закусва на терасата на кулата. А времето през август беше топло.

Продължавах да мисля за всичко това, докато шофирах към къщи, но все пак ми трябваше известно време, за да го приема. В един детективски роман, когато главният герой научи за смъртта на сър Еди-кой си Смит — обезглавен или намушкан тридесет и шест пъти с нож, докато е пътувал във влака — детективът приема това за съвсем естествено събитие. Събира си багажа и потегля веднага, готов да задава въпроси, да събира улики и в крайна сметка да залови убиеца. Но аз не бях детектив. Бях редактор в издателство — и допреди една седмица нито един от познатите ми не беше успял да намери смъртта си по необичаен и насилствен начин. Дори с изключение на собствените ми родители и Алан почти никой от обкръжението ми не беше умрял. Това е доста странно, като се замисли човек. В книгите и телевизионните сериали има стотици убийства. Популярната литература на практика нямаше да може да оцелее без тях. Но в реалния живот почти не се случват убийства — освен ако човек не живее на неподходящо място. Защо изпитваме такава нужда да се занимаваме с разследване на убийства и какво точно ни привлича в това — разследването или самото престъпление? Може би изпитваме някаква първична нужда от кръвопролитие, защото собственият ни живот е толкова сигурен и удобен? Отбелязах си наум да проверя как вървят продажбите на книгите на Алан в Сан Педро Сула, Хондурас (световната столица на убийствата). Може би щеше да се окаже, че там изобщо не ги четат.

В крайна сметка всичко опираше до писмото. Без да казвам на никого за това, аз бях направила копие от него, преди Чарлс да го предаде на полицията, и веднага щом се прибрах у дома, го извадих и отново го проучих. Спомних си за необичайната аномалия — написано на ръка писмо в плик, напечатан на машина, — която бях забелязала в кабинета на Чарлс. Това беше точното огледално отражение, обратното на онова, което беше открил Атикус Тип в имението „Пай Хол“. Сър Магнъс беше получил смъртна заплаха, напечатана на машина, в надписан на ръка плик. Какво означаваше това в двата случая? И дали, ако двата случая се разглеждаха заедно, те не бяха парчета от някаква по-голяма мозайка с по-мащабно значение, което не успявах да разкрия?

Писмото беше изпратено в деня, след като Алан беше предал ръкописа на книгата си в клуба над „Айви“. Сега ми се искаше да бях разгледала плика по-подробно, за да видя дали е изпратен от Лондон или от графство Съфолк, въпреки че Чарлс беше разкъсал и част от пощенския печат, когато го беше отворил. Във всеки случай изглеждаше сигурно, че Алан го е написал собственоръчно. Това беше неговият почерк — и освен ако някой го беше принудил да напише писмото с пистолет, опрян в главата, намеренията му бяха изложени съвсем ясно. Или не беше така? Докато го четях отново в апартамента си в Крауч Енд, с чаша вино в ръка и на третата цигара, вече не бях толкова сигурна.

Първата страница от писмото представлява извинение. Алан се е държал обидно. Но това е част от общия му модел на поведение. Той е болен. Съобщава, че е решил да не се подлага на лечение, и смъртта му така или иначе ще настъпи съвсем скоро. На тази страница няма нищо за самоубийство — дори напротив. Ще го убие ракът, защото той няма да се подложи на химиотерапия. Прочетете отново и края на тази част от писмото, в която Алан пише за литературните събития в Лондон. Той не пише за това, че животът му ще свърши. Пише за това, че ще продължи.

Съдържанието на втората страница от писмото вече е свързано с неговата смърт, особено в откъса за Джеймс Тейлър и неговото завещание. Но и тук писмото не съдържа нищо специфично по този въпрос. „Сигурно ще има скандали, след като умра.“ Алан може да говори за всякакъв момент във времето: след шест седмици, след шест месеца, след една година. Едва на третата страница от писмото, той преминава към въпроса. „Когато прочетеш това, всичко вече ще е свършило.“ Когато прочетох писмото за пръв път, толкова скоро след като бях научила за случилото се, аз автоматично предположих, че когато пише „всичко“, Алан има предвид живота си. Животът му ще е свършил. Защото ще се е самоубил. Но сега, когато го четях отново, за пръв път ми хрумна, че може да е имал предвид писателската си кариера — която е темата на предишния откъс в писмото. Той е предал последната си книга. И няма да има повече.

А след няколко реда стигаме и до „решението, което съм взел“. Дали това наистина е решението да скочи от кулата? Или просто е решението, което вече е обяснил, да не се подлага на химиотерапия, така че да сложи край на живота си единствено по този косвен начин? В края на писмото, той говори за хората, които ще скърбят за него, но и в този случай вече е обяснил, че ще умре. И никъде не заявява директно, че възнамерява да сложи край на живота си със собствените си ръце. „Подготвям се да се разделя с този свят…“ Това не е ли малко меко казано, като се има предвид за какво би трябвало да се отнася — да скочи от върха на кулата?

Такива мисли се въртяха в главата ми. И макар че в писмото имаше и нещо друго, което изобщо не бях забелязала, и което щеше да докаже, че почти всичко, което написах току-що, не отговаря на истината, до вечерта на този ден всичко се беше променило. Бях убедена, че писмото не е това, което изглежда; писмото не беше нищо повече от прощално послание, но някой го беше прочел и си беше дал сметка, че може да бъде разтълкувано погрешно. Клеър Дженкинс и Саджид Кан имаха право. Най-успешният автор на криминални романи за убийства от своето поколение сам беше станал жертва на убийство.

На вратата се позвъни.

Андреас ми се беше обадил преди един час, а сега стоеше на прага на апартамента ми, с букет цветя и пълен найлонов плик от супермаркет, който сигурно съдържаше критски маслини, прекрасен мед от мащерка, зехтин, вино, сирене и билков чай. Това не беше просто проява на щедрия му характер. Той наистина обичаше родината си и всичко, което се произвеждаше в нея. Това е много характерна гръцка черта. Британските вестници вече бяха престанали да обръщат внимание на безкрайно продължаващата финансова криза от това лято и изминалата година — колко пъти може да се напише една и съща статия за предстоящия пълен колапс на една държава? — но той ми беше разказвал колко болезнена си остава тази тема в неговата страна. Бизнесът не вървеше. Туристите не идваха. Като че ли, колкото повече гръцки неща ми носеше, толкова повече искаше да ме убеди, че всичко ще се оправи. Между другото, беше много мило и старомодно от негова страна да позвъни на вратата. Все пак си имаше собствен ключ.

Бях оправила апартамента, взех душ и се преоблякох, така че се надявах да изглеждам сравнително съблазнителна. Всеки път доста се притеснявах от предстоящата ни среща след тези дълги раздели. Исках да се уверя, че нищо не се е променило. Андреас изглеждаше много добре. След шест седмици на слънце кожата му беше по-тъмна от всякога, а освен това беше и по-строен: резултат от комбинацията от плуване и нисковъглехидратната критска диета. Не че някога е бил склонен към напълняване. Имаше тяло на войник, с широки рамене, изсечено лице и черна коса, която се спускаше на гъсти къдрици, като на гръцки овчар — или старогръцко божество. Погледът му беше лукав, усмивката му беше малко крива, и въпреки че не бих казала, че се отличаваше с традиционна красота, беше забавна компания: интелигентен, лесен за общуване и като цяло приятен мъж.

Той също беше свързан с училището в Удбридж, защото точно там се бях запознала с него. Водеше часове по латински и старогръцки — и интересното е, че е познавал Алан Конуей отпреди мен. Мелиса, съпругата на Алан, също беше работила там — така че между тях тримата е съществувала връзка много преди на сцената да изляза аз. Запознаха ни в края на един срок, малко преди лятната ваканция. В училището беше организирано спортно събитие и аз бях отишла, за да подкрепям Джак и Дейзи. Двамата се заговорихме и той веднага ми стана симпатичен, но мина цяла година, преди да се срещнем отново. По онова време той вече се беше преместил да живее в Лондон, защото беше започнал работа в училището „Уестминстър“, и беше позвънил на Кейти, за да й поиска моя номер. Стана ми приятно, че си спомня за мен след толкова много време, но романтичната ни връзка не започна веднага. Много дълго бяхме само приятели, преди да станем любовници: в действителност отношенията ни бяха на този етап едва от няколко години насам. И между другото почти никога не си говорехме за Алан. Между тях двамата имаше някаква стара вражда, въпреки че никога не го бях питала за причината за нея. Никога не бих казала, че Андреас е склонен към ревност, но бях останала с впечатлението, че дълбоко в себе си ненавиждаше Алан заради неговия успех.

Знаех всичко за миналото на Андреас: той не искаше между нас да има никакви тайни. Беше се оженил за пръв път много млад, едва на деветнадесет години, и бракът му се беше разпаднал, докато беше отбивал задължителната си военна служба в гръцката армия. Втората му жена, Афродита, живееше в Атина. Беше учителка, също като него, и двамата бяха дошли заедно в Англия. И точно тогава нещата бяха тръгнали надолу. Тя изпитвала носталгия по своето семейство и по родината си. „Трябваше да разбера по-рано, че не е щастлива тук, и да се върна заедно с нея“, разказа ми Андреас. „Но вече беше твърде късно за това. Тя си тръгна сама.“ Двамата си бяха останали приятели и се срещаха от време на време.

Излязохме навън, за да вечеряме. В Крауч Енд има един гръцки ресторант (хората, които го държат, в действителност са от остров Кипър) — и въпреки че човек би си помислил, че това ще е последната кухня на света, към която ще прояви интерес, след като е бил цяло лято в родината си, двамата по традиция винаги ходехме там. Вечерта отново беше топла, така че седнахме навън, близо един до друг на тясната тераса на ресторанта, а над главите ни съвсем ненужно работеше един градински отоплителен фенер. Поръчахме си тарамосалата, долмадес, луканико, сувлаки… приготвени в най-миниатюрната кухня на света, която беше точно до входа на ресторанта, и си разделихме една бутилка тежко червено вино.

Андреас сам повдигна темата за смъртта на Алан. Беше научил новината от вестниците и се тревожеше как ще ми се отрази това.

— Ще пострада ли издателството? — попита ме той.

Между другото, английският му беше перфектен. Майка му беше англичанка, така че от малък беше говорил и на двата езика. Заех се да му разказвам за липсващите глави, а след това съвсем естествено продължих и с цялата останала част от историята. Не виждах причина да крия нещо от него, а освен това наистина ми беше приятно да имам с кого да споделя всичко, което си мислех. Разказах му за посещението си във Фрамлингам и за всички хора, с които се бях срещнала там.

— Видях и Кейти — добавих аз. — Тя пита за теб.

— А, Кейти! — възкликна Андреас.

Познаваше я като майка на двама от учениците в училището и винаги я беше харесвал.

— Как са децата, Джак и Дейзи?

— Не бяха там, А и вече почти не са деца. Следващата година Джак ще бъде студент…

Разказах му и за писмото и за това как бях достигнала до заключението, че Алан може би все пак не се беше самоубил. Той се усмихна.

— Това ти е проблемът, Сюзан. Винаги търсиш някаква интересна история във всичко, което се случва. Четеш между редовете. За теб никога нищо не е просто това, което изглежда.

— Мислиш, че греша?

Той ме хвана за ръката.

— Не исках да те ядосам, когато го казах. Това е едно от нещата, които харесвам у теб. Но не мислиш ли, че от полицията щяха да забележат, ако някой го е блъснал от кулата? Убиецът трябва да е проникнал с взлом в къщата. Трябва да е имало борба. Щяха да останат пръстови отпечатъци.

— Не съм сигурна, че са проверявали за такива неща.

— Не са проверявали, защото в действителност обяснението е съвсем очевидно. Той е бил болен. И е скочил сам.

Зачудих се откъде можеше да бъде толкова сигурен в това.

— Ти не харесваше Алан особено много, нали? — попитах го аз.

Той се замисли, преди да отговори:

— Ако трябва да съм честен, изобщо не го харесвах. Беше досаден.

Зачаках да обясни какво имаше предвид с това, но той сви рамене:

— Не беше лесно да го харесва човек.

— Защо не?

Андреас се засмя и отново започна да се храни.

— Ти също си се оплаквала доста от него.

— Защото ми се налагаше да работя с него.

— На мен също. Хайде, Сюзан, не ми се говори за него. Ще си развалим вечерта. Просто мисля, че трябва да бъдеш внимателна.

— Какво искаш да кажеш? — попитах го аз.

— Всичко това не е твоя работа. Може да се е самоубил. Може и някой да го е убил. Каквато и да е истината, не би трябвало да се забъркваш в това. Мисля само за теб. Може да се окаже опасно.

— Ти сериозно ли?

— Защо да не е сериозно? Човек трябва да си помисли хубаво, преди да се зарови в живота на някой друг. Може би го казвам, защото съм израснал на остров, в малка общност. Ние винаги сме вярвали, че всичко трябва да се решава в семейството. Какво те интересува как точно е умрял Алан? Ако бях на твое място, щях да стоя настрана от…

— Все пак трябва да открия липсващите глави — прекъснах го аз.

— Може би няма липсващи глави. Въпреки това, което ми разказа, няма как да бъдеш сигурна, че той изобщо ги е написал. Нали не са били в компютъра му? Нито на бюрото му?

Не се опитах да възразя. Останах малко разочарована, че Андреас толкова нехайно беше отрекъл всичките ми теории. Освен това ми се струваше, че между нас се е възцарила някаква лека неловкост, някаква липса на връзка, която усещах още от мига, в който се беше появил на вратата на апартамента ми. Двамата винаги сме общували с голяма лекота. Чувстваме се комфортно, дори когато си мълчим. Но тази вечер не беше така. Имаше нещо, което той не ми казваше. Стигнах дотам да се питам дали не е срещнал някоя друга жена.

А след това, в края на вечерята, докато отпивахме от гъстото, сладко кафе, на което вече се бях научила да не казвам „турско“, той изведнъж каза:

— Мисля да напусна училището „Уестминстър“.

— Моля?

— В края на срока. Искам да се откажа от преподаването.

— Това е много неочаквано, Андреас. Защо?

Той ми разказа. Бяха обявили за продан един хотел в покрайнините на Агиос Николаос; малък, семеен хотел с дванадесет стаи, на самата брегова ивица. Собствениците вече бяха над шестдесетте, а децата им бяха емигрирали от острова. Както много други млади гърци, и те живееха в Лондон, но Андреас имаше един братовчед, който работеше в хотела, към когото собствениците се бяха отнасяли едва ли не като към свой роден син. Бяха му предложили да купи хотела от тях, а братовчедът се беше обърнал към Андреас, за да му помогне с финансирането. На Андреас му беше омръзнало да работи като учител. Всеки път, когато се прибираше на остров Крит, се чувстваше все повече у дома си, и започваше да си задава въпроса защо изобщо го беше напуснал. Беше на петдесет години. Това беше възможност за него да промени живота си.

— Но, Андреас — възразих аз, — ти изобщо не знаеш как се управлява хотел.

— Янис има опит, а освен това хотелът е малък. Колко да е трудно?

— Но ти каза, че на остров Крит вече не ходят туристи.

— Тази година беше така. Но следващата година ще бъде по-добра.

— Но няма ли да ти липсва Лондон…?

Всичките ми изречения започваха с „но“. Наистина ли смятах, че идеята не беше добра, или точно това беше онази промяна, от която се бях страхувала — осъзнаването на факта, че ще го загубя? Точно за това ме беше предупреждавала сестра ми. В крайна сметка щях да остана сама.

— Надявах се да проявиш повече въодушевление — каза той.

— Защо? — попитах нещастно аз.

— Защото искам да дойдеш с мен.

— Сериозно ли говориш?

Той се разсмя отново.

— Разбира се! Защо иначе ти разказвам всичко това според теб?

Сервитьорът ни беше донесъл анасонова ракия и той напълни две чашки до ръба.

— Ще се влюбиш в това място, Сюзан, обещавам ти. Крит е прекрасен остров, а освен това е крайно време да се запознаеш с роднините и приятелите ми. Всеки път ме питат за теб.

— Да не ми предлагаш да се омъжа за теб?

Той вдигна чашата си, а в очите му отново проблесна онзи лукав поглед.

— Какво щеше да отговориш, ако го бях направил?

— Вероятно нямаше да отговоря нищо. Щях да съм твърде шокирана, за да кажа нещо.

Не исках да го обиждам, така че добавих:

— Щях да кажа, че ще си помисля.

— Не искам нищо друго от теб.

— Аз имам работа, Андреас. Имам свой собствен живот.

— Крит е на три часа и половина оттук. Не е на другия край на света. А и може би, след всичко, което ми разказа, скоро няма да имаш друг избор.

Това със сигурност не беше далеч от истината. Кой знае колко време щяхме да успеем да останем на пазара без „Мозайка от убийства“ и без Алан?

— Не знам. Идеята е чудесна. Но не биваше да ми я казваш така, без подготовка. Ще ми трябва малко време да помисля.

— Разбира се.

Взех чашата си с анасонова ракия и я изпих на един дъх. Искаше ми се да го попитам какво ще стане, ако реша да остана. Това ли щеше да бъде краят? Щеше ли да замине без мен? Беше твърде рано да водим този разговор, но в действителност ми се струваше малко вероятно да разменя живота си — издателството, Крауч Енд — за друг живот на остров Крит. Работата ми харесваше, а не биваше да забравям и за отношенията си с Чарлс — особено в този момент, когато бяхме в толкова затруднено положение. Не можех да си представя как седя на скалите на морския бряг като някаква Шърли Валантайн от двадесет и първи век, преоткрила живота си в екзотичната чужбина, на хиляда мили от най-близката книжарница от веригата „Уотърстоун“.

— Ще си помисля — казах аз. — Може би си прав. Може би до края на годината ще остана без работа. Предполагам, че ще мога да оправям леглата в хотела или нещо подобно.

Андреас остана при мен през нощта и беше хубаво отново да сме заедно. Но докато лежах в тъмното, обгърната от неговите ръце, в съзнанието ми препускаха многобройни мисли и не ми даваха да заспя. Виждах в мислите си как слизам от колата в „Аби Грейндж“, а над мен злокобно се извисява кулата, разглеждам следите от автомобилни гуми, претърсвам кабинета на Алан. Пред очите ми сякаш отново се плъзгаха снимките от кабинета на Саджид Кан, но този път на тях се виждаха Алан, Чарлс, Джеймс Тейлър, Клеър Дженкинс и самата аз. В същото време, в главата ми отекваха реплики от изминали разговори.

„Просто се притеснявах да не получиш световъртеж.“ Беше Джеймс, който ме беше сграбчил на върха на кулата.

„Смятам, че някой го е убил.“ Сестрата на Алан в Орфорд.

И по-рано същата вечер, Андреас в ресторанта: „Това не е твоя работа. Не би трябвало да се забъркваш в това.“

Много по-късно през нощта ми се стори, че вратата се отвори, а в спалнята ми влезе един мъж. Подпираше се на бастун. Не каза нищо, но докато стоеше и тъжно се взираше в Андреас и мен, през прозореца влезе лъч лунна светлина и аз разпознах лицето на Атикус Тип. Бях заспала, разбира се, и сънувах — но си спомням, че се запитах как беше успял да влезе в моя свят, преди да ми хрумне мисълта за това, че може би аз бях влязла в неговия.

Частният клуб над ресторант „Айви“

— Какво стана? — попита ме Чарлс.

Разказах му за посещението си във Фрамлингам и за срещите с Джеймс Тейлър, Саджид Кан и Клеър Дженкинс. Не бях успяла да открия липсващите глави. Не бяха в компютъра му. Нямаше и страници, написани на ръка. Не съм съвсем сигурна защо, но не повдигнах темата за истинската причина за смъртта на Алан — не споменах и убеждението си, че неговото писмо може да е било използвано нарочно, за да ни заблуди. Не му казах и за това, че съм прочела — или поне съм се опитала да прочета — „Пързалката“.

Сама бях избрала да вляза в ролята на детектива — а ако имаше едно нещо, което да обединява образите на всички детективи, за които някога бях чела, това беше тяхната задължителна самота. Заподозрените се познават помежду си. Може би дори са роднини или приятели. Но детективът винаги е външен човек. Той задава всички въпроси, които трябва да зададе, но в действителност не завързва отношения с никого. Той не вярва на хората, а на свой ред те се страхуват от него. Отношенията им се основават изцяло на заблудата — и в крайна сметка не стигат доникъде. След като разкрие убиеца, детективът си заминава и никой повече не чува за него. Нещо повече, всички се радват, че вече няма да бъде сред тях. Сега усетих нещо подобно с Чарлс: между нас имаше някаква дистанция, която никога не бях усещала по-рано. През главата ми дори мина мисълта за това, че ако Алан наистина е бил убит, самият Чарлс може би също беше заподозрян — въпреки че не можех да се сетя за нито една причина той да поиска да убие най-продавания си автор, докарвайки се по този начин до фалит.

Чарлс също се беше променил. Лицето му беше изпито и уморено, косата му не изглеждаше толкова добре поддържана, а костюмът му беше по-измачкан, отколкото бях свикнала да го виждам. Това не беше особено изненадващо. Все пак беше замесен в полицейско разследване. Беше изгубил един гарантиран бестселър и можеше да си представи как от това ще последва загубата на цялата годишна печалба на издателството. Всичко това беше особено неблагоприятно в периода преди Коледа. Освен това всеки момент за пръв път щеше да стане дядо. И започваше да му личи.

Въпреки това аз не се отказах.

— Искам да науча повече за онази среща в клуба над „Айви“ — казах му аз. — Последния път, когато си видял Алан.

— Какво искаш да научиш?

— Опитвам се да разбера какво му е минавало през главата.

Това беше само част от истината.

— И защо нарочно не е предал някои от страниците на ръкописа — добавих аз.

— Това ли е направил според теб?

— Така ми изглежда.

Чарлс обори глава. Никога не го бях виждала толкова сломен.

— Цялата тази история е истинска катастрофа за нас — каза той. — Говорих с Анджела.

Анджела Макман беше директор на отдела за маркетинг и реклама в издателството. Доколкото я познавах, вече си търсеше нова работа.

— Тя ми каза, че можем да очакваме ръст в продажбите, особено след като от полицията обявят официално, че Алан се е самоубил. Ще се вдигне шум. Тя се опитва да уреди в неделното издание на „Таймс“ да излезе ретроспективна статия за него.

— Е, всичко това е хубаво, нали?

— Може би. Но ще приключи много бързо. И дори не е сигурно, че от Би Би Си ще продължат с проекта за телевизионен сериал по книгите.

— Не виждам защо смъртта му да има някакво значение за това — казах аз. — Защо да се отказват точно сега?

— Алан не е подписал договора с тях, преди да умре. Все още са имали спорове около подбора на изпълнителите за главните роли, а сега ще им се наложи да изчакат, за да разберат кой държи правата след смъртта му, така че може би ще започнат преговорите отначало.

Бела се претърколи и изръмжа насън под бюрото и мислите ми за миг прескочиха обратно към онзи кучешки нашийник, който Атикус Тип беше намерил във втората спалня в жилището на портиера в имението. Някой беше прерязал гърлото на Бела, кучето на Том Блекистън. Нашийникът очевидно беше улика. Но как се връзваше това с всичко останало?

— Алан спомена ли нещо за сериала, когато бяхте в клуба? — попитах аз.

— Не. Нищо.

— Но двамата сте имали спор.

— Не бих се изразил така, Сюзан. Имахме несъгласие по отношение на заглавието на книгата му.

— На теб не ти харесваше, така ли?

— Просто си мислех, че думата „убийства“ в заглавието е прекалено често срещана, като в сериала „Убийства в Мидсъмър“. Не биваше да повдигам този въпрос — но по това време все още не бях чел книгата, така че нямаше за какво друго да си говорим.

— И точно тогава онзи сервитьор е изпуснал чиниите.

— Да. Алан беше по средата на изречението. Не си спомням за какво говореше. Но в този момент се разнесе страшен трясък.

— Ти каза, че той се е ядосал.

— Да. Стана и отиде да говори с него.

— Със сервитьора?

— Да.

— Станал е от масата?

Не знам защо се интересувах толкова от това. Просто ми се струваше твърде необичайно да го направи човек.

— Да — потвърди Чарлс.

— Това не ти ли се стори странно?

Чарлс се замисли, преди да отговори:

— Всъщност не. Двамата разговаряха една-две минути. Предположих, че Алан се оплаква. След това той продължи към тоалетната. После се върна обратно на масата и приключихме с вечерята.

— Предполагам, че не можеш да ми опишеш този сервитьор? Разбра ли как се казва?

На този етап не разполагах с кой знае какво, но ми се струваше, че в онази вечер, в която Алан се беше срещнал с Чарлс, е станало нещо. На онази маса се пресичаха много различни нишки на разказа. В същия момент, когато Алан беше предал своя ръкопис, нещо го беше ядосало и той беше станал войнствен. Беше започнал да се държи необичайно, като беше станал от масата, за да се оплаква на някакъв сервитьор заради инцидент, който нямаше нищо общо с него.

От ръкописа липсваха страници, а два дни по-късно беше намерил смъртта си. Не казах нищо на Чарлс. Знаех какво ще ми каже: че си губя времето. Но по-късно същия следобед отидох до частния клуб към ресторанта и се заех да ги убеждавам да ме пуснат вътре.

Оказа се, че няма да е толкова трудно. Рецепционистката ми каза, че от полицията са идвали в клуба едва предния ден, за да ги разпитват за поведението и настроението на Алан. А аз му бях редактор. И Чарлс Клоувър ми беше приятел. Естествено, че можеше да вляза. Заведоха ме в ресторанта на втория етаж. Нямаше никой, а масите бяха подредени за вечеря. Рецепционистката ми беше казала името на сервитьора, който беше изпуснал чиниите в онази петъчна вечер, и когато влязох в ресторанта, той ме чакаше до вратата.

— Точно така. Онази вечер трябваше да работя на бара, но в ресторанта не им достигаше персонал, така че се качих да помагам. Господата бяха стигнали до основното ястие, когато излязох от кухнята. Бяха седнали в онзи ъгъл…

Много от сервитьорите в клуба са млади и от източноевропейски произход, но Доналд Лий не беше нито едно от двете. Беше шотландец, което стана очевидно в мига, в който заговори, а освен това беше прехвърлил трийсетте. Каза, че е от Глазгоу, женен, с едно дете. Синът му беше на две години. Живееше в Лондон от шест години и работата в частния клуб на „Айви“ много му харесваше.

— Трябва да видиш какви хора идват тук, особено след вечерното представление в театрите — каза ми той.

Беше нисък, набит мъж, който изглеждаше така, сякаш тежестта на живота е превила плещите му.

— И не само писатели и драматурзи. Актьори, политици — всякакви.

Вече му бях казала коя съм и защо съм дошла. От полицията го бяха разпитвали и той ми предаде накратко онова, което беше разказал и на тях. Чарлс Клоувър и неговият гост в клуба бяха запазили маса в ресторанта за седем и половина и си бяха тръгнали малко след десет вечерта. Той не ги беше обслужвал. Не знаеше какво са вечеряли, но си спомняше, че поръчали бутилка скъпо вино.

— Господин Конуей не беше в много добро настроение.

— Как разбра?

— Просто ти казвам. Не изглеждаше много щастлив.

— Тази вечер е предал новия си роман.

— О, така ли? Браво на него. Не съм видял кога е станало, но аз през цялото време хвърчах навътре-навън между ресторанта и кухнята. Имаше много хора, а персоналът не достигаше, както казах.

От самото начало на разговора бях останала с впечатлението, че той не ми казваше всичко.

— Изпуснал си някакви чинии, нали? — продължих аз.

Той ме изгледа навъсено.

— Няма ли вече да се приключи с този въпрос? Какво толкова е станало?

Аз въздъхнах.

— Виж, Доналд — може ли да ти казвам така?

— В момента не съм на работа. Можеш да ми казваш, както си искаш.

— Просто искам да разбера какво е станало. Аз работех с него. Познавах го добре и ако трябва да бъда честна, не го харесвах особено. Всичко, което ми кажеш, ще си остане между нас двамата, но аз не съм убедена, че наистина се е самоубил — и ако знаеш нещо, ако си чул нещо, това много ще ми помогне.

— Ако не си убедена, че се е самоубил, в какво си убедена?

— Ще ти кажа, ако ти ми кажеш всичко, за което те питам.

Той се замисли за миг.

— Имаш ли нещо против да изпуша една цигара? — попита ме той.

— Даже и аз ще дойда — отговорих му аз.

Добрите стари цигари за пореден път разчупваха леда и правеха така, че двамата да се почувстваме на една и съща страна. Излязохме заедно от ресторанта. Навън имаше място за пушачи — малка квадратна тераса, оградена със стени, така че да остане скрита от неодобрителните погледи на целия свят. И двамата запалихме по цигара. Аз му казах, че името ми е Сюзан, и отново му обещах всичко да си остане само между нас двамата. Той изведнъж заговори така, сякаш нямаше търпение да ми разкаже всичко.

— Значи си издател, така ли? — попита ме той.

— Редактор.

— Но работиш в издателство.

— Да.

— В такъв случай, може би и ти ще можеш да ми помогнеш в замяна — каза той и помълча, преди да продължи. — Аз познавах Алан Конуей. Познах го в момента, в който го видях, и точно затова изпуснах онези проклети чинии. За миг забравих за тях и чиниите ме изгориха през кърпата, с която ги носех.

— Откъде го познаваше?

Погледът му беше доста странен, когато се обърна към мен.

— Ти ли беше редактор на един от романите за Атикус Тип, който се казва „Нощен зов“?

Това беше четвъртата книга от поредицата, в която действието се развиваше в едно частно училище с пансион.

— Аз съм редактор на всичките — отговорих му аз.

— Как ти се стори?

Жертвата в „Нощен зов“ беше директорът на училището, убит по време на представлението на училищната пиеса. Той седи в тъмната зала, когато между хората от публиката пробягва тъмен силует, а в следващия миг отстрани във врата му с хирургическа прецизност се забива острието на нож. Хитрото е, че в този момент всички основни заподозрени са на сцената, така че няма как да са извършили убийството — макар в крайна сметка да се оказва, че все пак го е направил един от тях. Действието в книгата се развива съвсем скоро след войната, така че има предистория за предателство, извършено на бойното поле.

— Според мен беше много изобретателно измислена — отговорих аз.

— Аз я измислих. Това беше моя идея.

Доналд Лий имаше изразителни кафяви очи, които за миг проблеснаха от гняв.

— Да продължавам ли? — попита ме той.

— Да. Разкажи ми всичко, моля те.

— Добре тогава.

Той пъхна цигарата между устните си и силно си дръпна от нея. Въгленчето просветна в яркочервено.

— Като момче обожавах книгите — започна той. — Винаги съм искал да стана писател, още от училище. А в онова училище, в което ходех аз — в Бриджтън, на изток от Глазгоу — човек не биваше да си признава за такова нещо. Беше ужасно, грубиянско място, където всички те смятаха за обратен, ако ходиш в библиотеката. Но на мен не ми пукаше. Непрекъснато четях — всички книги, които успявах да докопам. Шпионски романи — Том Кланси, Робърт Лъдлъм. Приключенски романи. Романи на ужасите. Обожавах Стивън Кинг. Но най-много ми харесваха детективските романи. Не можех да им се наситя. Не съм завършил университет или нещо подобно. Не съм си мечтал за нищо друго, освен да пиша книги, и някой ден ще го направя, Сюзан, казвам ти. Дори в момента пиша една книга. Работя тук само за да се издържам, докато стана писател.

Но проблемът беше в това, че книгите никога не се получаваха така, както ми се искаше. Когато започвах да пиша, в главата ми имаше идея за книга. Знаех какво искам да напиша. Идеята и героите бяха готови, но когато се опитвах да ги опиша, не се получаваше. Пишех, преписвах, късах и започвах отначало. Понякога по петдесет пъти, но все не се получаваше. Така или иначе, преди няколко години видях една реклама. Някакви хора организираха курсове по творческо писане през почивните дни, за да помогнат на начинаещи писатели, и имаше свободни места в един курс — който се провеждаше чак в проклетия Девъншър. Но темата на курса беше точно криминалният роман. Не беше никак евтино. Щеше да ми струва седемстотин кинта. Но аз бях спестил пари и реших, че ще си струва. И се записах.

Наведох се и изтръсках пепелта от цигарата си в един от елегантните сребърни пепелници, осигурени от клуба. Вече се досещах накъде отиваше тази история.

— Всички отидохме в някаква голяма селска къща, по средата на нищото — продължи Лий.

Стоеше пред мен с ръце, свити в юмруци, сякаш беше репетирал този момент, сякаш това беше неговият миг в светлината на прожекторите.

— В групата бяхме общо единадесет души. Имаше няколко пълни загубеняци, както и две жени, които се мислеха за нещо повече от всички останали. Бяха им публикували по един-два разказа в някакви списания, така че се държаха, все едно са на върха. Сигурно непрекъснато ти се налага да се разправяш с такива хора. Но останалите от курса бяха свестни, така че наистина ми беше приятно да се запозная с тях. Нали се сещаш — така успях да разбера, че не съм само аз, че всички имаме едни и същи проблеми и сме там по една и съща причина. Курсът се водеше от трима преподаватели. И единият от тях беше Алан Конуей.

— Според мен той беше много добър. Караше страхотна кола — БМВ — и му бяха запазили една малка къща само за него. Всички останали бяхме настанени на едно и също място. Но въпреки това той не странеше от нас. Определено си разбираше от работата, а освен това беше изкарал сума ти пари от поредицата за Атикус Тип, разбира се. Аз прочетох някои от неговите книги, преди да отида на курса. Книгите ми харесаха и не бяха много различни от това, което се опитвах да направя и аз. През деня имаше лекции и упражнения. Всички се хранехме заедно — даже всички от групата трябваше да помагат в кухнята. А вечер имаше много алкохол, та да се отпуснем и да разговаряме спокойно. Това ми беше любимата част. Всички се чувствахме равни. И една вечер двамата с него се озовахме на четири очи, в едно закътано ъгълче, и аз му разказах за книгата, която пишех.

Ръцете му се свиха още по-силно в юмруци, когато стигна до неизбежната повратна точка от своя разказ.

— Ако ти дам ръкописа на моя роман, ще го прочетеш ли? — попита той.

Обикновено изпитвам ужас от този въпрос — но в този случай преклоних глава пред неизбежното.

— Искаш да ми кажеш, че Алан е откраднал идеите ти? — попитах го аз.

— Точно това искам да ти кажа, Сюзан. Точно това направи той.

— Как се казва твоята книга?

— „Смърт зад кулисите“.

Заглавието беше ужасно. Но аз не му го казах, разбира се.

— Мога да я погледна — отговорих му аз. — Но не мога да ти обещая, че ще ти помогна.

— Не искам нищо друго, освен да я погледнеш. Това е единственото, за което те моля.

Той ме погледна в очите, все едно че ме предизвикваше да му откажа. После продължи:

— Аз разказах моята идея на Алан Конуей. Разказах му за убийството, което бях измислил. Беше късно и в стаята бяхме останали само двамата, така че нямаше свидетели. Той ме попита дали може да хвърли едно око на ръкописа и аз много се въодушевих, разбира се. На всички от курса им се искаше той да прочете техните ръкописи. Точно това беше идеята.

Лий си изпуши цигарата и я смачка, а след това веднага запали втора.

— Той много бързо прочете книгата ми. До края на курса оставаха само два дни и на последния ден той ме дръпна настрани и ми даде някои съвети. Каза ми, че използвам прекалено много прилагателни. Каза ми, че диалогът ми не е реалистичен. Как би трябвало да звучи един реалистичен диалог, за Бога? Нали хората, които говорят в книгите, не са реални! Те са измислени! Даде ми и някои добри идеи за главния ми герой, детектива. Спомням си едно от нещата, които ми каза — за това, че трябва да му измисля някакъв лош навик, например да пуши или да пие или нещо подобно. Каза ми, че пак ще се свърже с мен, и аз му дадох адреса на електронната си поща.

— Но той така и не ми писа. Нито веднъж. А след това, почти една година по-късно, по книжарниците излезе „Нощен зов“. И в книгата се разказваше за училищна пиеса. В моята книга мястото на действието не беше училище. Беше театър. Но идеята беше същата. И това не беше всичко. Той беше откраднал и моята идея за убийството. Беше съвсем същата. Убийството беше извършено по същия начин, бяха оставени същите улики, дори героите бяха почти същите.

Той повишаваше все повече тон, докато продължаваше:

— Това направи той, Сюзан. Взе моята история и я използва, за да напише „Нощен зов“.

— Каза ли на някого за това? — попитах го аз. — Когато излезе неговата книга, какво направи?

— Какво можех да направя? Ти ми кажи! Кой щеше да ми повярва?

— Можеше да ни пишеш в издателство „Клоувърлийф Букс“.

— Аз ви писах. Писах на директора, господин Клоувър. Той не ми отговори. Писах и на Алан Конуей. На него му писах доста пъти, между другото. И да кажем, че не му спестих нищо. Но и той не ми отговори. Писах и на организаторите на курса. Те ми отговориха. Но ме отсвириха. Писаха ми, че не носят отговорност и това няма нищо общо с тях. Мислех си да отида в полицията. Имам предвид, че той беше откраднал нещо от мен. А за това си има дума, нали така? Но когато говорих с жена ми Карен, тя ми каза да забравя за това. Той беше известен. Беше защитен от богатството си. А аз бях никой. Тя ми каза, че ако се опитам да се боря, само ще си проваля писането, така че най-доброто, което мога да направя, е да се опитам да продължа. И аз точно така направих. Продължавам да пиша. Ако не друго, сега поне знам, че идеите ми са добри. Ако не беше така, той нямаше да го направи.

— Написал ли си други романи? — попитах го аз.

— В момента работя по един. Но не е криминален роман. Вече не се занимавам с това. Пиша детска книга. Стори ми се, че така е редно — сега, когато вече имам дете.

— Но си запазил ръкописа на „Смърт зад кулисите“.

— Естествено, че съм го запазил. Пазя си всичко, което някога съм написал. Знам, че имам талант за това. Карен обожава нещата, които пиша. И някой ден…

— Изпрати ми го — казах аз и започнах да се ровя в чантата си, за да намеря визитна картичка. — И какво точно стана, когато го видя в ресторанта?

Той чакаше да му подам визитната си картичка. За него тя беше нещо като спасителен пояс. Аз бях в кулата от слонова кост, а той беше навън, сред обикновените смъртни. Виждала съм това при много начинаещи писатели — това убеждение, че издателите са нещо по-различно от тях, някакви по-интелигентни и по-успели хора. А в действителност ние просто ходим на работа всеки ден и се надяваме, че в края на месеца все още ще имаме такава.

— Аз излязох от кухнята — продължи той. — Носех две чинии с основни ястия и една гарнитура, за девета маса. Видях го да седи там, увлечен в някакъв спор, и бях толкова шокиран, че замръзнах на мястото си. Чиниите бяха горещи. Изгориха ме през кърпата и ги изпуснах.

— А след това? Разбрах, че Алан е дошъл при теб. Бил е ядосан.

Той поклати глава.

— Не беше точно така. Аз почистих пода и отидох в кухнята, за да повторя поръчката. Не ми се връщаше в ресторанта, но нямах друг избор — а ако не друго, поне не трябваше да обслужвам неговата маса. Във всеки случай, малко след това господин Конуей стана от масата, за да отиде до тоалетната, и мина точно покрай мен. Не смятах да му казвам нищо, но когато го видях толкова близо срещу себе си, на няколко инча разстояние, не успях да се сдържа.

— Какво му каза?

— Казах му добър вечер. И го попитах дали ме помни.

— И?

— Не ме помнеше. Или се престори, че не ме помни. Аз му припомних, че сме се запознали в Девъншър, където той е бил така добър да прочете ръкописа на моя роман. Той много добре знаеше кой съм и за какво говоря. И тогава свали маската. „Не съм дошъл тук, за да разговарям със сервитьорите.“ Точно това ми каза, с тези думи. Помоли ме да му направя място, за да мине. Не повиши тон, но аз си знаех точно какво ще се случи, ако не внимавам. Винаги става едно и също. Той е преуспяващ писател, с модерната си кола и голямата си къща във Фрамлингам. А аз съм никой. Той е член на частния клуб към ресторанта. Аз съм сервитьор. И имам нужда от тази работа. Имам двегодишно дете. Затова измънках, че съжалявам, и му направих място да мине. Стомахът ми се преобърна, когато го направих, но имах ли друг избор?

— Сигурно си останал доста доволен, когато си разбрал, че е мъртъв.

— Да ти кажа ли честно, Сюзан? Ужасно се зарадвах, когато го разбрах. Нямаше как да бъда по-щастлив, дори да…

Вече беше казал прекалено много, но въпреки това се опитах да го притисна.

— Дори да какво?

— Няма значение.

Но и двамата знаехме точно какво имаше предвид. Аз му дадох визитната си картичка, а той я прибра в джобчето на ризата си. После си дръпна за последен път от втората си цигара и я смачка, също като първата.

— Може ли да задам един последен въпрос? — обърнах се аз към него, докато си тръгвахме. — Ти ми каза, че Алан е бил увлечен в някакъв спор. Случайно да си чул за какво точно си говореха?

Той поклати глава:

— Не бях толкова близо.

— А хората на съседната маса?

Бях видяла с очите си как са подредени масите в ресторанта. Хората от съседната маса на практика са били на една ръка разстояние от тяхната.

— Предполагам, че те може да са чули нещо. Мога да ти кажа кои са били, ако искаш. Имената им все още би трябвало да са записани в компютъра.

Той влезе в ресторанта, за да провери. Аз го проследих с поглед, докато се отдалечаваше, като си припомнях какво беше казал току-що: „… голямата си къща във Фрамлингам.“ Не му се е налагало да проверява как се казва градчето. Защото вече е знаел къде живее Алан.

Внукът

Мъжът, който беше седял на съседната маса до Алан Конуей онази вечер и може би беше чул разговора, а може би не, се казваше Матю Причард. Това беше много любопитно. Името му сигурно няма да ви е познато, но аз го разпознах веднага. Матю Причард е внукът на Агата Кристи. Една от най-известните истории за него е тази, че е получил като подарък авторските права върху „Капан за мишки“, когато е бил само на девет години. Странно е, че ще пиша за него, и може би изглежда невероятно точно той да е бил там. Но той е член на частния клуб към „Айви“. Офисите на компанията, която управлява авторските права на Агата Кристи, са съвсем наблизо — на Друри Лейн. А както вече споменах, пиесата „Капан за мишки“ продължава да се играе в театъра „Сейнт Мартин“, който е съвсем наблизо.

Имах номера му записан в мобилния си телефон. Двамата се познавахме, защото се бяхме засичали два-три пъти на литературни събития, а освен това преди няколко години преговарях с него, за да купя правата за издаване на мемоарите му, със заглавието „Голямата обиколка“. Книгата е много интересна и разказва за околосветското пътешествие, което е предприела баба му през 1922 година (не успях да спечеля правата; голямото издателство „Харпър Колинс“ предложи по-голяма сума при наддаването). Обадих му се и той веднага си спомни коя съм.

— Естествено, Сюзан. Радвам се да те чуя. Как си?

Не бях съвсем сигурна какво да му кажа. Фактът, че се канех да го включа в разследването на реално загадъчно убийство, за пореден път ми се стори фантастичен — и наистина не ми се искаше да говоря за това по телефона. Така че просто му споменах за смъртта на Алан Конуей — той беше научил новината — и му казах, че искам да го попитам за нещо. Това се оказа достатъчно. По една случайност в момента беше наблизо. Каза ми името на някакъв коктейлбар близо до Севън Дайълс в Ковънт Гардън и двамата се уговорихме да се срещнем там вечерта, за да изпием по едно.

Ако има една дума, с която мога да опиша Матю, тя е „приветлив“. Сигурно е някъде на седемдесет години, и когато човек го погледне, с разрошената му бяла коса и малко червендалестото му лице, веднага остава с впечатлението, че е изживял живота си както трябва, без да пропуска нищо. Смехът му се чува в цялата стая — гръмогласен моряшки смях, който звучи така, сякаш току-що са му разказали най-мръсния виц на света. Когато влезе в бара, изглеждаше безупречно, облечен със спортно сако и риза с отворена яка, и въпреки че аз му бях предложила да се срещнем, той настоя да плати сметката.

Двамата си поговорихме малко за Алан Конуей. Той ми каза, че ми съчувства за загубата, и сподели колко много са му харесвали неговите книги. „Много, много интелигентно написани. Винаги успяваха да ме изненадат. Бяха пълни с добри идеи.“ Спомням си какво ми каза дума по дума, защото една коварна част от мен веднага се запита дали няма да е възможно да го цитирам на корицата: подобна похвала, изказана за произведенията на Алан Конуей от внука на самата Агата Кристи, със сигурност щеше да се отрази добре на бъдещите ни продажби. Той ме попита как е умрял Алан и аз отговорих, че от полицията работят по версията за самоубийство. Лицето му придоби измъчен вид, когато чу това. Самият той беше толкова преизпълнен с живот, че явно му беше трудно да разбере мотивите на човек, който е решил да сложи край на своя. Добавих, че Алан е страдал от сериозно заболяване, и той кимна разбиращо, сякаш това обясняваше всичко.

— Аз го видях преди около една седмица, знаеш ли — подхвърли той. — В клуба на „Айви“.

— Точно затова исках да поговорим — отвърнах му аз. — Той е бил на вечеря с издателя си.

— Да. Точно така. Аз бях на съседната маса.

— Интересно ми е да разбера какво си видял — или си чул.

— Защо не попиташ него?

— Аз вече го попитах. Чарлс ми разказа някои неща, но се опитвам да запълня празнините.

— Е, аз все пак не подслушвах какво си говореха. Естествено, масите там са доста близо една до друга, но не мога да ти кажа кой знае какво за разговора им.

Стори ми се доста очарователно, че Матю дори не ме попита защо се интересувам от онова, което се беше случило. Беше прекарал голяма част от живота си в света, създаден от неговата баба, и продължаваше да го вижда по този начин: детективите задаваха въпроси, а свидетелите им отговаряха. Това му беше достатъчно. Аз му припомних момента, в който Лий беше изпуснал чиниите, и той се усмихна.

— Да, наистина си спомням за това. В действителност чух нещо от онова, което си казаха, точно преди да се случи. Все пак говореха на висок глас! Обсъждаха заглавието на новата му книга.

— Алан я е предал онази вечер.

— „Мозайка от убийства“. Сигурен съм, че ще ме разбереш, Сюзан — когато чуя думата „убийство“, веднага наострям уши.

Той се разсмя на собствените си думи, преди да продължи:

— Двамата спореха за заглавието. Мисля, че човекът от твоето издателство направи някакъв коментар за него, а господин Конуей не остана много доволен от думите му. Да. Каза, че още преди години е решил да използва това заглавие — чух точно тези думи — и после удари с юмрук по масата. Толкова силно, че приборите подскочиха по местата си. Аз се обърнах и едва тогава видях кой седи зад мен. До този момент не си бях дал сметка кой е. Както и да е, тогава настъпи кратко мълчание. Може би за няколко секунди. После той вдигна пръст и каза: „Няма да…“.

— Няма да какво? — попитах аз.

Причард се усмихна, преди да отговори:

— Боя се, че няма да мога да ти помогна, защото точно в този момент сервитьорът изпусна чиниите. Разнесе се абсолютно страшен трясък. Всички в клуба замръзнаха по местата си. Нали си представяш? Горкият човек почервеня като рак — вече говоря за сервитьора — и се зае да разчиства. Боя се, че след това не чух кой знае какво повече. Съжалявам.

— Видя ли Алан да става от мястото си? — попитах аз.

— Да. Мисля, че отиде до тоалетната.

— Той е говорил със сервитьора.

— Възможно е. Но не си спомням нищо друго след това. Всъщност малко по-късно си тръгнах, защото вече бях приключил с вечерята си.

„Няма да… “

Всичко се свеждаше до това. Две думи, които можеха да означават всичко. Отбелязах си наум да попитам Чарлс за това, когато го видя следващия път.

Двамата с Причард си поговорихме за баба му, докато си довършвахме коктейлите. Винаги ми се беше струвало много забавно как тя беше намразила Еркюл Поаро, преди да спре да пише за него. Какви бяха онези известни думи, с които го беше описала? „Отвратителен, бомбастичен, досаден, егоцентричен дребен мръсник.“ А нали освен това веднъж беше казала, че иска да се подложи на екзорсизъм, за да прогони духа му от себе си?

Той се разсмя.

— Мисля, че като всички гении и тя искаше да пише всякакви различни книги, така че беше много раздразнена от това, че в някакъв момент нейните издатели не искаха от нея нищо друго, освен нови книги за Поаро. Реагираше доста рязко, когато някой се опитваше да й нарежда какво да прави.

Двамата се изправихме от местата си. Бях си поръчала джин с тоник и сигурно ми бяха налели голям джин, защото главата ми се беше завъртяла.

— Благодаря ти за помощта — казах му аз.

— Не вярвам да съм ти помогнал кой знае колко — отговори той. — Но нямам търпение да прочета новата книга, когато излезе. Както ти казах, детективските романи за Атикус Тип винаги са ми харесвали — а господин Конуей очевидно е голям почитател на произведенията на баба ми.

— В кабинета му има пълна колекция от нейните книги — казах му аз.

— Не съм изненадан. Той заимства много неща от нея, нали знаеш? Имена. Места. Това е едва ли не като някаква игра за него. Не се съмнявам, че го прави нарочно, но всеки път, когато чета неговите книги, откривам всякакви препратки в текста. Сигурен съм, че в това има някаква идея, и няколко пъти си мислех да му пиша, за да го попитам какво цели с това.

Причард се усмихна за последен път. Беше прекалено добронамерен, за да обвини Алан в плагиатство, но разговорът ни по някакъв странен начин прозвуча като ехо на онзи, който бях провела с Доналд Лий.

Двамата си стиснахме ръцете. Аз се върнах в кабинета си в издателството, затворих вратата и извадих ръкописа, за да го проуча още веднъж.

Той беше съвсем прав. Поне на пет-шест места в „Мозайка от убийства“ дискретно се засвидетелства почитта на автора към творбите на Агата Кристи. Например сър Магнъс Пай и съпругата му отсядат в хотел „Женевиев“ в Кал Фера. В „Убийство на игрището за голф“ има една вила, която носи същото име. „Синия глиган“ е онази кръчма в Бристъл, където Робърт Блекистън неволно се замесва в някакво сбиване. Но освен това същото име се появява и в Сейнт Мери Мийд — където живее мис Марпъл. Лейди Пай и Джак Дартфорд се срещат за обяд в „Карлота“ — и италианският ресторант явно носи името на американската актриса от „Смъртта на лорд Еджуеър“. В книгата има и нещо като шега е Фрейзър, в първа глава от четвъртата част. Споменава се, че той е пропуснал да забележи мъртвеца, до когото е седял във влака, който потегля от гара „Падингтън“ в три и петдесет следобед — очевидна препратка към заглавието на книгата „16:50 от Падингтън“. Мери Блекистън живее в „Шепардс Фарм“. Името на разказвача в „Убийството на Роджър Акройд“ е доктор Джеймс Шепард — а действието в тази книга се развива в Кингс Абът, което на свой ред се споменава в седма глава от четвъртата част на „Мозайка от убийства“ като мястото, на което е погребан старият доктор Ренард.

В действителност целият повествователен механизъм на „Мозайка от убийства“ — основан на старата детска броилка — съзнателно имитира един похват, който самата Кристи е използвала многократно. Тя е обичала стихотворенията за деца. Оригиналните заглавия на романите „Смъртта на господин Морли“, „Пет малки прасенца“, „Десет малки негърчета“ и „Хикъри Дикъри Док“ до едно произхождат от детски стихчета. Човек би си казал, че когато произведенията на един писател наподобяват тези на друг, много по-известен от него, той би трябвало да направи всичко по силите си, за да прикрие този факт. По своя собствен особен начин Алан Конуей сякаш правеше точно обратното. Какво му се беше въртяло в главата, когато беше поставял в книгите си тези очебийни указателни табели? Или, казано с други думи, към какво точно насочваха те?

Не за пръв път оставах с усещането, че той се опитваше да ми каже нещо — а именно че не беше написал детективските романи за Атикус Тип с единственото намерение да развлича читателите си. Беше ги създал по някаква друга причина, която постепенно ставаше все по-ясна.

Пътят към Фрамлингам

Следващия петък отново потеглих към графство Съфолк, този път за погребението на Алан Конуей. Не бяхме поканени нито аз, нито Чарлс — и като цяло не беше ясно кой се занимава с организацията: Джеймс Тейлър, Клеър Дженкинс или Саджид Кан. Аз бях разбрала за погребението по непряк начин, от сестра си, която беше прочела обявата в местния вестник и ми изпрати съобщение по електронната поща, за да ми каже кога и къде ще бъде. Каза ми, че погребението ще се води от преподобния Том Робсън, викарий на църквата „Сейнт Майкъл“, и двамата с Чарлс решихме да отидем заедно. Взехме моята кола. Смятах да поостана там и след това.

Андреас беше прекарал при мен цялата седмица и изглеждаше раздразнен, че няма да бъда там през почивните дни. Но аз имах нужда от малко време насаме със себе си. Целият въпрос за Крит продължаваше да виси над главите ни и въпреки че не го бяхме обсъждали повторно, аз не се съмнявах, че той очакваше да му дам отговор — за който все още не бях готова. Освен това не можех да спра да мисля за смъртта на Алан. Бях убедена, че след още няколко дни във Фрамлингам ще стигна както до липсващите глави, така и в по-общ смисъл до истината за онова, което се беше случило в „Аби Грейндж“. Не се съмнявах, че двете неща бяха свързани помежду си. Алан със сигурност беше убит заради нещо в своята книга. Може би, ако успеех да открия кой беше убил сър Магнъс Пай, щях да разбера кой е убил и него. Или обратното.

Погребението беше обявено за три следобед. Двамата с Чарлс потеглихме от Лондон веднага след обяд и аз от самото начало разбрах, че това е било грешка. Трябваше да си хванем влака. Движението беше ужасно натоварено, а Чарлс изглеждаше така, сякаш се чувстваше неудобно на ниската седалка на моята спортна кола. Самата аз също не се чувствах удобно и не можех да разбера защо, докато изведнъж не се сетих (в момента, в който стигнахме до магистрала М25), че двамата винаги бяхме седели с лице един срещу друг. Имам предвид, че когато се срещахме в неговия кабинет, той седеше от едната страна на бюрото си, а аз — от другата. Когато се хранехме заедно, пак сядахме един срещу друг в ресторанта. Често се озовавахме от срещуположни страни на масата за делови срещи. Но в този момент седяхме един до друг и това беше необичайно, защото профилът му просто не ми беше толкова добре познат. Освен това беше странно усещане да седя толкова близо до него. Разбира се, ние бяхме пътували заедно в таксита, а понякога и във влакове, но по някакъв начин моята малка спортна кола от класически модел ни принуждаваше да седим много по-близо един до друг, отколкото ми се искаше. Никога досега не бях забелязвала колко нездрав вид имаше кожата му; как годините бръснене бяха изстъргали всякакъв признак на живот от страните и шията му. Беше облечен в тъмен костюм и официална риза и аз все се заглеждах в адамовата му ябълка, която изглеждаше като притисната в капан, издувайки се над черната му вратовръзка. Той щеше да се прибере в Лондон сам — и в този момент вече ми се искаше да не бях отправила поканата си толкова настоятелно, така че да беше решил да пътува сам и в двете посоки.

Въпреки това разговорът ни потръгна сравнително приятно, когато оставихме най-големите задръствания зад гърба си. Когато стигнахме до шосе А12 и започнахме да се движим по-бързо, аз се поотпуснах. Споменах му, че съм се срещнала с Матю Причард, което му се стори забавно, а освен това ми даде възможността отново да го попитам за онази вечеря в клуба към „Айви“ и в частност за спора по отношение на заглавието на книгата „Мозайка от убийства“. Не исках да се чувства така, сякаш го подлагам на разпит, и все още не бях съвсем сигурна защо въпросният последен разговор ми се струваше толкова важен.

Чарлс също беше озадачен от интереса, който проявявах към него.

— Нали ти казах, че заглавието не ми харесваше — отговори ми просто той. — Стори ми се, че прекалено много прилича на заглавието на телевизионния сериал „Убийства в Мидсъмър“.

— И си го помолил да го промени?

— Да.

— А той е отказал.

— Точно така. И доста се ядоса.

Припомних му какво беше казал Алан — онези две думи, които беше произнесъл точно преди сервитьорът да изпусне чиниите. „Няма да…“ Дали не знаеше какво е искал да каже Алан?

— Не. Не си спомням, Сюзан. Нямам представа.

— Знаеше ли, че е решил да използва това заглавие още преди години?

— Не, не знаех. А ти как разбра?

В действителност Матю Причард беше чул как Алан му казва това.

— Мисля, че той го спомена пред мен веднъж — излъгах аз.

След това не говорихме много за Алан. Нито един от двама ни не очакваше с нетърпение това погребение. Естествено, човек никога не очаква едно погребение с нетърпение — но в случая с Алан отивахме само защото от нас се очакваше да го направим, но освен това на мен ми беше интересно и кой ще дойде. Всъщност тази сутрин се бях обадила на Джеймс Тейлър. По-късно щяхме да вечеряме заедно в хотел „Краун“. Освен това се чудех дали ще се появи Мелиса Конуей. Бяха минали няколко години, откакто не я бях виждала, а след онова, което ми беше казал Андреас, ми се искаше да я видя отново. Тримата са били заедно в училището в Удбридж — там, където беше започнала историята на Атикус Тип.

Следващите двадесет минути от пътя изминаха в мълчание, но след това, когато току-що бяхме влезли в графство Съфолк — една табела услужливо ни информира, че сме го направили — Чарлс изведнъж обяви:

— Мисля да се оттегля от работата.

— Моля?

В този момент сигурно щях да се обърна към него, за да го изгледам с широко отворени очи, но нямаше как да го направя, защото бях заета да изпреварвам един чудовищно голям четириосен камион с допълнително ремарке, който сигурно отиваше към пристанището във Феликстоу.

— От известно време се канех да ти кажа това, Сюзан — още преди да се случи тази история с Алан. Предполагам, че това беше последният пирон в ковчега — ако този израз не е ужасно неуместен предвид обстоятелствата. Но аз скоро ще навърша шестдесет и пет години — и Илейн започна да настоява, че трябва да намаля темпото.

Както може би вече съм споменавала, Илейн беше съпругата му. Бях я виждала само няколко пъти и знаех, че не се интересува особено от издателския бизнес.

— А освен това, естествено, бебето ще се роди всеки момент. Човек със сигурност се замисля за разни неща, когато му се роди внуче. Може би моментът е подходящ да го направя.

— Кога? — попитах го аз.

Не знаех какво друго да кажа. Идеята за издателството „Клоувърлийф Букс“ без Чарлс Клоувър ми се струваше немислима. Той беше също толкова неразделна част от издателството, колкото дървената ламперия в сградата.

— Може би следващата пролет.

Той помълча, преди да продължи:

— Питах се дали би искала да заемеш моето място.

— Какво… аз ли? Като директор?

— Защо не? Аз ще остана президент на компанията, така че да запазя някакво участие, но ти ще поемеш всекидневното управление на бизнеса. Познаваш издателската работа по-добре от всеки друг. Освен това, нека си го кажем направо — ако вместо това спусна някой нов директор с парашут, няма да съм сигурен дали ще искаш да работиш с него.

В това имаше известна истина. С главоломна скорост се приближавах към петдесетте и в главата ми се въртеше неясната мисъл, че колкото повече остарявам, толкова по-трудно ми е да се променям. Това сигурно беше характерно за издателския бизнес, където хората често остават на едно и също работно място в продължение на много дълго време. Аз не умеех да се сближавам с нови хора. Дали щях да се справя? Разбирах от книги, но не се интересувах кой знае колко от всичко останало: служителите, счетоводството, процентът на печалбата, дългосрочната стратегия, всекидневното управление на една средно голяма търговска компания. В същото време се сетих, че това беше второто ми предложение за работа за по-малко от една седмица. Изборът пред мен беше дали да стана директор на издателството „Клоувърлийф Букс“ или да въртя малък семеен хотел в Агиос Николаос. Доста интересен избор.

— Ще разполагам ли с пълна самостоятелност? — попитах аз.

— Да. Ще се договорим за финансовата част, но по същество компанията все едно ще бъде твоя.

Той се усмихна, преди да добави:

— Приоритетите на човек се променят, когато стане дядо. Обещай ми, че ще си помислиш за моето предложение.

— Разбира се, Чарлс. Много ти благодаря, че ми гласуваш такова доверие.

През следващите десет или двадесет мили от пътя потънахме в мълчание. Не бях преценила както трябва времето, което щеше да ми е необходимо, за да излезем от Лондон, и сега явно щяхме да закъснеем за погребението. Или поне щеше да стане така, ако Чарлс не ми беше казал навреме да направя десен завой, за да мина напряко през Брандестън и така да избегна ремонта на пътя в Ърл Сохам, който ме беше забавил толкова последния път. Това ни спести четвърт час, така че пристигнахме във Фрамлингам съвсем навреме, в три часа без десет минути. Бях резервирала същата стая в хотел „Краун“, така че оставих колата на техния паркинг. В трапезарията вече подреждаха масите за питиетата, които щяха да сервират след погребението, двамата успяхме да си вземем по едно кафе и бързо излязохме от хотела, за да пресечем улицата към църквата.

„Очакваше се погребение…“

Това бяха първите думи, с които започваше „Мозайка от убийства“.

Тази ирония не ми убягна, когато се присъединих към останалите опечалени, събрани около отворения гроб.

Църквата „Сейнт Майкъл“ е прекалено голяма за малкия град, в който се намира — но това не е изключение от правилото, защото в цялото графство Съфолк е пълно с монументални постройки, впримчени в смъртна схватка с околния пейзаж, сякаш всяка енория е мотивирана единствено от нуждата да си пробие с лакти път в живота на своите жители. Църквата създава усещане за неловкост — сякаш не просто е в дисхармония с околността, а поначало се намира на неподходящото място. Когато човек хвърли поглед през рамо назад, през портите от ковано желязо, с изненада вижда не само една оживена градска улица, но и китайския ресторант „Мистър Чан“, който се намира точно от другата й страна. В гробището на църквата също има нещо странно. Цялото гробище е на леко издигнато място, така че мъртъвците в действителност са заровени по-високо от нивото на улицата; тревата е прекалено зелена, а отделните гробове са скупчени в неравни редици, с толкова много празно място около тях, че липсва всякаква симетрия. Гробището изглежда едновременно претъпкано и запустяло — но въпреки всичко това Алан беше избрал да бъде погребан именно тук. Предположих, че е отделил доста внимание на избора на мястото. Гробът му беше точно по средата, между два ирландски тиса. Човек просто нямаше как да не го забележи, докато отива към църквата. Най-близките му съседи бяха починали преди почти цял век, а пресният гроб приличаше на белег от рана върху земята; като че ли нямаше никакво право да бъде там.

В хода на деня времето се беше променило. Когато потеглихме от Лондон, светеше ярко слънце, но сега небето беше посивяло, а във въздуха се носеше лек ръмеж. Вече разбирах защо Алан беше решил да започне „Мозайка от убийства“ с погребение. Беше удобен похват, с който да представи всичките си герои по такъв начин, че да може да ги опише на спокойствие. Сега и аз имах същата възможност. Изненадах се колко много от тях познавах вече.

Първо видях Джеймс Тейлър, свит в черния си марков шлифер, със залепнала по врата мокра коса, който досущ приличаше на герой от шпионски роман. Явно полагаше максимални усилия да изглежда мрачен и сдържан, но у него се долавяше някаква усмивка, която не успяваше да овладее; не беше на устните му, а в очите и в самия начин, по който беше застанал. До него стоеше Саджид Кан, с отворен чадър. Двамата бяха пристигнали заедно. Значи Джеймс все пак беше наследил каквото трябваше. Вече знаеше, че Алан не е успял да подпише последния вариант на завещанието си, така че „Аби Грейндж“ и всичко друго беше останало за него. Това беше интересно. Джеймс ме видя, кимна ми за поздрав и аз отвърнах на усмивката му. Не знам защо, но наистина се радвах за него — и не ме притесняваше дори мисълта, че е възможно Алан да е загинал от неговата ръка.

Там беше и Клеър Дженкинс. Беше облечена в черно и плачеше неудържимо, направо ридаеше, а сълзите се стичаха по страните й, подпомагани от дъжда. Стискаше носна кърпичка, от която сигурно вече нямаше никаква полза.

До нея стоеше някакъв мъж и неловко я държеше под ръка със своята, облечена в ръкавица. Виждах го за пръв път, но със сигурност щях да го разпозная, ако го видя отново. Като начало, беше чернокож — единственият чернокож на погребението. Освен това имаше необикновено физическо присъствие — беше много добре сложен, с масивни ръце и рамене, набит врат и изразителни очи с напрегнат поглед. Отначало си помислих, че може да е бивш борец — със сигурност имаше подходяща фигура — но после ми хрумна, че е по-вероятно да е полицай. Клеър ми беше казала, че работи за полицейското управление на Съфолк. Дали това не беше мистериозният старши инспектор Лок, който беше водил своето разследване успоредно с моето?

Погледът ми се спря на още един мъж, който стоеше сам, встрани от останалите, а зад него се издигаше чудовищната камбанария на църквата — прекалено голяма за тази църква, която на свой ред беше прекалено голяма за този град. Първото нещо, което привлече погледа ми, бяха гумените му ботуши. Бяха чисто нови и яркооранжеви на цвят — доста странен избор за погребение. Не успях да видя много от лицето му. Мъжът беше с вълнен каскет и беше вдигнал високата яка на карираната си парка. Докато го гледах, мобилният му телефон звънна, но вместо да го изключи, той вдигна и се извърна настрани, за да не го чуват останалите, докато говори. Чух единствено името му, когато се представи „Джон Уайт“ — но нищо повече. Въпреки това веднага разбрах кой е. Това беше съседът на Алан — управителят на инвестиционен фонд, с когото се бяха скарали точно преди Алан да намери смъртта си.

Службата все още не беше започнала, така че продължих да оглеждам насъбралите се хора и открих Мелиса Конуей и нейния син, застанали до паметника на геройски загиналите във войните. Тя беше облечена с шлифер, пристегнат толкова силно в кръста, че сякаш всеки момент щеше да се прекърши на две. Беше пъхнала ръце дълбоко в джобовете си, а косата й беше скрита под шала, който носеше на главата си. Може би нямаше да я позная, ако не беше синът й, който сигурно вече наближаваше двадесетте си години. Момчето беше точно копие на баща си — поне на по-късната версия на Алан — и видимо се чувстваше неудобно в тъмния костюм, който му беше възголям. Синът не изглеждаше доволен, че е тук — и като казвам това, имам предвид, че изглеждаше ядосан. Не откъсваше очи от гроба и гледаше така, сякаш беше готов да убие някого.

Не бях виждала Мелиса поне от шест години. Тогава беше дошла на премиерата на „Атикус Тип се заема със случая“, която организирахме в немското посолство в Лондон — кетърингът беше с шампанско и миниатюрни братвурстчета. Вече бях започнала да се срещам с Андреас от време на време, така че имахме нещо общо помежду си и успяхме да проведем някакъв разговор. Спомням си, че тя беше вежлива, но дистанцирана. Предполагам, че не е много забавно да си омъжена за писател, и тя съвсем ясно демонстрираше, че е дошла там единствено защото това се очакваше от нея. Не познаваше никого и никой от присъстващите нямаше какво да й каже. Жалко, че двете не се бяхме опознали както трябва в училището в Удбридж: не знаех нищо за нея освен онова, което се отнасяше до отношенията й с Алан. Сега лицето й изглеждаше също толкова безизразно, както тогава, въпреки че този път се бяхме събрали около ковчег, а не около маса с коктейлни хапки. Питах се защо изобщо беше дошла.

Катафалката беше пристигнала. Изнесоха ковчега. От църквата излезе един викарий. Значи това беше преподобният Том Робсън, за когото съобщаваше обявата за погребението във вестника. Беше на около петдесет години и въпреки че го виждах за пръв път през живота си, веднага го разпознах — „… с физиономия като надгробен камък и дълга, малко запусната коса.“ Това беше описанието на Робин Осбърн, което беше направил Алан в „Мозайка от убийства“ — а в момента, в който си помислих това, в главата ми се появи и още една мисъл. Бях прочела името му, изписано на една табелка, когато влизахме в гробището. Нямаше да се сетя за това, ако не го бях видяла с очите си.

Фамилното име на викария — Робсън — беше анаграма на „Осбърн“.

Това беше поредната завоалирана шегичка на Алан. Джеймс Тейлър се беше превърнал в Джеймс Фрейзър, Клеър беше Клариса, а сега, когато се замислих за това, вече виждах и как Джон Уайт, управителят на инвестиционния фонд, се беше превърнал в Джони Уайтхед — собственик на магазинче за домашни вещи втора ръка и дребен мошеник — в резултат на своя спор за пари с автора. Доколкото знаех, Алан никога не е бил религиозен — въпреки това съвсем традиционно организирано погребение — и сега нямаше как да не се запитам какви са били отношенията му с викария и защо беше решил да го включи в своя роман. Осбърн беше на трето място в моя списък на заподозрените. Мери Блекистън беше открила някаква тайна, оставена на писалището му. Дали Робсън не беше имал мотив да убие Алан? Човек със сигурност можеше да си го представи в ролята на отмъстителния убиец, с мрачното му безцветно лице и расото му, печално провиснало под дъжда.

Викарият започна своето слово, в което описа Алан като популярен писател и автор на книги, доставили удоволствие на милиони хора по целия свят. Като че ли го представяха в някакво коментарно предаване по радиото, а не на собственото му погребение. „Алан може и да ни напусна твърде скоро и при трагични обстоятелства, но аз не се съмнявам, че той ще остане в сърцето и паметта на литературната общност.“ Дори да оставим настрана въпроса дали литературната общност наистина има сърце, според мен това твърдение не отговаряше на истината. Собственият ми опит сочи, че мъртвите писатели потъват в забрава със забележителна скорост. Дори на живите писатели не им е лесно да запазят мястото си в книжарниците; просто има прекалено много нови книги, а в книжарниците има прекалено малко място. „Алан беше един от най-прочутите автори на криминални романи в нашата страна“, продължи викарият. „Той прекара по-голямата част от живота си в графство Съфолк и винаги е искал да бъде погребан тук.“ В „Мозайка от убийства“ в словото на викария на погребението има нещо, свързано с убийството. На последната страница от ръкописа, когато Тип говори за уликите, с помощта на които ще разкрие престъплението, той специално споменава „думите, изречени от викария на погребението“. За съжаление, словото на Робсън беше едва ли не целенасочено повърхностно и безлично. Викарият не спомена нищо за Джеймс или Мелиса. Не каза нищо за приятелството, щедростта, ексцентричните привички, всекидневните прояви на милосърдие, специалните моменти… всички онези неща, които ни липсват наистина, когато си отиде някой. Преподобният Том Робсън сигурно би казал почти същото, ако Алан не беше човешко същество, а мраморна статуя, открадната от някой парк.

В цялото слово имаше само един откъс, който ми направи впечатление. И със сигурност си помислих, че може би ще си струва по-късно да го попитам за това.

— Днес в това гробище почти не се полагат нови мъртъвци — каза той. — Но Алан настоя. Беше дарил на църквата значителни средства, които ни позволиха да предприемем възстановителен ремонт на прозорците на централния кораб и на голямата арка при олтара — ремонт, от който имаше огромна нужда. В замяна той настоя да бъде положен да почива тук, а кой съм аз, та да застана на пътя му?

Той се усмихна, сякаш искаше да смекчи думите, които беше казал току-що.

— През целия си живот Алан беше доста настоятелен — както се убедих лично още в ранна възраст. И аз определено нямах никакво намерение да откажа да изпълня последното му желание. Дарението му осигурява бъдещето на „Сейнт Майкъл“, така че е съвсем редно той да намери покой тук, в гробището край църквата.

В целия този откъс от неговото слово прозираше някаква острота. От една страна, Алан беше проявил щедрост. И заслужаваше да му бъде позволено да почива тук. Но това не беше цялата истина, нали така? Алан беше „настоял“ за това. Беше „настоятелен“. И викарият се беше „убедил лично“ в това, „още в ранна възраст“. Алан и викарият очевидно споделяха някакво общо минало. Нима никой друг освен мен не забелязваше противоречието в думите на свещеника?

Възнамерявах да попитам Чарлс какво мисли по този въпрос веднага след края на службата, но в крайна сметка самата аз не останах дотогава. Дъждът беше започнал да отслабва, а Робсън беше стигнал до края на своето слово. По някаква необяснима причина междувременно съвсем беше забравил за Алан. Вместо това говореше нещо за историята на Фрамлингам и в частност за Томас Хауард, трети херцог на Норфолк, който беше погребан в църквата. Вниманието ми се отклони за момент — и сигурно точно това ми позволи да забележа един гост на погребението, явно пристигнал по-късно от останалите. Беше останал до входа на гробището, слушаше викария оттам и явно нямаше търпение да си тръгне. Още докато го гледах, а викарият продължаваше да говори, мъжът се извърна и излезе на улицата пред църквата.

Не бях успяла да видя лицето му. Защото мъжът беше с черна шапка с широка периферия.

— Не си тръгвай — прошепнах на Чарлс. — Ще се видим в хотела.

На Атикус Тип му бяха необходими сто и тридесет страници, преди да разкрие самоличността на непознатия мъж на погребението на Мери Блекистън. Аз не можех да чакам толкова дълго. Кимнах на викария, измъкнах се от тълпата и се впуснах в преследване.

Приключенията на Атикус

Настигнах мъжа с меката шапка на ъгъла на улицата, която водеше от църквата към пазарния площад. След като се беше измъкнал от гробището, мъжът сякаш вече не бързаше толкова да избяга. Задачата ми беше улеснена от факта, че най-сетне беше спряло да ръми и по локвите дори просветваха отделни ярки слънчеви лъчи. Мъжът вървеше спокойно, аз го настигнах и успях да си поема дъх, преди да го доближа съвсем.

Някакъв инстинкт го накара да се обърне и той ме видя.

— Да?

— Бях на погребението — казах аз.

— И аз — отговори мъжът.

— Питах се…

Едва сега ми хрумна, че нямах абсолютно никаква представа какво ще му кажа. Цялата история беше прекалено трудна за обяснение. Разследвах убийство, за което — доколкото знаех засега — никой друг дори не подозираше. И преследвах този мъж единствено заради шапката, която носеше на главата си — следа, която беше, меко казано, косвена. Поех си дъх, преди да продължа:

— Казвам се Сюзан Райланд. Аз бях редактор на Алан в издателството „Клоувърлийф Букс“.

— „Клоувърлийф“? — повтори мъжът.

Името му бе познато.

— Да — продължи той. — Говорили сме няколко пъти по телефона.

— Наистина ли?

— Не лично с вас. Но там работи една друга жена… Луси Бътлър.

Луси се занимаваше с авторските права. Кабинетът й беше до моя.

— Говорих с нея за Атикус Тип — продължи мъжът.

Изведнъж се сетих с кого говоря, но така или иначе не ми се наложи да предполагам.

— Аз съм Марк Редмънд — представи се той.

Двамата с Чарлс често бяхме обсъждали на седмичните си оперативки въпросния Редмънд и неговата компания, която се казваше „Ред Херинг“. Редмънд беше телевизионен и филмов продуцент и именно той беше откупил правата за филмиране на романите за Атикус Тип, с идеята да продуцира телевизионен сериал по Би Би Си. Луси беше отишла да се срещне с него в офиса на компанията му в Сохо и беше докладвала, че всичко изглежда както трябва: млади, ентусиазирани служители, многобройни награди на британската академия за филмово и телевизионно изкуство на лавицата, непрекъснато звънящи телефони, куриери на рецепцията и цялостна атмосфера на компания, в която наистина се случват важни неща. Както подсказваше играта на думи в името на компанията „Ред Херинг“ — друг израз за „зелен хайвер“ — те се бяха специализирали в продуциране на криминални сериали за разследвания, изпълнени с подвеждащи улики и неочаквани разкрития. Редмънд беше започнал кариерата си като изпълнителен продуцент в телевизионния сериал „Бержерак“, което най-вероятно беше означавало, че беше изпълнявал продуцентските си задължения в Джърси — мястото, където се развиваше действието в този сериал. След това беше работил в още половин дузина различни сериали, преди да основе собствена компания. Сериалът за Атикус трябваше да бъде първият му самостоятелен проект като независим продуцент. Доколкото бях разбрала, от Би Би Си проявяваха жив интерес към него.

Искрено се зарадвах, че съм се запознала с него: неговото и моето бъдеще бяха преплетени. Един телевизионен сериал щеше да даде съвсем нов живот на книгите. Щяхме да ги преиздадем с нови корици с актьорите от сериала, да се осигури допълнителна реклама покрай телевизията и цялостен нов облик. И точно сега изпитвахме по-голяма нужда от всякога от подобен успех, като се имат предвид затрудненията ни с „Мозайка от убийства“. Предложението, което ми беше направил Чарлс, беше все още валидно. Ако наистина се канех да поема управлението на издателството „Клоувърлийф Букс“, щях да имам нужда да разчитам на най-продавания ни автор — и посмъртно той би ми свършил работа. А продуцентската компания „Ред Херинг“ можеше да направи така, че това да се случи.

Редмънд се канеше да потегли обратно към Лондон — на площада го чакаше кола с шофьор, — но аз го убедих първо да поговори с мен и двамата влязохме в едно малко кафене срещу хотела. Там не беше толкова вероятно някой да ни прекъсне. Той беше свалил шапката си с широка периферия, така че се виждаха пригладената му тъмна коса и присвитите му очи. Беше хубав мъж — строен, елегантен и скъпо облечен. Беше направил кариера в телевизията и у него имаше нещо, което напомняше на телевизионен водещ. Можех да си представя как води някакво модерно предаване — за стил на живот или може би за финанси.

Аз поръчах две кафета и поставих началото на разговора.

— Тръгнахте си преди края на погребението — отбелязах аз.

— Честно да ви кажа, не съм сигурен защо изобщо дойдох. Струваше ми се, че така е редно, след като съм работил с него, но в момента, в който пристигнах, веднага роших, че това е било грешка. Не познавах никого, а на гробището беше студено и влажно. Просто ми се искаше да си тръгна по-бързо.

— Кога го видяхте за последен път?

— Защо питате?

Свих рамене, сякаш това не беше чак толкова важно.

— Просто ми е любопитно. Самоубийството на Алан очевидно беше сериозен шок за нас, така че се опитваме да разберем защо е решил да го направи.

— Видяхме се преди две седмици.

— В Лондон?

— Не. Всъщност отидох да го посетя у тях. Беше събота.

Денят, преди Алан да намери смъртта си.

— Той ли ви беше поканил? — попитах го аз.

Редмънд кратко се разсмя.

— Ако не ме беше поканил, нямаше да мина целия този проклет път с колата. Той искаше да поговорим за сериала и ме покани на вечеря. А тъй като познавах Алан, реших да не му отказвам. И без това ми създаваше предостатъчно неприятности и не исках да рискувам да се скараме още повече.

— Какви неприятности?

Той ме погледна недоволно.

— Сигурен съм, че няма нужда да ви казвам колко труден човек беше Алан — отговори Редмънд. — Казвате, че сте му редактор. Нали не искате да ми кажете, че не ви е побърквал? Понякога почти ми се иска никога да не бях чувал за Атикус Тип. Алан ми създаваше такива проблеми, че ми идваше аз да го убия!

— Съжалявам — казах аз. — Нямах представа. Какъв точно беше проблемът?

— Не беше само един. Бяха проблем след проблем.

Донесоха ни кафетата и той се зае да разбърква своето, така че лъжичката описваше безкрайни кръгове, като че ли искаше да илюстрира процеса на работа с Алан Конуей.

— На първо място беше адски трудно да го убедя да се съгласи да ми продаде правата за филмиране. Искаше толкова много пари, като че ли беше проклетата Дж. К. Роулинг! А не забравяйте, че от моя гледна точка това беше рискова инвестиция. Тогава все още нямах договор с Би Би Си, така че съществуваше опасност от целия проект да не излезе нищо. И това беше само началото. Той просто не ме оставяше на мира. Искаше да бъде включен като изпълнителен продуцент на сериала. Е, това не е чак толкова необичайно. Но освен това настояваше сам да адаптира книгата, макар че нямаше никакъв опит като телевизионен сценарист — и мога да ти кажа, че от Би Би Си изобщо не бяха очаровани от това. Искаше и да одобрява изпълнителите на главните роли. Това беше най-скандалното от всичко. Авторите никога не участват в този процес! Може би като консултант, да — но това не беше достатъчно за него. Да не говорим, че идеите му бяха абсурдни. Знаеш ли кой искаше да играе ролята на Атикус Тип?

— Бен Кингсли? — предположих аз.

Той ме изгледа с широко отворени очи.

— Той ли ви каза?

— Не. Но знам, че му беше почитател.

— Ами да, точно така. За съжаление, този въпрос дори не подлежеше на обсъждане. Кингсли никога нямаше да приеме да участва в този сериал — а освен това вече е на седемдесет и три години, така че е прекалено възрастен, за да изиграе главната роля. Но въпреки това не спряхме да спорим по този въпрос. Както и за всичко останало. Аз исках да започнем с „Нощен зов“. Според мен това е най-добрата му книга — много по-добра от всички останали. Но той не беше съгласен и за това. И не искаше да обясни защо. Просто ми каза, че не иска. А пробният период, за който съм откупил правата за филмиране, скоро изтича — така че трябваше да внимавам как говоря с него.

— Ще продължите ли с този проект? — попитах го аз. — След като него вече го няма?

Редмънд видимо се разведри. Най-сетне остави лъжичката и отпи от кафето си.

— Ще продължа с този проект точно защото него вече го няма. Мога ли да бъда честен с вас, Сюзан? Не е хубаво да се говори лошо за починалите, но няма как да не си призная, че от гледна точка на проекта това беше най-хубавото, което можеше да се случи. Вече разговарях с Джеймс Тейлър. Сега правата са негови, а той ми се стори доста симпатичен. Вече се съгласи да ни даде още една година, за да се организираме, която би трябвало да ни бъде предостатъчна. Надяваме се да филмираме всичките девет книги.

— Последната не е завършена.

Това не е проблем за нас. Няма значение. Сериалът „Убийства в Мидсъмър“ има сто и четири епизода, въпреки че авторката на оригиналните книги е написала само седем. И погледни какво става с „Шерлок“. Сценаристите правят неща, които Конан Дойл дори не е сънувал. Ако имаме късмет, ще успеем да изкараме поне дванадесет сезона на „Приключенията на Атикус“. Така ще се казва сериалът. Името Тип никога не ми е харесвало особено — звучи ми прекалено чуждестранно, а и не знам какво мислиш ти, но лично мен приликата с думата „тип“ винаги ме е разсейвала излишно. От друга страна, „Атикус“ е добре. Напомня ми за главния герой от „Да убиеш присмехулник“. Сега можем да продължим спокойно с нашата работа, да привлечем някой свестен сценарист и животът ми изведнъж ще стане много по-лесен.

— Не мислите ли, че на хората вече започна да им омръзва да гледат убийства? — попитах го аз.

— Шегувате ли се? „Инспектор Море“, „Инспектор Тагарт“, „Инспектор Луис“, „Войната на Фойл“, „Индевър“, „Инспектор Фрост“, „Лутър“, „Инспектор Линли“, „Консултантът“, „Броудчърч“ — дори проклетите „Инспектор Мегре“ и „Инспектор Валандер“ — ако не бяха инспекторите и убийствата, британската телевизия щеше да изчезне. Вече дори в сапунките убиват хора. И по целия свят е така. Знаеш ли какво се твърди? Казват, че средностатистическото дете в Америка вижда осем хиляди убийства, преди да завърши началното училище. Това те кара да се замислиш, нали?

Той бързо изпи останалото си кафе, сякаш изведнъж обзет от нетърпение да си тръгне.

— И какво искаше Алан Конуей? — попитах го аз. — Когато се видяхте преди две седмици?

Той сви рамене:

— Оплакваше се, че проектът не върви. Нямаше представа как работят в Би Би Си. Понякога минават по няколко седмици, преди да върнат телефонно обаждане. Но истината е тази, че неговият сценарий просто не им харесваше. Естествено, аз не му бях казал за това. Междувременно се опитвахме да намерим сценарист, който да се заеме със сериала вместо него.

— Говорихте ли за правата за филмиране?

— Да.

Той се поколеба за миг — първият момент от началото на разговора, когато видях някаква пукнатина в бронята на неговата самоувереност.

— Той ми каза, че води разговор и с друга продуцентска компания. Не го интересуваше, че вече бях инвестирал хиляди в „Приключенията на Атикус“. Явно беше готов да се откаже и да започне с друг продуцент, от самото начало.

— И какво стана? — попитах го аз.

— Срещнахме се в къщата му. Разговорът не потръгна много добре. Аз закъснях. Забавих се заради някакви безкрайни ремонти на пътя в Ърл Сохам — той ми каза, че от седмици е така — й Алан не беше в настроение, когато пристигнах. Както и да е, успяхме да поговорим. Аз му обясних какво е моето предложение. Той обеща да ми се обади, за да ми каже какво е решил. Тръгнах си към три часа следобед и се прибрах с колата.

Той хвърли поглед към празната си чаша. Нямаше търпение да си тръгне.

— Благодаря за кафето. Много се радвам, че се запознахме. Веднага щом имаме зелена светлина за проекта, ще ви се обадя.

Марк Редмънд излезе от кафенето, като ме остави да платя сметката. „Създаваше ми такива проблеми, че ми идваше аз да го убия!“ Нямаше нужда да съм такъв почитател на „Убийства в Мидсъмър“, за да мога да разпозная един мотив за убийство, когато го чуя с ушите си — и през главата ми мина мисълта, че Редмънд току-що сам се беше кандидатирал за първото място в списъка на адски очевидните заподозрени. Но дори при това положение следващото нещо, което се случи, успя да ме изненада. По-късно същия следобед, докато се регистрирах в хотел „Краун“, прелистих няколко страници назад в книгата за гостите на хотела. Действах импулсивно — но наистина открих нещо. Името на Марк Редмънд. Беше се регистрирал в този хотел и беше останал две вечери в него. Когато попитах жената на рецепцията, тя си спомни, че си беше тръгнал след закуска в понеделник сутринта. Заедно със съпругата си. Редмънд не ми беше споменал, че тя го е придружавала.

Но това не беше важно. Важното беше, че той наистина е бил във Фрамлингам по времето, когато беше умрял Алан. С други думи, Редмънд ме беше излъгал. И аз виждах само една сериозна причина да реши да го направи.

След погребението

Когато се върнах в хотел „Краун“, в трапезарията вече беше пълно. На погребението имаше около четиридесет души, които изглеждаха недостатъчно на гробището, но в залата на хотела, където горяха две камини, обикаляха сервитьори с червено и бяло вино, а на една маса бяха подредени подноси със сандвичи и хлебчета с наденички, атмосферата беше по-скоро празнична — така че дори се бяха присъединили няколко гости от хотела, които нямаха никаква представа кой е починал, но бяха решили, че си струва да се възползват от безплатното вино и храна. Саджид Кан беше там със съпругата си — разпознах я от дигиталната рамка с фотографиите — и ме поздрави, когато влязох. Беше в необичайно жизнерадостно настроение, все едно че просто беше приключил с документацията на бившия си клиент, вместо да го зарови в земята, а пред него се беше отворила една съвсем нова делова възможност. До него стоеше Джеймс Тейлър, който ми промърмори само четири думи, докато минавах покрай тях: — Ще се видим довечера.

Очевидно нямаше търпение да си тръгне.

Открих Чарлс погълнат от разговор с преподобния Том Робсън. Викарият ми се стори много по-едър, отколкото изглеждаше на гробището. Подчертано се извисяваше над Чарлс и останалите гости. Освен това, когато го видях отблизо и дъждът вече не ми пречеше, останах поразена колко непривлекателен беше този човек. Погледът му беше мътен, а чертите на лицето му изглеждаха леко разместени — като на боксьор, който е участвал в прекалено много мачове. Беше свалил свещеническите си одежди. Беше облечен с износено спортно сако с кръпки на ръкавите. Когато ги доближих, той размахваше един наполовина изяден сандвич, за да подчертае думите си:

— … но има села, които просто няма да оцелеят. Така се разделят семейства. Това е напълно неоправдано от морална гледна точка.

Чарлс ми хвърли един леко раздразнен поглед, когато се присъединих към тях.

— Къде изчезна? — попита ме той.

— Видях един познат.

— Не очаквах да си тръгнеш така.

— Да, знам. Но не исках да го оставя да се измъкне, без да поговоря с него.

Чарлс отново се обърна към викария, за да ни представи:

— Това е Том Робсън. Райланд. Разговаряхме за селските къщи, които си купуват хората от големия град, за да ги използват през почивните дни.

Робсън не позволи темата на разговора да се измести.

— Саутуолд, Дънич, Уолбързуик, Орфорд, Шингъл Стрийт — продължи той. — Всички села по крайбрежието.

— Любопитно ми беше вашето слово на погребението — намесих се аз.

— Така ли? — погледна ме безизразно той.

— Отдавна ли познавате Алан?

— Да. От много години.

Покрай нас мина един сервитьор и аз грабнах една чаша бяло вино от таблата му. Беше топло и изветряло — стори ми се, че е пино гриджо.

— Споменахте, че той ви е накарал да направите нещо против волята си.

В момента, в който думите излязоха от устата ми, аз си дадох сметка колко малко вероятно изглеждаше това. Алан никога не се беше отличавал с внушително физическо присъствие, а когато са били малки, Робсън сигурно е бил два пъти по-едър от него. Но той не отрече. Вместо това видимо се смути.

— Сигурен съм, че не съм казвал нищо подобно, госпожо Райланд.

— Казахте, че е държал да получи място на гробището.

— Сигурен съм, че не бих използвал точно тази дума. Алан Конуей демонстрира забележителна щедрост към църквата. И не е предявявал никакви претенции. Когато ме попита дали някой ден ще може да бъде погребан тук, според мен би било проява на дълбока неблагодарност от моя страна да му откажа — макар да трябва да си призная, че ми се наложи да поискам специално разрешение от църковните власти за това.

Викарият надничаше над рамото ми, сякаш търсеше път за бягство. Ако беше стиснал още малко по-силно чашата си със сок от бъз, тя щеше да се пръсне в ръката му.

— За мен беше голямо удоволствие да се запознаем — каза ми той. — Както и с вас, господин Клоувър. Извинете ме…

Той се шмугна между нас двамата и нагази сред тълпата, за да се изгуби в нея.

— Какво беше това? — попита ме Чарлс. — И с кого хукна да се видиш на погребението?

Беше ми по-лесно да отговоря на втория въпрос.

— С Марк Редмънд — казах аз.

— Продуцентът?

— Да. Знаеш ли, че е бил тук през почивните дни, когато е умрял Алан?

— Защо?

— Алан е искал да говори с него за телевизионния сериал, който ще се казва „Приключенията на Атикус“. Редмънд ми каза, че Алан му е създавал проблеми.

— Не разбирам, Сюзан. Защо толкова искаше да говориш с него? И защо се държа толкова нападателно с викария току-що? Ти едва ли не го подложи на разпит. Какво точно става с теб?

Нямах друг избор, освен да му кажа истината. Дори не знаех защо не съм го направила по-рано. Така че му разказах всичко: за посещението си при Клеър Дженкинс, за писмото на Алан, за частния клуб при „Айви“ — всичко. Чарлс ме изслуша мълчаливо и аз неволно започнах да си мисля, че колкото повече говоря, толкова по-абсурдно зазвучават думите ми. Той не вярваше на онова, което му казвах — и сега, когато го чувах изказано гласно, вече и аз не бях толкова сигурна. Най-малкото, не разполагах с почти никакви доказателства за думите си — или дори съвсем никакви. Марк Редмънд беше останал две вечери в някакъв хотел. Нима това го превръщаше в заподозрян? Идеята на един сервитьор беше открадната. Нима това беше достатъчна причина той да отиде чак в Съфолк, за да си отмъсти? Алан Конуей беше страдал от неизлечимо заболяване и това си оставаше неоспорим факт. И най-сетне, защо някой би поискал да убие човек, който и без това ще умре?

Когато приключих със своя разказ, Чарлс поклати глава.

— Писател, който пише за убийства, да е станал жертва на убийство — каза той. — Наистина ли говориш сериозно, Сюзан?

— Да, Чарлс — отговорих му аз. — Смятам, че говоря сериозно.

— Казала ли си за това на някой друг? Обаждала ли си се в полицията?

— Защо питаш?

— По две причини. Първо, защото не искам да виждам как се излагаш. И второ, защото в интерес на истината ми се струва, че може да създадеш допълнителни неприятности на издателството.

— Чарлс… започнах аз.

Но точно в този момент се разнесе звън от вилица по чаша и всички в залата притихнаха. Огледах се. Джеймс Тейлър беше застанал на стълбището, което водеше нагоре към хотелските стаи, а до него стоеше Саджид Кан. Джеймс беше поне с десет години по-млад от всички останали в залата и нямаше как да изглежда по-неуместно, дори да беше положил специални усилия за това.

— Дами и господа започна той. — Саджид ме помоли да кажа няколко думи… и аз искам на първо място да му благодаря, че се погрижи за организацията в днешния ден. Както повечето от вас знаят, аз съвсем доскоро бях партньор в живота на Алан — и искам да кажа, че изпитвах голяма привързаност към него и той много ще ми липсва. Много от вас ме попитаха какво ще правя сега, така че вече мога да ви отговоря — сега, когато него го няма, аз няма да остана да живея във Фрамлингам, въпреки че винаги съм бил много щастлив тук. В действителност, ако някой от вас се интересува, имението „Аби Грейндж“ ще бъде обявено за продан. Така или иначе, искам да благодаря на всички ви за това, че дойдохте. Опасявам се, че никога не съм обичал да ходя на погребения, но както ви казах, радвам се на тази възможност да ви видя на едно място и да ви пожелая всичко хубаво, преди да се сбогуваме. И най-вече да се сбогувам с Алан. Знам, че това означаваше много за него — да бъде погребан точно в църквата „Сейнт Майкъл“ — и не се съмнявам, че много хора ще идват тук, за да го посещават хора, които са обичали книгите му. Вземете си още ядене и пиене, моля ви. И още веднъж ви благодаря.

Речта му не беше кой знае какво, а освен това беше произнесена не просто неумело, а и донякъде нехайно. Джеймс вече ми беше казал, че няма търпение да се махне от Съфолк, и сега го беше обявил и пред всички останали. Докато говореше той, аз се огледах, като се опитвах да преценя реакциите на хората в залата. Викарият стоеше отстрани, с каменно лице. До него беше застанала някаква жена — много по-ниска на ръст от него, пълна, със стърчаща рижа коса. Предположих, че е жена му. Джон Уайт не беше дошъл, но старши инспектор Лок беше тук — ако чернокожият мъж, когото бях забелязала на погребението, наистина беше той. Мелиса Конуей и синът й си бяха тръгнали в момента, в който беше заговорил Джеймс. Видях ги да се измъкват през задния изход — и можех да разбера как са се почувствали, когато приятелят на Алан беше взел думата. Въпреки това се подразних, защото ми се искаше да поговоря с тях. Но нямаше как да избягам втори път.

Джеймс стисна ръката на адвоката и си тръгна, като спря само да размени по една-две думи е някои от гостите, които искаха да му пожелаят всичко добро. Аз отново се обърнах към Чарлс в очакване да подновим разговора си, но точно в този миг мобилният му телефон издаде кратък мелодичен звук, за да извести за получено съобщение. Той го извади и хвърли един поглед на екрана.

— Колата ми е тук — каза той.

Беше си повикал такси, за да го закара до гарата в Ипсуич.

— Трябваше да ме оставиш да те закарам — отговорих аз.

— Не. Няма нужда.

Той протегна ръка за палтото си и го преметна през нея.

— Сюзан, наистина трябва да си поговорим за Алан. Ако се каниш да продължаваш с това разследване, което си започнала, аз очевидно не мога да ти попреча. Но би трябвало да си помислиш за това, което правиш… и за евентуалните последствия от него.

— Да, разбирам.

— Има ли някакъв напредък по отношение на липсващите глави? Ако трябва да бъда честен с теб, по мое мнение този въпрос е много по-важен.

— Продължавам да ги търся.

— Е, пожелавам ти успех с това. Ще се видим в понеделник.

Двамата не се целунахме по бузите, за да си пожелаем довиждане. Нито веднъж не съм се разделяла с Чарлс по този начин — за всички години, през които го познавам. Той е прекалено официален и консервативен. Не мога да си го представя да целува дори жена си.

Той си тръгна. Аз изпих на един дъх остатъка от виното и отидох да взема ключа от стаята си. Възнамерявах да взема вана и да си почина малко преди вечерята с Джеймс Тейлър, но докато се отправях обратно към стълбището — останалите гости вече се разотиваха, оставяйки след себе си подноси с недоизядени сандвичи — на пътя ми застана Клеър Дженкинс. Държеше в ръка един кафяв плик формат А4, а ако се съди по вида му, в него имаше поне десетина листа хартия. Сърцето ми за миг подскочи от радост. Беше открила липсващите страници! Нима наистина всичко щеше да се разреши толкова лесно?

Не, нямаше.

— Нали ви казах, че ще напиша нещо за Алан? — напомни ми тя, като размаха несигурно плика в ръката си. — Вие ме попитахте какъв е бил като момче и как сме израснали заедно.

Очите й все още бяха зачервени от плач. Ако някъде съществуваше онлайн-магазин за луксозно облекло за погребение, тя очевидно го беше открила. Беше облечена с дрехи от кадифе и дантели — в леко викториански стил и толкова черни, колкото изобщо беше възможно.

— Много мило от ваша страна да го направите, госпожо Дженкинс — казах аз.

— Това ми помогна да си припомня разни неща за Алан и ми беше приятно да го напиша. Не съм сигурна, че става за нещо. Аз не умея да пиша като него. Но може би ще ви помогне да научите онова, което ви интересува.

Тя претегли за последен път плика в ръката си, сякаш изпитваше неохота да се раздели с него, и го протегна към мен.

— Направих копие, така че да не се занимавате да ми го изпращате обратно.

— Благодаря ви.

Тя продължаваше да стои срещу мен, като че ли очакваше да се случи още нещо.

— Съжалявам за загубата ви — добавих аз.

Да. Точно това беше очаквала. Тя кимна.

— Не мога да повярвам, че вече го няма — отговори тя.

А след това и тя си тръгна.

Алан Конуей, моят брат

Не мога да повярвам, че Алан е мъртъв.

Искам да пиша за него, но не знам откъде да започна. Прочетох съобщенията за смъртта на Алан в някои от вестниците и смятам, че те дори не се доближават до истината. О, да — знаят кога е роден, какви книги е написал, какви награди е спечелил. Написали са някои много хубави неща за него. Но изобщо не са успели да уловят истинската природа на Алан — и трябва да кажа, че не разбирам защо нито един от тези журналисти не ми се е обадил по телефона, след като аз можех да им разкажа много по-добре какъв човек беше той, като започнем с факта (който вече ви казах), че той никога не би се самоубил. Ако за Алан трябва да се каже, само едно нещо, то е следното: той умееше да оцелява. И двамата бяхме такива. Двамата с него винаги сме били близки, дори понякога да не сме били съгласни един с друг, и ако неговата болест наистина го беше докарала до отчаяние, аз не се съмнявам, че той щеше да ми се обади, преди да направи някоя глупост.

Той не е скочил от онази кула. Блъснали са го. Как мога да съм толкова сигурна? Трябва да разберете откъде сме тръгнали двамата с него — и колко дълъг път сме изминали. Той никога нямаше да ме остави сама, не и без да ме предупреди предварително.

Нека започна от самото начало.

Двамата с Алан отраснахме на едно място, наречено „Чорли Хол“ — недалеч от град Сейнт Олбънс в графство Хартфордшър. „Чорли Хол“ беше училище с пансион за момчета, а баща ни — Елайъс Конуей — беше директор на училището. Майка ни също работеше там. Имаше целодневни ангажименти в ролята си на съпруга на директора, занимаваше се с родителите и помагаше на медицинската сестра, когато някое момче се разболееше, но и нерядко се оплакваше, че не получава истинска заплата за това.

Училището беше ужасно място. Баща ми беше ужасен човек. Бяха съвсем подходящи един за друг. Беше започнал работа в училището като учител по математика и доколкото знам, винаги беше работил в частни учебни заведения — може би защото по онова време не бяха толкова придирчиви, когато назначаваха някого. Може би звучи ужасно да казвам това за собствения си баща, но ако трябва да бъда честна, аз много се радвам, че не съм учила там. Ходех в обикновено девическо училище в Сейнт Олбънс — но Алан нямаше как да се отърве.

Училището приличаше на онези старинни постройки, обитавани от призраци, за които пише във викторианските романи — като в някоя книга на Уилки Колинс. Въпреки че се намираше едва на тридесет минути от Сейнт Олбънс, сградата беше в края на един дълъг частен път, който пресичаше гъста гора, така че все едно беше по средата на нищото. Беше дълга, строга на вид сграда с тесни коридори, каменни подове и стени, облицовани до половината с тъмни плочки. Във всяко помещение имаше по един огромен радиатор, който никога не се включваше, защото според разбиранията на училището спането в ледено, твърдо легло и яденето на отвратителна храна оформяше характера. Към сградата на училището имаше и няколко по-модерни пристройки. В края на петдесетте бяха добавили лаборатория за часовете по точни науки, а след това училището беше събрало средства за построяване на нов физкултурен салон, който изпълняваше и ролята на актова зала. Всичко беше боядисано в кафяво или сиво. В цялото училище не се виждаха почти никакви други цветове. Дори през лятото дърветата наоколо не пропускаха слънчевата светлина, а температурата на водата в басейна на училището — която беше зелена като в блато — никога не надвишаваше десет градуса.

Училището беше с пансион, в който бяха настанени общо сто и шестдесет момчета на възраст между осем и тринадесет години. Момчетата живееха в спални помещения, във всяко от които имаше между шест и дванадесет легла. Понякога минавах оттам и все още си спомням онази странна, задушлива и леко кисела миризма на много момчета, които живеят на едно и също място. На децата се позволяваше да си донесат по едно одеяло за леглото и по една плюшена играчка от дома, но с изключение на това нямаха почти никакви лични вещи. Училищната униформа беше доста неприятна на вид: сиви къси панталони и пуловери с остро деколте, в много тъмночервено. До всяко легло имаше гардеробче и всяко момче, което не прибираше дрехите си както трябва, беше наказвано с бой с пръчка.

Алан не спеше при останалите момчета от училището. Двамата с него живеехме с родителите си, в нещо като апартамент в сградата на училището, разположен на част от втория и третия етаж. Спалните ни бяха една до друга и аз си спомням, че почуквахме по стената между тях, за да си предаваме шифровани съобщения. Всеки път ми ставаше хубаво, когато чувах първите бързи и бавни почуквания, веднага след като майка ни загасеше лампите, въпреки че никога не разбирах както трябва какво точно искаше да ми каже с тях. Животът на Алан беше много труден; вероятно баща ни искаше да бъде така. През деня той беше част от живота на училището и с него се отнасяха по съвсем същия начин, както с останалите момчета. Но не беше и съвсем като момчетата от пансиона, защото вечер беше с нас. В резултат на това той така и не се приобщи към нито един от тези два отделни свята — и разбира се, като син на директора се превърна в мишена за тормоз от страна на всички останали момчета още от първия ден. Имаше много малко приятели и израсна като самотно и вглъбено дете. Обожаваше да чете. Още си го спомням, на девет години, с къси панталони, седнал с някаква голяма книга в скута. Беше много дребно момче, така че всички книги — особено едновремешните томове — често изглеждаха необичайно големи в сравнение с него. Четеше във всеки възможен момент, много често до късно през нощта, като се криеше под завивките с фенерче в ръка.

И двамата се страхувахме от баща ни. Той не беше човек с внушително физическо присъствие. Беше остарял преждевременно, къдравата му коса беше побеляла и оредяла, така че кожата на черепа му прозираше под нея. Носеше очила. Но в поведението му имаше нещо, което го преобразяваше в истинско чудовище — поне в очите на собствените му деца. Погледът му беше гневен, почти фанатичен — като на човек, който винаги е убеден в правотата си — и когато искаше да подчертае думите си, имаше навик да размахва пръст в лицето ви, все едно ви предизвикваше да му възразите. А ние никога не му възразявахме. Беше в състояние да проявява безмилостен сарказъм, поставяйки ни на място с подигравателна физиономия и обидни тиради, които безпогрешно откриваха всичките ни слабости и ги изваждаха на показ. Няма да ви казвам колко пъти ме е унижавал и ме е карал да си мисля лоши неща за себе си. Но онова, което правеше с Алан, беше още по-лошо.

Според него Алан никога не правеше нищо както трябва. Алан беше глупав. Алан беше бавноразвиващ се. От Алан никога нямаше да излезе нищо. Дори непрекъснатото му четене беше детинщина. Защо не обичаше да играе ръгби или футбол, защо не ходеше на къмпинг заедно с другите момчета? Като момче Алан наистина не беше физически активен. Беше доста пълен и може би малко приличаше на момиче със сините си очи и дългата светла коса. През деня го тормозеха някои от другите момчета. Вечер го тормозеше собственият му баща. А има и още нещо, което може би ще ви шокира. Елайъс биеше до кръв момчетата от училището. Е, в това нямаше нищо необичайно — не и в едно британско начално училище през седемдесетте години. Но той биеше и Алан — прекалено често. Всеки път, когато Алан закъсняваше за час, не си беше написал домашното или беше казал нещо невъзпитано на някой от другите учители, го отвеждаха в директорския кабинет (това никога не се случваше в частния ни апартамент), а след изпълнението на наказанието Алан трябваше да каже: „Благодаря ви, сър.“ Дори не „Благодаря, татко“, забележете. Как беше възможно един човек да причинява нещо подобно на сина си?

Майка ми никога не се оплакваше от всичко това. Може би самата тя се боеше от баща ни, а може и да смяташе, че е прав. Семейството ни беше много типично английско семейство — затворено, със здраво заключени емоции, на които никога не се позволяваше да излязат наяве. Иска ми се да можех да ви кажа какво го мотивираше, защо се държеше толкова неприятно. Веднъж попитах Алан защо никога не е писал за детството си — макар да подозирам, че онова училище от „Нощен зов“ има много общо с „Чорли Хол“, дори името му звучи подобно. Директорът от книгата, който става жертва на убийство, в някои отношения също прилича на нашия баща. Алан ми отговори, че няма желание да пише автобиография — жалко, защото щеше да ми е интересно как ще опише собствения си живот.

Какво мога да ви кажа за Алан от онова време? Беше мълчаливо, затворено момче. Нямаше много приятели. Четеше непрекъснато. Не обичаше спорта. Мисля, че още тогава вече беше започнал да живее в света на въображението си, въпреки че започна да пише много по-късно. Обичаше да измисля всякакви игри. През ваканциите, когато двамата бяхме заедно, се превръщахме в разузнавачи, войници, изследователи, детективи… Обикаляхме около училището и един ден търсехме призраци, а на следващия — заровено съкровище. Той винаги беше пълен с енергия. Никога не позволяваше на нещо да го накара да се откаже.

Казвам, че по онова време все още не пишеше, но дори когато беше само на дванадесет-тринадесет години, той вече обичаше да си играе с думите. Измисляше си кодове. Разшифроваше доста сложни анаграми. Съставяше кръстословици. За единадесетия ми рожден ден ми беше измислил кръстословица, която съдържаше моето име, имената на приятелите ми и всички неща, които ми бяха интересни. Беше невероятна! Понякога ми оставяше по някоя книга, в която беше отбелязал някои от буквите с малки точки под тях. Прочетени поред, буквите образуваха някакво тайно съобщение. Или пък ми изпращаше бележки, написани в акростих. Бележката изглеждаше съвсем обикновена, ако я прочетяха майка ми или баща ми, но ако човек прочетеше само първите букви от всяко изречение, се получаваше съобщение, за което разбирахме само ние двамата. Освен това обичаше и акронимите. Често се обръщаше към майка ни с „ЛЕЙДИ“, което в действителност означаваше „лъжлива егоистична йезуитска дърта идиотка“. Или наричаше баща ни „ШЕФЕ“, което означаваше „шизофреничен егоцентричен фарисейски евнух“. Всичко това може да ви се стори детинско, но ние си бяхме деца, а тези хитрости винаги успяваха да ме развеселят. Заради начина, по който ни отглеждаха в семейството, и двамата свикнахме да бъдем потайни. Бояхме се да кажем каквото и да е, да изразим всякакво мнение, заради което бихме могли да пострадаме. Алан измисляше всякакви други начини да казва онова, което мислеше в действителност, така че да го разбираме само ние двамата. Използваше езика като място, на което можехме да се скрием.

Накрая животът в училището „Чорли Хоп“ свърши и за двама ни, макар и по различни причини. Алан завърши училището, когато стана на тринадесет, а няколко години след това баща ми получи тежък инсулт, след който остана наполовина парализиран. С това неговата власт над нас приключи. Алан продължи образованието си в училището в Сейнт Олбънс, където се чувстваше много по-добре. Там имаше един учител по английски език и литература, който му беше симпатичен — казваше се Стивън Пит. Веднъж попитах Алан дали той не е първообразът на Атикус Тип, но той ми се присмя и ми отговори, че между двамата няма никаква връзка. Във всеки случай по това време вече беше ясно, че кариерата му по един или друг начин ще бъде свързана с писането. Беше започнал да пише разкази и поезия. В последната година от гимназията той написа пиесата за училищната постановка.

От този момент нататък го виждах все по-рядко и предполагам, че в много отношения се отчуждихме. Когато живеехме заедно, бяхме близки — но вече бяхме започнали да се отдалечаваме — всеки по пътя към своя собствен, отделен живот. Когато завършихме гимназия, Алан замина да следва в университета в Лийдс, а аз изобщо не завърших университет. Родителите ми бяха против. Намерих си работа в архива на полицейското управление в Сейнт Олбънс и стана така, че се омъжих за полицейски служител, и в крайна сметка дойдох да живея и работя в Ипсуич. Баща ми почина, когато бях на двадесет и осем години. В края на живота си вече беше прикован на легло и имаше нужда от денонощни грижи — не се съмнявам, че майка ми посрещна с облекчение деня, в който баща ми най-сетне хвърли топа. Имаше застраховка живот, така че тя успява да се издържа сама. Още е жива, макар че не съм я виждала от цяла вечност. Прибра се да живее в Дартмут, където е родена.

Но да се върнем на Алан. Той завърши английска литература в университета в Лийдс, а после замина за Лондон и започна работа в рекламата — по онова време много млади хора избираха този път, след като се дипломираха, особено ако бяха завършили хуманитарна специалност. Работата му беше в рекламната агенция „Алан Брейди & Марш“ и доколкото мога да преценя, животът му беше прекрасен — не му се налагаше да работи чак толкова много, плащаха му доста добре и ходеше на много партита. Това беше през осемдесетте, когато рекламата все още беше бранш, в който хората бяха свикнали да си угаждат. Алан работеше като копирайтър и дори успя да измисли един рекламен слоган, който стана доста известен: „Удивително Очарователен Лютив Салам“. Това също е акростих. Първите букви от думите на слогана образуват „Уолс“ — името на марката-производител. Живееше под наем в един апартамент в Нотинг Хил и имаше многобройни приятелки, макар да не знам дали това има някакво значение.

Алан продължи да работи в рекламата до края на двадесетте си години, но през 1995 година, точно преди да навърши тридесет, ме изненада с решението си да напусне агенцията и да се запише на следдипломна квалификация — двегодишна програма по творческо писане в университета в Норич. Беше ме поканил в Лондон специално за да ми съобщи това. Заведе ме в ресторант „Кетнърс“ в Сохо, поръча шампанско и когато заговори, думите се изляха от него като река. Казуо Ишигуро и Иън Макюън бяха завършили същия университет. А и двамата бяха публикувани, успешни писатели. Макюън дори беше номиниран за наградата „Букър“! Алан беше кандидатствал за място в програмата и въпреки че не се беше надявал да го приемат, в действителност се беше случило точно това. Беше изпратил писмено заявление, откъси от свои текстове и беше преминал особено трудно събеседване с двама от преподавателите в университета. Никога не го бях виждала по-щастлив или въодушевен. Като че ли беше открил истинското си призвание — и аз едва тогава си дадох сметка колко важно беше за него да стане писател. Разказа ми, че за две години в програмата ще трябва да напише роман с дължина от осемдесет хиляди думи, под ръководството на преподавател по творческо писане, а този университет поддържа тесни връзки с големите издателства, така че това може да му помогне да подпише договор за публикуване. Вече имаше идея за какво ще се разказва в неговия роман. Искаше да пише за космическата надпревара, но от гледна точка на британците. „Светът става все по-малко място“, каза ми той. „А в същото време ние заемаме все по-малко място в него.“ Това беше темата, която му се искаше да разработи. Главният герой в книгата му щеше да бъде британски космонавт, който така и не успява да излети в космоса. Заглавието на романа щеше да бъде „Погледни към звездите“.

Двамата си прекарахме много приятно през почивните дни и ми стана много тъжно, когато дойде време да го оставя и да се върна с влака в Ипсуич. Не мога да кажа много за него през следващите две години, защото почти не се виждахме, въпреки че се чувахме по телефона. Програмата много му харесваше. Не беше толкова сигурен, че може да каже същото за някои от състудентите си. Ще бъда съвсем честна и ще кажа, че по онова време започнах да усещам в характера на Алан една неприятна злоба, която не бях забелязвала дотогава — но тя ставаше все по-силна и неприкрита. Може би се дължеше на това, че работеше толкова много. Беше влязъл в пререкание с един или двама от преподавателите си, които бяха критикували работата му. Интересното е, че беше кандидатствал в този университет, за да получи напътствия и съвети, но след като вече го бяха приели в програмата, беше започнал да вярва, че няма нужда от тях. „Аз ще им покажа, Клеър“, казваше ми той. Непрекъснато го повтаряше. „Ще им покажа на всичките.“

Е, в крайна сметка „Погледни към звездите“ така и не беше публикувана и аз не знам какво стана с нея. Всъщност романът беше излязъл повече от сто хиляди думи. Алан ми показа първите, две глави и аз бях доволна, че не ме помоли да прочета и всички останали, защото те не ми харесаха особено. Беше много хитро написана. Той не беше изгубил невероятната си способност да си играе с езика, за да извърта думите и фразите, както си иска, но за съжаление не успях да разбера какво точно иска да каже с тази книга. Имах чувството, че всяка страница крещеше с всичка сила. В същото време си давах сметка, че така или иначе не съм подходящ читател за нея. Какво разбирах аз от такива книги? Любимите ми автори си оставаха Джеймс Хариът и Даниел Стийл. Естествено, вместо това му отговорих така, както се очакваше от мен. Казах му, че книгата е много интересна и издателствата със сигурност ще я харесат, но след това започнаха да се получават писмата с отказите и Алан беше ужасно обезкуражен. Просто беше толкова убеден, че книгата му е блестяща — но човек няма как да не се запита: а как иначе може да работи един писател, който по цял ден седи сам в стаята си? Сигурно е ужасно да си вярваш толкова, а в крайна сметка да откриеш, че през цялото време не си бил прав за себе си.

Във всеки случай през есента на 1997 година при него беше така. Беше изпратил „Погледни към звездите“ на десетина литературни агенти и сума ти издатели, но нито един от тях не проявяваше никакъв интерес към книгата. А за него беше още по-тежко, защото двама от състудентите му от програмата подписаха договори за своите романи. Но работата е там, че той не се отказа. Това просто не беше в природата му. Каза ми, че няма да се върне в рекламата. Опасяваше се, че ако го направи, няма да може да продължи с истинската си работа — както вече я наричаше — защото ще има твърде много неща, които да го разсейват от писането, и няма да му остава достатъчно свободно време. И преди да се усетя какво става, той вече си беше намерил работа като учител по английска литература в училището в Удбридж.

Алан така и не се почувства особено щастлив на онова място и учениците сигурно го бяха усещали, защото останах с впечатлението, че никога не е бил особено обичан учител. От друга страна, като учител той имаше дълги ваканции, почивни дни и много свободно време, през което да пише, а това беше най-важното за него. Написа още четири романа. Или поне за толкова ми е казвал. Нито един от тях не беше публикуван — и аз не съм сигурна, че Алан щеше да успее да се задържи на работа в училището в Удбридж, ако от самото начало беше знаел, че ще минат цели единадесет години, преди най-сетне да постигне първия си успех. Веднъж ми каза, че се е чувствал като в онези руски тъмници, където заключват затворниците, без да им кажат колко дълга е присъдата им.

Докато работеше в Удбридж, Алан се ожени. Мелиса Брук, както се казваше тя тогава, беше учителка по чужди езици — френски и немски — и беше започнала работа по същото време като него. Няма нужда да ви я описвам. Вие сте се срещали достатъчно пъти. Първото ми впечатление за нея беше, че е млада, красива и много харесва Алан. Не знам по каква причина, но за съжаление двете с нея така и не се сближихме. Тя почти не ме забеляза на погребението на Алан, но трябва да си призная, че вината за това може би донякъде е моя. Изпитвах усещането, че двете се състезаваме — като че ли тя ми беше отнела Алан. Сега, когато пиша за това, виждам колко е глупаво, но се опитвам да ви разкажа възможно най-искрено за Алан и себе си, така че това е истината. Мелиса беше прочела всичките му романи. Вярваше стопроцентово в него. Двамата се ожениха в градския съвет в Удбридж през юни 1998 година и заминаха на меден месец в Южна Франция, в Кап Фера. Две години след това се роди синът им, Фреди.

Именно Мелиса посъветва Алан да напише първия роман за Атикус Тип. Към този момент двамата вече бяха женени от седем години. Знам, че това е гигантски скок в разказа, но не знам какво друго да напиша за периода, който изтече междувременно. Аз работех в полицейското управление на графство Съфолк. Алан работеше като учител. Двамата не живеехме толкова далеч един от друг в чисто географско отношение, но животът ни беше съвсем различен.

Мелиса беше достигнала до своето прозрение, докато беше разглеждала бестселърите в книжарницата от веригата „У. X. Смит“ в Удбридж. Кои бяха най-продаваните автори? Дан Браун, Джон Гришам, Майкъл Крайтън, Джеймс Патерсън, Клайв Къслър. Тя беше сигурна, че Алан може да пише по-добре от всеки от тях. Проблемът беше в това, че се прицелваше твърде високо. Защо да си губи времето да напише книга, по която литературната критика да пощурее, но читателите изобщо да не забележат? Вместо това можеше да използва таланта си, за да напише нещо съвсем просто: криминален роман. Ако се продадеше, тази книга можеше да постави началото на кариерата му, така че по-късно да може да опита и с нещо друго. Важното беше да започне отнякъде. Поне така му беше казала тогава.

Алан ми показа „Атикус Тип започва разследването“ скоро след като я беше написал, и книгата ужасно ми хареса. И не само заради това, че криминалната загадка беше толкова хитро измислена. Според мен и главният герой-детектив беше страхотен. Фактът, че беше оцелял в концентрационен лагер и беше видял толкова много смърт с очите си, а след това се беше озовал тук, в Англия, и разследваше убийства — това ми се стори невероятно оригинално и правдиво. Беше написал цялата книга само за три месеца. По-голямата част от работата беше свършил през лятната ваканция. Но аз виждах, че е доволен от резултата. Първият въпрос, който ми зададе, беше дали съм познала кой е убиецът — и остана много доволен, когато му казах, че съм тръгнала по съвсем погрешна следа.

Няма нужда да продължавам много повече, защото вие знаете останалото толкова добре, колкото и аз самата. Ръкописът се озова в издателство „Клоувърлийф Букс“ и вие го приехте за публикуване! Алан отиде да се срещне с вас в офиса ви в Лондон, а по-късно на същия ден всички се срещнахме на вечеря: Алан, Мелиса и аз. Мелиса сготви вечерята; Фреди спеше на горния етаж. Идеята беше да отпразнуваме събитието, но Алан беше в необичайно настроение. Изглеждаше разтревожен и потиснат. Между него и Мелиса имаше някакво напрежение, което не можех да проумея. Струва ми се, че Алан беше притеснен. Когато си преследвал една амбициозна цел през целия си живот, сигурно е доста плашещо да я постигнеш — защото какво друго ти остава след това? А имаше и нещо друго. Алан изведнъж беше забелязал, че светът е пълен с дебютни романи; всяка седмица по лавиците на книжарниците се появяват десетки нови книги, а повечето от тях не оставят почти никаква следа. Срещу всеки известен писател сигурно има поне петдесет други, които просто изчезват — и всъщност беше напълно възможно Атикус Тип да не се окаже неговата сбъдната мечта. А точно обратното: краят на всичко, за което някога си беше мечтал.

Но разбира се, това не се случи. „Атикус Тип започва разследването“ беше публикувана през септември 2007 година. Няма да забравя момента, когато я видях за пръв път — с името на Алан на корицата и снимката му на задната корица. По някакъв начин в този момент всичко придоби смисъл — все едно че целият ни досегашен живот беше водил към този миг. В „Дейли Мейл“ излезе прекрасна рецензия за книгата: „Пази се, Еркюл Поаро! В града е пристигнал друг елегантен чужденец — и ще ти заеме мястото.“ По Коледа романът за Атикус Тип вече беше намерил място в класациите за най-продавани заглавия. Последваха и още положителни рецензии. Дори говориха за Атикус по сутрешния блок на Би Би Си. Когато на следващата пролет книгата излезе с меки корици, сякаш цялата страна реши да си я купи. От издателство „Клоувърлийф Букс“ предложиха на Алан да напише още три романа със същия главен герой — и въпреки че той не ми каза колко са му платили, аз не се съмнявам, че сумата е била фантастична.

Алан изведнъж се беше превърнал в известен писател. Книгата му беше преведена на много различни езици и го поканиха да участва във всички литературни фестивали: в Единбург, Оксфорд, Челтнам, Хей на Уай, Хароугейт. Когато излезе втората книга от поредицата, го поканиха да дава автографи в книжарницата в Удбридж и опашката стигна чак до ъгъла на следващата пресечка. Алан напусна работа в училището в Удбридж (въпреки че Мелиса продължи да работи там) и купи къща в Орфорд, с гледка към реката. Точно по същото време почина Грег, моят съпруг, и Алан ми предложи да се преместя да живея по-близо до него. Тогава ми помогна да купя и онази къща на Дафни Роуд, където се срещнахме с вас.

Книгите му продължаваха да се продават. Парите се изливаха като река, Алан ме помоли да му помогна с третата книга от поредицата, „Атикус Тип се заема със случая“. Алан винаги е имал ужасни проблеми с работата на клавиатура. Винаги пишеше ръкописа на книгата на хартия с писалка, а след това ме молеше да набера текста на компютър. След това нанасяше промените по текста на ръка и аз го набирах отново, преди да го изпрати на издателя си. Освен това ме помоли да му помогна с проучването за книгата. Аз го запознах с един от инспекторите от полицията в Ипсуич и му изрових необходимата информация за отровите и други подобни. В действителност аз съм работила по четири от неговите книги. Обичах да участвам в това и съжалявах, когато всичко приключи. Но вината за това беше изцяло моя.

Успехът промени Алан. Сякаш целият му живот беше подчинен на това. Когато не пишеше самите книги, пътуваше по целия свят, за да ги промотира. Непрекъснато четях за него по вестниците. Понякога го слушах по радиото. Но към този момент все по-рядко го виждах на живо. А след това, през 2009 година, едва няколко седмици след публикуването на „Нощен зов“, Алан ме шокира с новината, че напуска Мелиса — и аз не можах да повярвам на очите си, когато прочетох, че е започнал да живее с някакъв млад мъж.

Много ми е трудно да опиша как се почувствах тогава, защото в главата ми се вихреше истински водовъртеж от емоции, а новината ме завари напълно неподготвена. Живеех в Орфорд, така че постоянно виждах Мелиса, но нямах абсолютно никаква представа, че бракът им не върви. Двамата винаги изглеждаха така, сякаш се чувстваха много спокойни един с друг. Всичко стана много бързо. Алан току-що ми беше съобщил новината, а Мелиса и Фреди вече се бяха изнесли и къщата им беше обявена за продан. В развода не бяха замесени адвокати. Двамата се съгласиха да разделят всичко наполовина.

Лично за мен беше доста трудно да приема тази нова страна от него. Никога не съм имала проблем с хомосексуалните мъже. Имах един колега, който не криеше факта, че е гей, и се разбирах идеално с него. Но това беше брат ми — човекът, с когото съм била толкова близка през целия си живот — а сега изведнъж трябваше да го видя в съвсем различна светлина. Е, сигурно може да се каже, че той се беше променил в много различни отношения. Вече беше на петдесет години, богат и прочут писател. Беше по-затворен, с по-остър характер, беше станал баща и обществена фигура. И освен това беше гей. Защо последният факт имаше някакво по-специално значение за мен? Е, част от отговора на този въпрос сигурно се криеше в това, че партньорът му беше толкова млад. Аз нямах нищо против Джеймс Тейлър. Дори напротив, той ми беше симпатичен. Никога не съм го смятала за златотърсач или нещо подобно — макар да си признавам, че останах ужасена, когато Алан веднъж ми спомена, че едно време е работил като компаньон. Просто ми беше неловко да ги гледам заедно, понякога да се държат за ръка или нещо подобно. Никога не съм казвала нищо. В днешно време няма какво да се каже, нали така? Просто не се чувствах комфортно. Това е.

Но не това беше причината да се скараме. Аз вършех ужасно много работа за Алан. По някакъв начин работата не се ограничи само с книгите. Помагах му и за кореспонденцията с неговите почитатели. Понякога получаваше по повече от една дузина писма на седмица и въпреки че имаше стандартен отговор, все пак някой трябваше да се занимава с това. Освен това работех и по данъчните му документи — особено по декларациите, така че да избегне двойното данъчно облагане. Често ме пращаше да му купувам канцеларски материали или нови касети с мастило за принтера. Грижех се и за Фреди. Накратко казано, работех като секретарка, офисмениджър, счетоводител и бавачка — в добавка към това, че продължавах да работя на пълен ден в полицейското управление в Ипсуич. Нямах нищо против да се занимавам с всичко това, но един ден просто му подхвърлих, че може би трябва да започне да ми плаща — почти на шега. Алан побесня. Това беше единственият случай, когато наистина ми се е ядосвал. Напомни ми, че ми е помогнал да си купя къщата, в която живея (въпреки че го беше направил с ясното уточнение, че ми дава парите назаем, а не даром). Каза ми, че е очаквал да ми е приятно да му помагам, но ако е знаел, че ще ми бъде толкова тежко, изобщо е нямало да ме помоли за това. Аз се извиних незабавно, но вредата вече беше сторена. Алан никога повече не ме помоли да направя нещо за него — а малко по-късно се изнесе от Орфорд, след като си купи имението „Аби Грейндж“.

Така и не ми беше казал, че е болен. Нямате представа колко ми е тежко заради това. Но ще завърша с онова, с което започнах. През целия си живот Алан беше борец. Заради това понякога изглеждаше труден за общуване или агресивен човек, но според мен той не беше нито едно от тези две неща. Просто беше наясно какво искаше и никога не позволяваше на нещо да застане на пътя му, за да го постигне. А най-вече беше писател. Писането беше всичко за него. Наистина ли вярвате, че е бил в състояние да завърши роман и да се самоубие, преди да го види издаден? Това е немислимо! Това просто не е онзи Алан Конуей, когото познавах аз.

Църквата „Сейнт Майкъл“

Струваше ми се, че Клеър е достигнала до окончателното си заключение по съвсем грешен път. Тя имаше право да вярва, че Алан не се е самоубил. Но доводите, с които беше стигнала до този извод, бяха доста объркани. „Не се съмнявам, че той щеше да ми се обади, преди да направи нещо глупаво.“ С това беше започнала. Това беше основният й аргумент. Но към края вече беше решила да смени тактиката. „Наистина ли вярвате, че е бил в състояние да завърши роман и да се самоубие, преди да го види издаден?“ Двата аргумента са съвсем различни, така че можем да ги разгледаме поотделно.

Алан не бил човек, който прощава лесно. Двамата се бяха скарали сериозно, когато Клеър го помолила да й плаща за работата, която е вършела за него, и без значение какво си мислеше тя, аз не вярвах, че след този скандал двамата отново се бяха сближили както преди. Например, въпреки че той беше казал на сестра си, че напуска Мелиса, беше съвсем ясно, че тя не е знаела нищо за отношенията му с Джеймс Тейлър: Алан я беше оставил да прочете за това във вестниците. Може би, когато беше решил да се разкрие като гей пред целия свят, Алан беше изоставил целия си дотогавашен живот като захвърлен стар костюм, а за съжаление това включваше и самата Клеър. След като не е бил готов да сподели истината за сексуалната си ориентация с нея, защо да споделя с нея намерението си да се самоубие?

Освен това тя допуска грешката да мисли, че неговият скок от кулата е бил нещо планирано. „Той никога нямаше да ме остави сама, не и без да ме предупреди предварително.“ Но това не е задължително. Може би просто се е събудил и е решил да го направи този ден. Може съвсем да е забравил, че предстои да излезе новата му книга. И без това е щял да умре много преди да бъде публикувана. Какво значение имаше това за него?

В нейния разказ имаше и други интересни неща. До този момент все още не бях разбрала докрай колко голяма част от личния живот на Алан беше вплетена в „Мозайка от убийства“. Дали беше съзнавал, че това ще бъде последният му роман, още преди да му поставят диагнозата? „Играехме на пирати, на ловци на съкровища, на войници и на шпиони“ — това са думите на Робърт Блекистън към Атикус Тип, но освен това те явно се отнасят и до детството на Алан. Алан е обичал шифрите — и Робърт изпраща шифровани съобщения с почукването по стената на спалнята си. Същото важи и за анаграмите и акростиховете в книгата. Робсън става Осбърн. Клариса Пай решава анаграмата в кръстословицата на „Дейли Телеграф“. Дали беше възможно Алан да е скрил някакво тайно послание в книгата си — нещо, което е знаел за някой друг? Каква можеше да е тази тайна? И като стана дума, ако наистина беше знаел нещо толкова ужасно, че да го убият заради него, защо си е играл да го направи по този начин? Защо просто не го беше разкрил?

А може би съобщението в действителност е било скрито в последните глави? Дали някой не ги беше откраднал точно по тази причина, като същевременно беше убил и Алан? В тази теория имаше някакъв смисъл — но тя на свой ред пораждаше въпроса кой беше прочел тези глави, ако изобщо съществуваше такъв човек.

До вечеря оставаха още два часа и аз реших да отида пеша до замъка. Имах нужда да си проясня мислите. Навън вече се стъмваше и Фрамлингам изглеждаше като изоставен град — със затворени магазини и опустели улици. Докато минавах покрай църквата, забелязах някакво движение — смътен силует, който пристъпваше между надгробните камъни. Беше викарият. Видях как потъна в църквата, вратата се затръшна зад него, и импулсивно реших да го последвам. Стъпките ми ме отведоха покрай гроба на Алан — беше ужасно да си го представя легнал под прясно изкопаната пръст. Когато се бях запознала с него, той ми се беше сторил студен и мълчалив. Сега, в смъртта, навеки щеше да остане такъв.

Ускорих крачка и влязох в църквата. Погледната отвътре, изглеждаше огромна, претрупана, постоянно брулена от вятъра, истински колаж от различни векове. Сигурно не беше доволна, че е стигнала до настоящото столетие: през дванадесети век се беше сдобила с арките си, през шестнадесети — с красивия дървен таван, през осемнадесети — с олтара; а какво беше донесъл двадесет и първия век на „Сейнт Майкъл“? Атеизъм и безразличие. Робсън беше между седалките на задните редове, съвсем близо до входа. Беше застанал на колене и за момент предположих, че се моли. После видях, че се занимава с някакъв стар радиатор на отоплението, за да изпусне въздуха от него. Той завъртя едно кранче и се разнесе съскането на застоялия въздух, а след това и потракването на тръбите на радиатора, когато започнаха да се пълнят с вода. Когато приближих, той се извърна и си спомни, че ме е виждал някъде, докато несигурно се изправяше на крака.

— Добър вечер, госпожо…?

— Сюзан Райланд — напомних му аз. — Госпожица. Говорихме си по-рано, аз ви попитах за Алан.

— Днес много хора ме питаха за него.

— Аз ви попитах дали ви е принуждавал да правите нещо против волята си.

Викарият си спомни и извърна поглед настрани.

— Смятам, че вече ви отговорих.

— Знаете ли, че е писал за вас в последната си книга?

Това го изненада. Той потърка с ръка масивната си брадичка, подобна на каменна плоча.

— Как така?

— В книгата има един викарий, който прилича на вас. Дори името му е подобно.

— Споменава ли нещо за църквата?

— За „Сейнт Майкъл“? Не.

— Е, значи всичко е наред — каза той.

Зачаках да продължи.

— Би било съвсем типично за Алан да каже нещо неприятно за мен. Той имаше такова чувство за хумор — ако изобщо може да се нарече така.

— Вие не сте го харесвали особено, нали?

— Защо ми задавате тези въпроси, госпожице Райланд? От какво точно се интересувате?

— Не ви ли казах? Аз му бях редактор в издателство „Клоувърлийф Букс“.

— Разбирам. За съжаление никога не съм чел някой от неговите романи. Никога не съм се интересувал особено от криминална литература. Предпочитам исторически книги и биографии.

— Кога се запознахте с Алан Конуей?

Видях, че не му се искаше да ми отговаря, но прочете по лицето ми, че няма да се откажа.

— Ами всъщност бяхме в едно и също училище.

— Вие сте учили в „Чорли Хол“?

— Да. Дойдох във Фрамлингам преди няколко години и доста се изненадах, когато го видях в паството си — не че идваше много често на църква. Двамата бяхме връстници, родени в една и съща година.

— И? — попитах го аз.

Той мълчеше.

— Казахте, че е бил настоятелен. Тормозеше ли ви?

Осбърн въздъхна.

— Не съм сигурен, че е съвсем уместно да обсъждаме подобни неща, особено пък на днешния ден. Но ако наистина се налага да знаете, обстоятелствата бяха доста необичайни, предвид това, че баща му беше директор на училището. Това му осигуряваше известна власт. Имаше възможност да казва неща… и да прави някои неща… и знаеше, че нито един от нас няма да посмее да му възрази.

— Какви неща?

— Ами, предполагам, че можем да ги наречем груби шеги. Не се съмнявам, че той е гледал на тях точно по този начин. Но понякога бяха доста злонамерени и вредни. В моя случай определено ми причини доста тревоги, макар че всичко това отдавна е история. Беше много отдавна.

— Какво е направил?

Робсън продължаваше да се колебае, така че аз го притиснах:

— Въпросът е много важен, господин Робсън. Убедена съм, че обяснението за смъртта на Алан не е толкова просто, колкото изглежда, и всяко нещо, което можете да ми кажете за него, ще си остане между нас и може да ми бъде много полезно.

— Беше груба шега, госпожице Райланд. Нищо повече.

Той зачака да си тръгна, но когато аз не го направих, добави:

— Той направи няколко снимки…

— Снимки?

— Бяха ужасни снимки!

Последни думи не бяха изречени от викария. Бяха долетели от нищото. Църковната акустика има тази особеност. Църквата е много подходящо място, ако човек иска да се появи изневиделица. Огледах се и видях рижата жена, която бях забелязала в хотела — вероятно съпругата на викария — която бързо крачеше към нас, а токовете й отмерваха решителен ритъм по каменния под. Жената застана до него и ме изгледа с неприкрита враждебност.

— Том наистина не желае да говори за това — каза ми тя. — Не разбирам защо го притеснявате. Днес погребахме Алан Конуей и поне според мен това би трябвало да сложи край на всичко. Няма да се занимаваме повече с тези безсмислици. Оправи ли радиаторите?

Последният въпрос беше зададен с абсолютно същата интонация, без никаква пауза, за да си поеме дъх.

— Да, скъпа.

— Тогава да се прибираме у дома.

Тя го хвана под ръка и въпреки че главата й едва стигаше до рамото му, го извлече навън от църквата. Вратата се затръшна зад тях и аз останах да се чудя какво точно беше имало на тези снимки — и същевременно дали онова, което беше намерила Мери Блекистън на кухненската маса в дома на викария в Саксби на Ейвън, също не бяха снимки, и дали точно тези снимки не бяха причината за смъртта й.

На вечеря в хотел „Краун“

Нямах никакво намерение да се напивам с Джеймс Тейлър и все още не мога да си спомня как точно се стигна дотам. Вярно е, че когато пристигна, той изглеждаше доста разсеян и веднага поръча една бутилка от най-скъпото шампанско в менюто, последвана от още една бутилка добро вино и няколко уискита, но аз бях решила да оставя пиенето на него. Не съм сигурна какво точно научих през следващите два часа. Със сигурност не бях стигнала по-близо до отговора на въпроса кой може да е убил Алан Конуей или защо — а когато се събудих на следващата сутрин, самата аз бях почти мъртва.

— Господи, как мразя това шибано място.

Това бяха първите му думи, когато се отпусна тежко от другата страна на масата. Отново си беше облякъл черното кожено яке, което носеше, когато се запознах с него, и бяла тениска. Явно искаше да прилича на Джеймс Дийн.

— Съжалявам, Сюзан — продължи той. — Но просто нямах търпение това погребение да свърши. Онзи викарий не каза нито една добра дума за Алан. А и с този глас! Едно е да говориш тържествено, но той говореше тържествуващо — все едно не може да си намери място от радост! Аз изобщо не исках да идвам, но господин Кан настоя, а той много ми помага, така че му го дължах. Естествено, вече всички знаят.

Аз го погледнах въпросително.

— За парите! За мен остават къщата, земята, парите в брой, авторските права върху книгите — всичко! Е, той е оставил доста и на Фреди — това е синът му — и се е погрижил и за сестра си. Има и дарение за църквата. Робсън го е накарал да си плати, за да се сдобие с онова място на гробището. И още едно-две неща. Но аз вече имам повече пари, отколкото някога съм имал през живота си. Аз ще платя сметката за вечерята, между другото — или по-скоро Алан. Откри ли липсващите страници от ръкописа?

Отговорих му, че не съм.

— Жалко. Аз също рових, за да ти помогна, но нямах късмет. Колко странно, че отсега нататък ще работиш с мен, нали — имам предвид, за книгите? Някакъв човек на име Марк Редмънд вече ми се обади по телефона, за да си говорим за „Приключенията на Атикус“. Нямам нищо против да прави, каквото си поиска, стига да не ме задължават да гледам проклетия сериал.

Той хвърли един поглед на менюто, веднага реши какво иска и го бутна настрани.

— Всички ме мразят, нали разбираш? Но им се налага да се преструват, естествено. Всички са прекалено притеснени да си кажат истината, но по очите на повечето се вижда какво си мислят за мен. Аз съм момчето на Алан с младото дупе, а сега получих цялото му наследство. Точно това си мислят.

Донесоха ни шампанското и той замълча за малко, докато сервитьорката напълни две чаши. Неволно се усмихнах. Току-що беше станал милионер и се оплакваше от това — но го правеше добродушно, почти развеселено. Беше съзнателна автопародия, която ми хареса.

Той пресуши чашата си на един дъх.

— Първата ми работа утре сутринта ще бъде да обявя „Аби Грейндж“ за продан — каза ми той. — Сигурно ще ме намразят и заради това, но нямам търпение да се махна оттам. Господин Кан казва, че имението сигурно струва няколко милиона паунда, а Джон Уайт вече прояви интерес. Споменах ли ти за него? Той е управител на инвестиционен фонд и живее в съседната къща. Свръхбогат. Между него и Алан съвсем наскоро избухна някакъв огромен скандал. Нещо, свързано с инвестиции. След това дори спряха да си говорят. Не е ли смешно? Купуваш си къща насред провинцията, с петдесет акра земя около нея, и единственият човек, с когото не се разбираш, живее в съседната къща. Във всеки случай може би той ще купи имението — за да разшири своя имот.

— Къде ще отидеш? — попитах го аз.

— Ще си купя апартамент в Лондон. Винаги съм искал това. И ще се опитам да започна кариера. Искам да се върна към актьорската професия. Ако направят сериал по книгите за Атикус, може би дори ще ми предложат роля в него. Това ще бъде неочакван обрат в сюжета, не мислиш ли? Може би ще ми дадат ролята на Джеймс Фрейзър, така че ще играя герой, който поначало е вдъхновен от мен. Знаеш ли защо се казва Фрейзър, между другото?

— Не, не знам.

— Алан е взел името от Хю Фрейзър — актьорът, който играеше помощника на Поаро в телевизионния сериал. А сещаш ли се за онзи апартамент, в който живее Атикус Тип, на „Танър Корт“ във Фарингдън? Това също беше една от шегите на Алан. В Лондон има един истински площад, който се казва „Флорин Корт“ — там са снимали някои от сцените в сериала за Поаро. Схващаш ли? Танър? Флорин? И двете са имена на старинни монети.

— Откъде знаеш?

— Той ми каза. Освен това правеше и други неща. Винаги криеше по нещо.

— Какво имаш предвид?

— Ами… имена. Действието на една от книгите му се развива в Лондон и имената на всички герои в действителност са имена на метростанции, или нещо подобно. А има и една друга, в която героите се казват Брук, Уотърс, Форстър, Уайлд…

— Всички са имена на писатели.

— На хомосексуални писатели. Беше като някаква игра, която си беше измислил, за да не му омръзва.

Пихме още шампанско, а след това си поръчахме панирана риба и пържени картофи. Ресторантът беше в задната част на хотела — зад ъгъла на трапезарията, където бяха поднесли напитките и храната след погребението. На масите наоколо се хранеха няколко семейства, но ние бяхме настанени на отделна маса в ъгъла. Осветлението беше приглушено. Попитах Джеймс за начина на работа на Алан Конуей. Явно беше скрил в книгите си почти толкова много неща, колкото беше разкрил — и ми се струваше, че между автора на бестселъри и книгите, които в действителност беше написал, съществуваше някаква необяснима дистанция. Каква беше причината за всички тези игри, шифри и скрити референции? Не му ли е било достатъчно просто да разкаже историята?

— Той никога не говореше с мен за начина, по който пише — отговори Джеймс. — Работеше невероятно много, понякога по седем-осем часа на ден. Имаше един бележник, който пълнеше с улики и фалшиви следи — всякакви такива неща. Кой къде е бил и кога, и какво е правил там. Казваше, че от това го заболява главата, защото трябвало да подреди всичко както трябва, и ако в този момент влезех в стаята и отклонях вниманието му, започваше да ми крещи. Понякога говореше за Атикус Тип така, сякаш беше истински човек — и аз оставах с впечатление, че двамата не бяха много добри приятели, колкото и абсурдно да ти звучи това. „Атикус ме съсипва! Писна ми от него. Защо трябва да пиша още една книга за него?“ Непрекъснато говореше такива неща.

— Затова ли е решил да го убие?

— Не знам. Умира ли в последната книга? Не ми е показвал нищо от нея.

— Разболява се. Може би накрая ще умре.

— Алан винаги е казвал, че книгите ще бъдат общо девет. От самото начало беше решил така. В това число имаше нещо, което беше важно за него.

— Какво е станало с бележника? — попитах го аз. — Предполагам, че не си го намерил.

Джеймс поклати глава.

— Не го намерих. Съжалявам, но съм почти сигурен, че го няма там.

Значи човекът, който беше взел последните глави от „Мозайка от убийства“ и беше изтрил всичко до последната дума от компютъра на Алан, освен това се беше погрижил и бележките му да изчезнат. Това ми подсказваше нещо. Този човек е знаел как е работил той.

Продължихме да си говорим за живота на Джеймс с Алан. Изпихме шампанското и бутилката вино след това. Другите семейства приключиха с вечерята и си тръгнаха, така че към девет вечерта в ресторанта останахме само ние. Останах с впечатлението, че Джеймс беше самотен. Защо един човек в края на двадесетте си години би се заточил на място като Фрамлингам? Истината беше, че той не беше имал друг избор. Връзката му с Алан беше определяла целия му живот и ако не друго, това беше достатъчна причина да поиска да й сложи край. Джеймс говореше съвсем спокойно с мен. Двамата бяхме станали приятели; може би заради онази първа цигара, а може би заради необичайните обстоятелства, които ни бяха събрали. Той започна да ми разказва за детството си.

— Отраснах във Вентнор — каза ми той. — На остров Уайт. Ненавиждах това място. Отначало си мислех, че го мразя, защото е остров, обграден от всички страни от морето. Но в действителност беше заради това, което представлявах аз. Мама и татко бяха от църквата на „Свидетелите на Йехова“ — колкото и налудничаво да ти звучи, това е самата истина. Мама обикаляше целия остров и раздаваше тяхното списание „Стражева кула“ от врата на врата.

Той помълча, преди да продължи:

— Знаеш ли коя беше най-голямата трагедия в живота й? Вратите на острова свършиха.

Проблемът на Джеймс не беше толкова в религията или дори патриархалната структура на семейството му (имаше двама по-големи братя). Проблемът му беше в това, че хомосексуалността се беше смятала за грях.

Аз разбрах какъв съм, когато бях на десет години — и живях в непрекъснат ужас от този факт, докато не навърших петнадесет — разказа ми той. — А най-лошото от всичко беше това, че нямаше на кого да разкажа. Никога не съм бил близък с братята си — според мен те разбираха, че съм различен от тях — а на остров Уайт сякаш всички още живееха в петдесетте години. Сега не е толкова зле — или поне така съм чувал. В Нюпорт има гей-барове, а по целия остров има места, на които могат да се събират хомосексуални мъже, но когато бях малък, а старейшините на църквата идваха у нас и прочие, се чувствах съвсем сам. А след това се запознах с едно друго момче от училище и двамата започнахме да се заиграваме, и тогава разбрах, че ще трябва да се махна оттам — защото, ако бях останал, щяха да ме хванат по долни гащи — съвсем буквално — и след това щяха да ме анатемосат, както правят Свидетелите на Йехова, когато се гневят на някого. Докато стане време за матурите, вече бях решил да стана актьор. Напуснах училище на шестнадесет години и успях да си намеря работа в театър „Шанклин“, като сценичен работник, но след две години се махнах от острова и пристигнах в Лондон. Мисля, че семейството ми нямаше нищо против да замина колкото може по-далеч от тях. Оттогава не съм се връщал.

Джеймс не беше успял да си позволи да следва в академия за актьорско майсторство, но беше влязъл в професията през задния вход. Беше се запознал с един мъж в някакъв бар, който на свой ред го беше представил на някакъв филмов продуцент, и беше получил роли в многобройни филми, които никога няма да бъдат показвани по британската телевизия. Но когато разказвам това, евфемизмите са мое дело. Самият той говореше открито и мръсно за кариерата си в порнографските филми, а когато ни хвана втората бутилка вино, и двамата започнахме да се смеем гръмогласно. Освен това беше работил и като компаньон — в Лондон и Амстердам.

— Нямах нищо против да се занимавам с това — разказа ми той. — Някои от клиентите ми бяха извратени и отвратителни, но повечето от тях бяха свестни мъже на средна възраст, които се ужасяваха от мисълта, че може да се разбере истината за тях. Мога да ти кажа, че имах много редовни клиенти. Сексът ми харесваше, доходите също, и внимавах да се грижа както трябва за себе си.

Джеймс беше успял да вземе под наем един малък апартамент в Западен Кенсингтън и беше работил там. Един от клиентите му работел в кастинг-агенция и дори успял да му уреди няколко роли в нормални филми.

А след това се запознал с Алан Конуей.

— Алан беше типичен клиент. Беше женен. Имаше малък син. Беше намерил снимката и номера ми по интернет и дълго време дори не искаше да ми каже истинското си име. Не искаше да разбирам, че е известен писател, защото си мислеше, че ще го изнудвам или ще продам историята на таблоидите, или нещо подобно. Но това просто е глупаво. Вече никой не прави така.

Джеймс разбрал кой е Алан едва когато го видял в един сутрешен блок по телевизията, където промотирал новата си книга. Когато чух това, аз си спомних нещо. В началото, когато бяха започнали да се продават романите за Атикус Тип, Алан беше правил всичко по силите си, за да не се показва по телевизията — точно обратното на всички останали автори, с които работехме, в интерес на истината. По онова време бях решила, че просто е срамежлив. Но ако наистина е водил този двойствен живот, това обясняваше поведението му.

Вече бяхме приключили с основното ястие и двете бутилки и се повлякохме навън, за да изпушим по една цигара на двора. Беше ясна нощ и докато седяхме под звездите и тънкия блед сърп на луната в черното небе, Джеймс се замисли.

— Вярваш ли ми, че наистина харесвах Алан? — каза ми той. — Понякога беше много неприятен дъртак, особено когато пишеше поредната си книга. Всички тези пари, които изкара от криминалните си романи, сякаш никога не успяха да му донесат щастие. Но аз го направих. Това не е толкова лошо, нали? Каквото и да си мислят или да казват хората, той имаше нужда от мен. Отначало ми плащаше само за по една нощ. После отидохме заедно на няколко екскурзии. Той ме заведе в Париж и във Виена. Каза на Мелиса, че отива да прави проучване за новата си книга. Дори успя да ме включи в състава на едно турне за промотиране на книгите му в Америка. Ако някой питаше за мен, той отговаряше, че съм му личен асистент, и във всички хотели бяхме в отделни стаи — но с врата между тях, разбира се. Тогава вече беше започнал да ми плаща издръжка и не ми позволяваше да се срещам с други хора.

Той издуха дима и се загледа във въгленчето на цигарата си.

— Алан обичаше да ме гледа как пуша — каза ми той. — След като правехме секс, аз изпушвах по една цигара, гол, и той ме гледаше. Съжалявам, че го разочаровах.

— Как стана това? — попитах го аз.

— Започна да ми омръзва. Той си имаше книгите и писането, а на мен ми беше скучно само да седя във Фрамлингам. Все пак бях с повече от двадесет години по-млад от него, нали разбираш? Там нямаше нищо за мен. Затова започнах да идвам до Лондон. Казвах му, че гостувам на приятели, но Алан знаеше какво правя. Беше очевидно. Започнахме да се караме за това, но аз не исках да престана, и в крайна сметка той ме изгони — даде ми един месец да си събера нещата. Когато се запознахме с теб, след два дни щях да остана на улицата. Донякъде се бях надявал да се сдобрим, но в действителност се радвах, че всичко свършва. Парите му не ме интересуваха. Когато ни гледаха заедно, хората винаги си мислеха, че не ме интересува нищо друго, но не беше така. Аз бях с Алан заради него самия.

Двамата влязохме обратно в ресторанта и Джеймс поръча няколко уискита, докато ми разказваше плановете си за бъдещето — беше забравил, че вече ми е разказвал за тях. Смяташе първо да замине някъде на почивка — някъде, където е много топло. След това щеше да се опита отново да започне да работи като актьор.

— Може би дори ще завърша академията. Вече мога да си го позволя.

Въпреки онова, което ми беше разказал за Алан, вече беше започнал нова връзка — този път с млад мъж на възраст, много по-близо до неговата. Не знам защо, но докато го гледах срещу себе си, с дългата чуплива коса и очите му, замъглени от алкохола, изведнъж ме обзе чувството, че тази история няма да завърши добре за него. Беше необичайна мисъл, но може би и той беше имал нужда от Алан Конуей, точно както Джеймс Фрейзър беше имал нужда от Атикус Тип. За него в историята не беше отредено друго място.

Беше дошъл с кола, но аз не му позволих да се прибере у дома с нея, въпреки че трябваше да шофира само една миля. Чувствах се като застаряваща леля, но му конфискувах ключовете и помолих да му извикат такси от хотела.

— Мога да остана да пренощувам тук — каза ми той. — Мога да си платя стаята. Мога да си платя целия хотел.

Това бяха последните думи, които ми каза, преди да си тръгне — с несигурни крачки в нощта.

„Винаги криеше по нещо…“

Джеймс беше прав. Действието в романа „Грог и цианид“ се развива в Лондон, а някои от героите се казват Лейтън Джоунс, Виктория Уилсън, Майкъл Латимар, Брент Андрюс и Уорик Стивънс. Всички тези имена са отчасти или изцяло заимствани от имената на лондонски метростанции. Имената на двете убийци, Линде Койл и Матилда Роур, са анаграми: съответно на „Колиндейл“, станцията на метрото на северната линия, и на Латимар Роуд. Хомосексуалните писатели са дали имената на героите в „Рози за Атикус“. Колкото до имената на героите в „Атикус Тип се заема със случая“, ще ви оставя да се досетите сами:

Джон Уотърман (Waterman)

рекламна агенция „Паркър (Parker) Боулс“

Каролайн Фишър (Fisher)

Карла Висконти (Visconti)

професор Ото Шнайдер (Schneider)

Елизабет Фейбър (Faber).

На следващата сутрин се събудих малко след седем с главоболие и гаден вкус в устата. По някаква необяснима причина продължавах да стискам в ръка ключовете от колата на Джеймс и в продължение на един ужасен миг си представих, че ще отворя очи и ще го видя в леглото до себе си. Отидох в банята и взех продължителен, горещ душ. След това се облякох и слязох долу, за да закуся с черно кафе и сок от грейпфрут. Носех със себе си ръкописа на „Мозайка от убийства“ и въпреки състоянието, в което се намирах, не ми отне много време да открия онова, което търсех.

Всички герои бяха наречени на птици.

Когато прочетох книгата за пръв път, си отбелязах наум да повдигна пред Алан въпроса за сър Магнъс Пай и имението „Пай Хол“. Старинната дума за „сврака“, използвана като фамилно име, ми се струваше малко детински избор — или поне, меко казано, старомоден. Името ми звучеше като извадено от комиксите за Тинтин. Но сега, когато разгледах книгата отново, аз си дадох сметка, че почти всички герои в нея — дори най-епизодичните — бяха станали жертва на същото отношение. Имаше някои очевидни примери — като името на викария Робин, което означава „червеношийка“, и жена му Хенриета — съкратено „Хен“, или „кокошка“. Уайтхед (продавачът на антики), Редуинг (лекарката) и Уийвър (гробарят) също носят имената на доста често срещани птици — съответно новозеландско врабче, дрозд и сипка; същото може да се каже и за „Ланър & Крейн“ (името на погребалната агенция, съответно „сокол“ и „жерав“) и Кайт (фамилията на собственика на „Лодкаря“, която означава вид ястреб). Други са по-трудни за разпознаване. Джой Сандърлинг е наречена на една малка блатна птица, подобна на чаплата, а Джак Дартфорд — на дребна пойна птичка. Брент, градинарят, носи името на вид дива гъска — а второто му име е Джей, което означава „сойка“. През деветнадесети век е живял един естествоизпитател на име Томас Блекистън, чието име носи вид сова, както и героят на Алан от семейството в сърцето на неговата история. И така нататък.

Имаше ли значение всичко това? Ами всъщност да. Всичко това ме озадачаваше.

Имената на героите са важни. Познавам писатели, които използват имената на свои приятели, а други се обръщат към речниците: чувала съм за имена, извадени от „Оксфордски речник на цитатите“ и „Биографична енциклопедия Кеймбридж“. Какво се очаква от едно добре избрано име в литературата? Тайната често е в простотата. Джеймс Бонд не е станал това, което е, благодарение на име с прекалено много срички. От друга страна, името на един герой много често е първото нещо, което научавате за него — и според мен помага, ако му приляга, ако звучи подходящо за него. Имената на инспекторите Ребус и Море са много добри примери за това. И двете имена означават някакъв вид код, а ролята на детектива по същество е да декодира уликите и наличната информация — така че имената им казват за тях почти всичко, което трябва да се знае. Писателите от деветнадесети век, като например Чарлс Дикенс, са направили още една крачка напред в развитието на тази идея. Кой би искал да бъде ученик на Уакфорд Скуиърс, възпитаник на господин Бъмбъл или брачен партньор на Джери Крънчър? Но имената на тези герои са гротескна карикатура. Когато е създавал герои и героини, за които е важно да докоснат читателя, Дикенс е бил по-сдържан.

Понякога писателите се натъкват на легендарни имена почти по случайност. Най-известният пример за това са Шеринфорд Холмс и Ормънд Сакър. Човек не може да не се запита дали щяха да постигнат същия световен успех, ако Артър Конан Дойл не беше размислил и не беше заменил тези имена с Шерлок Холмс и доктор Джон Уотсън. Аз съм виждала с очите си ръкописа, в който е нанесена поправката: с един замах на писалката е създадена литературна история. И в този ход на мисли, дали Панзи О’Хара щеше да възпламени целия свят по същия начин, по който го направи Скарлет, след като Маргарет Мичъл е променила името на главната героиня в „Отнесени от вихъра“, малко преди книгата да влезе в печатницата? Имената притежават своя собствена сила, с която се запечатват в съзнанието ни. Питър Пан, Люк Скайуокър, Джак Ричър, Фейгин, Шайлок, Мориарти… нима можем да си представим тези герои да носят друго име?

В крайна сметка искам да кажа, че името и героят са вплетени един в друг. Връзката им представлява нещо повече от обикновен сбор на отделни части. Но в случая с „Мозайка от убийства“ — и всички останали книги, които беше написал Алан Конуей и бях редактирала аз — не беше така. С това, че беше превърнал всичките си герои в птици или метростанции (или, както беше в „Атикус Тип се заема със случая“, в различни производители на писалки), той ги беше омаловажил — ас това, на свой ред, ги беше унижил. Може би с това твърдение стигам твърде далеч. Все пак неговите криминални романи никога не са били писани с амбицията да бъдат нещо повече от забавление. Но това издаваше определено нехайство, едва ли не високомерно отвращение към собствената му работа, а подобно отношение ме караше да се чувствам потисната. Освен това съжалявах, че не съм го забелязала по-рано.

След закуска си събрах багажа, платих за стаята и отидох с колата до „Аби Грейндж“, за да оставя ключовете на Джеймс. Беше странно усещане да видя къщата за последен път — както бях почти сигурна, че ще стане. Може би това се дължеше на сивото небе над Съфолк, но ми се струваше, че от самата къща се излъчваше скръб — сякаш по някакъв начин беше доловила не само смъртта на досегашния си собственик, но и факта, че неговият наследник вече не я искаше. Почти не успявах да се принудя да вдигна очи към кулата, която вече ми се струваше мрачна и заплашителна. През главата ми мина мисълта, че ако на света изобщо съществува постройка, орисана да бъде обитавана от духове, това беше тя. Някой ден, в не толкова далечното бъдеще, новият собственик щеше внезапно да се събуди посред нощ, изтръгнат от съня от крясък, понесен от вятъра и последван от мекия, тежък удар на тяло в тревата. Джеймс имаше пълното право да реши да се махне оттук.

Помислих си да звънна на вратата, но се отказах. Джеймс сигурно беше още в леглото — но и без това имаше вероятност снощи да ми е казал повече, отколкото е възнамерявал, подтикван от алкохола. Беше по-добре да избегнем угризенията на следващата сутрин.

Имах уговорена среща в Ипсуич. Клеър Дженкинс беше удържала на думата си и беше уговорила старши инспектор Лок да се срещне с мен — не в полицейското управление, а в едно кафене от веригата „Старбъкс“ до киното. Бях получила текстово съобщение с инструкции. Единадесет часа. Той щеше да ми отдели петнадесет минути. Имах достатъчно време да стигна дотам, но първо ми се искаше да посетя съседната къща. Бях видяла Джон Уайт на погребението, с оранжевите му гумени ботуши, но все още не бяхме имали възможност да поговорим. Джеймс беше споменал, че Алан се е скарал с него, и той се беше появил като герой в „Мозайка от убийства“. Исках да науча повече за него. Беше неделя, така че имаше голяма вероятност да го открия у дома, затова пуснах ключовете на Джеймс в пощенската кутия и продължих натам с колата.

Въпреки името на къщата, която се казваше „Епъл Фарм“, наоколо не се виждаше нито една ябълка, а и самата къща изобщо не приличаше на фермерска. Беше симпатична постройка, много по-обикновена от „Аби Грейндж“ — предположих, че е строена някъде през четиридесетте. Изглеждаше много приятно, със спретната чакълена алея, перфектно поддържани живи плетове и просторни морави, окосени на успоредни ивици. Срещу вратата на къщата имаше отворен гараж, пред който беше паркирана една доста впечатляваща кола: двуместно „Ферари“ 458, модел „Италия“. Нямаше да имам нищо против да пофуча по тесните шосета на графство Съфолк в тази кола — но трябваше да си приготвя около 200 000 паунда, за да си го позволя. В сравнение с нея, моето MGB изглеждаше доста умърлушено.

Позвъних на вратата. Предположих, че в къщата има поне осем спални и като се има предвид колко беше голяма, може би щеше да ми се наложи да почакам доста, преди някой да дойде да ми отвори, но в действителност вратата се отвори почти незабавно и аз се озовах лице в лице с недружелюбна наглед жена с черна коса, сресана на път, облечена с доста мъжки дрехи: спортен жакет, тесни панталони и ботуши до глезените. Дали беше съпругата му? Не беше с него на погребението. По някаква причина не ми се вярваше да е така.

— Дали мога да говоря с господин Уайт? — попитах аз. — Вие госпожа Уайт ли сте?

— Не. Аз съм икономката на господин Уайт. А вие коя сте?

— Алан Конуей ми беше приятел. Всъщност бях негов редактор. Трябва да попитам господин Уайт за случилото се. Въпросът е доста важен.

Стори ми се, че тя се кани да ми каже да се разкарам, но точно в този момент в коридора зад нея се появи един мъж.

— Кой е, Елизабет? — попита той.

— Една жена иска да пита нещо за Алан Конуей.

— Казвам се Сюзан Райланд — представих се аз, надничайки над рамото й. — Ще отнеме само пет минути, но наистина ще ви бъда много благодарна.

Думите ми звучаха толкова разумно, че на Уайт нямаше да му е лесно да ми откаже.

— Заповядайте вътре — каза той.

Икономката отстъпи встрани и аз минах покрай нея, за да вляза в коридора. Пред мен стоеше Джон Уайт. Разпознах го веднага от погребението. Беше доста дребен мъж, слаб и строен, с незабележителна външност и много късо подстригана тъмна коса, която сякаш преливаше в наболата му брада. Беше облечен с пуловер с остро деколте, под който носеше риза. Открих, че ми е трудно да си го представя зад волана на онова „Ферари“. У него нямаше нищо агресивно.

— Да ви предложа ли кафе? — попита ме той.

— Благодаря ви. Много мило от ваша страна.

Той кимна на икономката, която очакваше това и отиде да се погрижи за кафето.

— Заповядайте в дневната — каза ми той.

Двамата влязохме в просторна стая с изглед към градината зад къщата. Мебелите бяха модерни, а по стените имаше скъпи картини и други творби на изкуството — включително и една от онези работи с неоновите тръби на Трейси Емин. Забелязах и една снимка, на която се виждаха две привлекателни момичета — близначки. Дали бяха дъщерите му? Веднага ми бе станало ясно, че с изключение на икономката в къщата не живееше никой друг. Значи или семейството му беше някъде на път, или беше разведен. Подозирах, че е второто.

— Какво искате да знаете за Алан? — попита той.

Държеше се съвсем непринудено, но тази сутрин вече го бях проверила в „Гугъл“ и знаех, че срещу мен седеше човек, който беше управлявал не един, а два от най-успешните инвестиционни фондове на една голяма лондонска компания. Беше изградил репутацията си (и беше спечелил цяло състояние за инвеститорите си), като беше предвидил навреме последната финансова криза, а след това се беше оттеглил на четиридесет и пет годишна възраст с повече пари, отколкото някога можех да си мечтая да имам, ако изобщо си мечтаех за подобни неща. Въпреки това продължаваше да работи. Инвестираше милиони и печелеше още милиони — от паркинги, недвижими имоти и всякакви други неща. Беше от онези хора, които ми беше много лесно да не харесвам — в интерес на истината, онова „Ферари“ ме улесняваше допълнително, но въпреки това не изпитвах неприязън. Не знам защо. Може би заради онези оранжеви гумени ботуши.

— Видях ви на погребението — казах аз.

— Да. Реших, че трябва да се отбия. Но не останах след това.

— Близки ли бяхте двамата с Алан?

— Къщите ни бяха една до друга, ако имате предвид това. Виждахме се доста често. Аз прочетох някои от книгите му, но не ми харесаха особено. Не ми остава много време за четене, а неговите истории не са от вида, който ми допада.

— Господин Уайт… — Започнах аз.

Поколебах се, преди да продължа. Нямаше да бъде лесно.

— Наричайте ме Джон, моля.

— … разбрах, че двамата с Алан сте имали някакъв спор помежду си, малко преди да умре.

— Така е — потвърди той.

Не изглеждаше притеснен, че го питам за това.

— И каква е целта на въпроса?

— Опитвам се да разбера как точно е намерил смъртта си.

Джон Уайт имаше меки лешникови очи, но когато казах това, ми се стори, че в тях просветна нещо — сякаш някъде вътре в главата му се беше задействала някаква машина.

— Той се е самоубил — каза той.

— Да. Разбира се. Но аз се опитвам да разбера в какво състояние е бил, когато го е направил.

— Надявам се да не намеквате…

Намеквах какво ли не, но се опитах да се измъкна колкото можех по-елегантно.

— Съвсем не. Както обясних на икономката, аз работя за неговото издателство — и нещата се развиха така, че той ни остави една последна книга.

— Участвам ли в нея?

И още как. Алан го беше превърнал в Джони Уайтхед — мошеникът от антикварния магазин, лежал в затвора в Лондон. Това беше последният среден пръст, който беше показал на някогашния си приятел.

— Не — излъгах го аз.

— Радвам се да го чуя.

Икономката влезе с поднос за кафето и Уайт видимо се отпусна. Направи ми впечатление, че след като напълни две чаши и ми предложи сметана и домашни бисквити, тя не демонстрира никакво намерение да излезе от стаята, а той нямаше нищо против тя да остане при нас.

— Ще ви кажа какво точно стана — започна той. — Двамата с Алан се познавахме от деня, в който се нанесе в къщата, и както вече казах, се разбирахме чудесно. Но всичко се обърка преди около три месеца. Влязохме заедно в един малък бизнес. Искам да бъда съвсем ясен по този въпрос, Сюзан — не съм го принуждавал да прави нещо против волята си. Просто идеята му допадна и той реши да се включи.

— Какъв беше бизнесът? — попитах го аз.

— Предполагам, че не знаете много за моята работа. В последно време често се занимавам с НАУА — Националната агенция за управление на активи, създадена от ирландското правителство след финансовата криза от ’98 година, която по същество се занимава с продажбата на фалирали бизнеси. В Дъблин имаше една недовършена бизнес-сграда, която ми беше хванала окото. Беше обявена за продан за дванадесет милиона и трябваше да се вкарат още четири или пет милиона за довършителни работи, за да се продаде след това, но аз реших, че е добра възможност за печалба, и когато споменах за тази идея на Алан, той ме попита дали не може да се включи в инвестиционната група.

— Инвестиционна група? — повторих аз.

Дори пълното ми невежество да го подразни, той не го показа по никакъв начин.

— Това е опростен, икономически ефективен начин да се съберат шест или седем физически лица, за да направят подобна обща инвестиция. Както и да е, няма да навлизам в подробности. Целият проект се издъни. Трябваше да купим имота от един човек на име Джак Дартфорд, а той се оказа абсолютен разбойник — лъжец, измамник — наречете го, както искате. Трябва да ви кажа, Сюзан — сигурно не сте виждали по-очарователен човек от него. Седеше точно там, където седите вие в момента, и говореше такива неща, че всички наоколо се търкаляха от смях. Но се оказа, че дори не е собственик на имота — и в крайна сметка изчезна безследно, като отмъкна четири милиона паунда от парите, които бяхме инвестирали в проекта. Продължавам да го издирвам, но не ми се вярва някога да бъде открит.

— И Алан ви е обвинил за това?

Уайт се усмихна.

— Може и така да се каже. Но по-точно е да се каже, че направо побесня. Вижте сега. Всички бяхме изгубили в една и съща степен — а аз го бях предупредил от самото начало, че в такива проекти никога не може да има стопроцентова сигурност. Но той си науми, че аз съм го измамил по някакъв начин — нещо, което в никакъв случай не можех да приема. Искаше да ме съди. Заплашваше ме! Така и не успях да го убедя да погледне по-разумно на ситуацията.

— Кога го видяхте за последен път?

Той беше протегнал ръка, за да си вземе една бисквита. Видях как ръката му се поколеба, а в същия миг той хвърли един поглед на икономката. Самият той може и да се беше научил как да контролира изражението си още в бизнес-школата, но тя не беше ходила в същото училище, така че забелязах тревогата й — откровена и неприкрита. Разбрах, че ще последва лъжа.

— Не го бях виждал от няколко седмици — каза ми той.

— Бяхте ли тук в неделята, когато е намерил смъртта си?

— Да, струва ми се. Но той не ми се обаждаше. В интерес на истината, двамата вече общувахме само посредством адвокати. И не бих искал да си мислите, че неговите делови отношения с мен по някакъв начин са свързани със случилото се — имам предвид, със смъртта му. Да, добре — той изгуби известна сума. Всички изгубихме също толкова. Но не беше сума, която да не може да си позволи. Нямаше да му се наложи да си продаде къщата или нещо подобно. Ако не можеше да си позволи да изгуби толкова пари, аз изобщо нямаше да го допусна да участва.

Малко след това си тръгнах. Отбелязах, че икономката Елизабет не ми предложи втора чаша кафе. Двамата застанаха на прага на къщата, докато се качвах в колата си, и продължиха да стоят един до друг на вратата, без да откъсват поглед от мен, когато потеглих обратно по алеята.

Кафене „Старбъкс“, Ипсуич

Около центъра на град Ипсуич е изградена система от еднопосочни улици и човек може да го обиколи, без да влиза в него, като следва многобройните табели. Това ме устройва идеално, защото Ипсуич е град, в който никога не съм обичала особено да влизам. В центъра има прекалено много магазини и прекалено малко каквото и да е друго. На хората, които живеят там, сигурно им харесва, но аз имам неприятни спомени. Едно време водех племенниците си Джак и Дейзи в басейна „Краун“ и Господ ми е свидетел, че понякога все още усещам вонята на хлор от водата. Освен това никога не можех да си намеря свободно място в проклетия им паркинг. Висях на опашка по цяла вечност, само за да вляза на паркинга или да изляза от него. В последно време отвориха срещу гарата и един от онези комплекси в американски стил, където има половин дузина ресторанти за бързо хранене от различни вериги и мултиплекс с няколко киносалона. Според мен не е хубаво развлеченията да се обособяват по този начин, защото това лишава от живот останалата част от града — но така или иначе, точно това беше мястото, на което се срещнах с Ричард Лок — за петнадесетте минути, които беше така добър да ми отдели.

Пристигнах първа. И в единадесет и двадесет общо взето вече бях решила, че той няма да дойде, но точно тогава вратата на кафенето се отвори и той влезе с широки крачки; изглеждаше ядосан. Веднага го познах и му махнах. Наистина беше същият мъж, когото бях видяла с Клеър на погребението, но нямаше никаква причина той да ме познае. Беше облечен с костюм, но без вратовръзка. Това беше почивният му ден. Доближи се и тежко седна срещу мен, така че цялото това количество добре поддържана плът и мускули се стовари върху стола — и първата ми мисъл беше, че това не е човек, когото бих си избрала да ме арестува. Беше ми неудобно дори да му предложа кафе. Той отговори, че иска чай, и аз отидох да му го донеса. Купих му и една палачинка от пълнозърнесто брашно.

— Разбрах, че се интересувате от Алан Конуей — започна той.

— Аз му бях редактор.

— А Клеър Дженкинс му беше сестра — каза той и замълча за миг. — Тя си е наумила, че той е бил убит. И вие ли смятате така?

Говореше строго и сериозно, а в гласа му се долавяше нещо, което подсказваше, че всеки момент може да се ядоса. Същото нещо се виждаше и в очите му. Погледът му беше прикован в мен, сякаш ме беше привикал на разпит. Не бях съвсем сигурна какво да му отговоря. Не бях сигурна дори как точно да го наричам. „Ричард“ сигурно щеше да бъде прекалено фамилиарно. „Господин Лок“ ми се струваше неподходящо. Да се обръщам към него с „господин старши инспектор“ ме караше да се чувствам като героиня в някакъв телевизионен сериал, но в крайна сметка реших да правя точно така.

— Видяхте ли тялото? — попитах го аз.

— Не. Прочетох доклада.

Някак неохотно той отчупи едно парче от палачинката си, но не го изяде.

— На обаждането са се отзовали двама полицаи от управлението в Лейстън. Взех участие в разследването единствено защото по една случайност познавах лично господин Конуей. Освен това той беше известен човек, така че очевидно щеше да има интерес от страна на пресата.

— Клеър ли ви запозна с него?

— Мисля, че беше по-скоро обратното, госпожице Райланд. Той имаше нужда от помощ за книгите си, така че тя го запозна с мен. Но вие не отговорихте на въпроса ми. Смятате ли, че е бил убит?

— Смятам, че има такава вероятност. Да.

Видях, че се кани да ме прекъсне, затова побързах да продължа. Разказах му за липсващата глава от книгата, заради която поначало бях дошла в Съфолк. Споменах за бележника на Алан и за многобройните срещи, които си беше планирал за седмицата, след като беше намерил смъртта си. Не му казах за хората, с които бях говорила — не ми се струваше честно да ги замесвам. Но за пръв път споделих с някого какви бяха подозренията ми по отношение на писмото, в което нещо не се връзваше.

— За пръв път споменава нещо за смъртта едва на трета страница — обясних му аз. — Но той и без това е щял да умре. Бил е болен от рак. В писмото никъде не пише недвусмислено, че се кани да се самоубие.

— Не намирате ли за показателен фактът, че го е изпратил на издателя си само един ден, преди да се хвърли от онази кула?

Може да не го е изпратил той. Може някой друг да е прочел писмото и да си е дал сметка, че може да бъде разтълкувано погрешно. После е блъснал Алан от кулата и сам е изпратил писмото. Убиецът е знаел, че ще си направим погрешен извод, точно заради съвпадението във времето.

— Аз не смятам, че съм си направил някакъв погрешен извод, госпожице Райланд.

В погледа му нямаше разбиране и макар че отношението му донякъде ме подразни, странното е там, че точно в онзи момент той беше имал пълното право да се съмнява в мен. В писмото имаше още нещо, което точно аз от всички хора на света трябваше да забележа — но не го бях видяла. Представях се за редактор, но бях останала сляпа за истината — дори в този момент, когато ми беше пред очите.

— Има много хора, които не са обичали Алан… — Започнах аз.

— Има много хора, които не обичат много други хора, но не тръгват да ги убиват — прекъсна ме той.

Беше дошъл тук, за да ми каже точно това, и след като веднъж вече беше започнал, нямаше никакво намерение да спре.

— Хората като вас явно не могат да разберат, че има по-голяма вероятност да спечелиш от лотарията, отколкото да станеш жертва на убийство. Знаете ли колко убийства са извършени миналата година? Петстотин деветдесет и осем — при положение, че населението на страната е около шестдесет милиона! Дори мога да ви кажа още нещо, което сигурно ще ви се стори забавно. В някои части на страната има полицейски управления, в които се разкриват повече престъпления, отколкото са извършени. Знаете ли защо? Броят на извършените убийства толкова е паднал, че на колегите им остава време да се занимават със студени досиета за престъпления, извършени преди години.

Просто не разбирам. Всички тези убийства по сериалите — човек би предположил, че хората ще си намерят нещо по-интересно, с което да се забавляват. Всяка вечер. По всеки проклет канал. Хората явно са развили някаква мания. А онова, което ме дразни най-много от всичко, е как убийствата по сериалите нямат нищо общо с действителните. Аз съм виждал жертви на убийства. Разследвал съм убийства. Вече работех тук, когато Стив Райт убиваше проститутки. „Изкормвачът от Ипсуич“ — така го наричаха. Хората не планират подобни неща. Не се промъкват в домовете на жертвите си, за да ги блъснат от покрива, и след това не изпращат писма, като се надяват да бъдат разтълкувани погрешно, както се изразихте. Не си слагат перуки и не се дегизират, както правят в историите на Агата Кристи. Всички убийства, с които съм се занимавал, бяха дело на извършители, които са били луди, ядосани или пияни. А понякога и трите едновременно. И бяха ужасни. Отвратителни. Изобщо не приличат на онези, в които някакъв актьор лежи по гръб, а по гърлото му има малко червена боя. Когато видиш човек, в когото е забит нож, от това ти се повръща. Буквално ти се повръща.

Знаете ли защо се убиват хората помежду си? Правят го, защото не са в ред. Има само три възможни мотива. Секс, гняв и пари. Можеш да убиеш някого на улицата. Да забиеш нож в него и да му вземеш парите. Да се скараш с него, да строшиш бутилка и да му прережеш гърлото с нея. Или да го убиеш, защото не си в ред и това ти харесва. Всички убийци, с които съм се срещал, са били тъпи като задници. Това не са интелигентни хора. Не са заможни, привилегировани хора с вкус към живота. Тъпи като задници. И знаете ли как ги хващаме? Не им задаваме хитри въпроси, за да открием, че нямат алиби, защото в действителност не са били там, където твърдят, че са били. Хващаме ги, защото ги е записала някоя камера. И в половината случаи те оставят ДНК по цялото местопрестъпление. Или си признават. Може би някой ден трябва да публикувате някоя книга, в която пише истината за това, но според мен никой няма да иска да я прочете.

Ще ви кажа какво най-много ме дразнеше в Алан Конуей. Аз му помогнах — не че той някога направи нещо, за да ми благодари. Но това е друга история. Не. Първо на първо, истината изобщо не го интересуваше. Защо всички полицейски инспектори в неговите книги са такива шибани тъпаци? Знаете ли, че един от героите му дори е вдъхновен от мен? Реймънд Чъб. Това съм аз. Да, той не е чернокож. Нямаше да посмее да стигне дотам. Но фамилията му, „Чъб“ — знаеш ли какво е това? Така се нарича една компания, която произвежда ключалки — като моята фамилия, „Лок“. Схващаш ли? И всички онези неща, които е написал за жена му в „Няма покой за нечестивите“? Това е написано за моята жена. Бях толкова глупав, че му разказах всичко това — а той го написа в книгата си, без да ме пита.

Значи затова беше толкова ядосан. Начинът, по който говореше Лок, ми показваше, че той изобщо не се интересува от моя случай и няма никакво намерение да ми помогне. Едва ли не можех да го включа в моя списък на заподозрените.

— Обществеността няма никаква представа за действителната работа, която върши полицията в тази страна. И това е благодарение на хора като Алан Конуей и на хора като вас — каза той в заключение. — Надявам се да не ми се обидите, но ми се струва донякъде жалко, като гледам как полагате такива усилия да изкарате някаква мистерия от нещо, което в действителност е класически случай на самоубийство. Той е имал мотив да го направи. Бил е болен. Оставил е писмо. Току-що е бил скъсал с приятеля си. Бил е самотен. Затова е решил да го направи и е скочил. Ако имате нужда от съвет, моят съвет е да се приберете в Лондон и да забравите за цялата история. Благодаря за чая.

Беше изпил чая си, така че стана и си тръгна. Палачинката му остана в чинията, разкъсана на парчета.

Крауч Енд

Андреас ме чакаше у дома, когато се прибрах. Разбрах го в момента, в който отворих вратата, защото долових уханието откъм кухнята. Андреас е фантастичен готвач. Готви по много мъжки начин, като дрънчи с тиганите и мята съставките в тях, без да ги мери — всичко се прави на скорост, на максимална температура, с чаша червено вино в ръка. Никога не съм го виждала да отваря готварска книга. Масата беше подредена за двама, със свещи и цветя, които изглеждаха като откъснати от някоя градина, а не купени от магазина. Когато ме видя, той широко се усмихна, прегърна ме и каза:

— Вече си мислех, че няма да дойдеш.

— Какво ще има за вечеря?

— Печено агнешко.

— Ще ми дадеш ли пет минути?

— Ще ти дам петнадесет.

Взех си душ и се преоблякох с един развлечен пуловер и клин — дрехи, с които да се чувствам съвсем сигурна, че няма да изляза повече тази вечер. Седнах на масата с мокра коса и взех огромната чаша червено вино, която ми беше налял Андреас.

— Наздраве — казах на английски.

— „Ямас“ — отговори той на гръцки.

Това беше друга наша традиция.

Двамата седнахме да вечеряме и аз разказах на Андреас какво се беше случило във Фрамлингам: за погребението и всичко останало. Веднага разбрах, че не му е много интересно. Изслуша ме вежливо, но на мен ми се искаше нещо повече от това. Надявах се да ми задава въпроси и да подлага на съмнение моите предположения. Мислех си, че ще успеем да разрешим случая заедно, като някакъв съвременен еквивалент на Томи и Тапънс (детективската двойка на Агата Кристи, която не беше постигнала чак такъв успех като Поаро и неговия помощник). Но в действителност Андреас не се интересуваше особено от отговора на въпроса кой беше убил Алан. Спомних си, че поначало не беше искал да разследвам случая — и се зачудих дали това, че все пак го бях направила, не го беше подразнило — или поне гръцкото у него.

Оказа се, че в главата му се въртят други мисли.

— Подадох си предизвестието — обяви изведнъж той, докато сервираше.

— В училището? Вече? — попитах изненадано аз.

— Да. Ще напусна работа в края на срока.

Хвърли поглед към мен, преди да добави:

— Точно както ти казах, че ще направя.

— Каза ми, че го обмисляш.

— Янис настоя да взема решение. Собствениците на хотела не са готови да чакат още много дълго, а финансирането е осигурено. Успяхме да вземем банков кредит, а освен това може би ще има и различни субсидии по европейски програми. Готови сме, Сюзан. Следващото лято „Полидорос“ ще бъде отворен за посетители.

— „Полидорос“? Така ли се казва?

— Да.

— Хубаво име.

Трябва да си призная, че не бях съвсем подготвена за това. Андреас общо взето ми беше предложил да се оженим, но аз предполагах, че ще ми даде малко време да взема решение. А сега ми се струваше, че ме е изправил пред свършен факт. Трябваше само да извадя самолетния билет и престилката и бяхме готови да потегляме. Беше си донесъл айпада и го побутна към мен през масата, докато се хранехме, за да ми покаже снимки. Хотел „Полидорос“ наистина изглеждаше очарователно. Имаше дълга веранда, застлана с каменни плочки с неправилна форма, входна арка със сламен покрив и дървени маси в ярки цветове, всичко това на фона на ослепителното море. Самата сграда на хотела беше с белосани стени и боядисани в синьо капаци на прозорците, а вътре, на сянка, едва се различаваше бар със старомодна машина за еспресо. Стаите бяха семпли, но изглеждаха чисти и уютни. Не ми беше трудно да си представя какви хора ще искат да отседнат там: гости, а не туристи.

— Как ти се струва? — попита ме той.

— Изглежда чудесно.

— Правя го и заради двама ни, Сюзан.

— Но какво ще стане с „двама ни“, ако не искам да дойда? — попитах го аз.

Затворих айпада му. Вече не исках да гледам снимките.

— Не можа ли да изчакаш още малко, преди да го направиш?

— Трябваше да взема решение — за хотела — и точно това направих. Не искам да остана учител през целия си живот, а колкото до нас двамата… това ли е най-доброто, на което сме способни?

Той остави ножа и вилицата си. Направи ми впечатление колко акуратно ги подреди от двете страни на чинията си.

— Почти през цялото време не се виждаме — продължи той. — Понякога минават седмици, без да се видим. Ти ми каза съвсем ясно, че не искаш да се нанеса при теб, а…

Когато чух това, настръхнах.

— Не е вярно. Ти си добре дошъл тук, но през повечето време си на работа в училището. Мислех си, че предпочиташ така.

— Просто искам да кажа, че можем да бъдем повече заедно. Можем да го направим. Знам, че искам много от теб, но няма как да разбереш какво е, преди да опиташ. Ти дори не си идвала на остров Крит! Ела за няколко седмици през пролетта. Виж дали ще ти хареса.

Не отговорих нищо, така че той продължи:

— Аз съм на петдесет години. Ако не предприема нещо сега, никога няма да го направя.

— Янис не може ли да се справи без теб?

— Аз те обичам, Сюзан, и искам да бъдеш с мен. Обещавам ти, че ако не си щастлива там, ще можем да се върнем заедно. Веднъж вече направих тази грешка. Няма да я допусна за втори път. Ако не ни потръгне там, пак ще си намеря работа като учител.

Вече не бях гладна. Протегнах се да си запаля една цигара.

— Има едно нещо, което не съм ти казала — започнах аз. — Чарлс ме помоли да поема управлението на издателството.

Очите му се разшириха, когато чу думите ми.

— А ти искаш ли?

— Най-малкото трябва да го обмисля, Андреас. Това е фантастична възможност. Ще мога да поведа издателство „Клоувърлийф“ в посоката, която искам аз.

— Ти не каза ли, че с „Клоувърлийф“ е свършено?

— Никога не съм казвала това.

Изглеждаше ми разочарован, така че добавих:

— А ти на това ли се надяваше?

— Може ли да бъда искрен с теб, Сюзан? Когато Алан умря, наистина си помислих, че това ще бъде краят на вашето издателство. Реших, че ще го затворите и ти ще можеш да продължиш с живота си, и хотелът ще бъде решението и за двама ни.

— Не е така. Следващите няколко години може би ще бъдат трудни, но издателство „Клоувърлийф“ няма да изчезне просто така. Ще привлека нови автори…

— Наистина ли искаш да откриеш новия Атикус Тип?

Андреас го каза с такова презрение, че аз изненадано замълчах.

— Мислех си, че харесваш книгите за него — казах след това.

Той протегна ръка и взе цигарата ми, за да си дръпне няколко пъти от нея, а после ми я върна. Двамата го правехме несъзнателно, дори когато бяхме скарани.

— Тези книги никога не са ми харесвали — каза той. — Четях ги, защото ти работеше по тях, а аз очевидно се интересувам от теб и от работата ти. Но според мен книгите бяха истински боклуци.

Останах потресена от чутото. Не знаех какво да му отговоря.

— Тези книги се продаваха много добре.

— Цигарите също се продават много добре. И тоалетната хартия. Но това не означава, че струват нещо.

— Не можеш да говориш така!

— Защо не? Алан Конуей ви се присмиваше, Сюзан. Присмиваше се на всички. Аз разбирам от литература. Все пак преподавам Омир, за Бога. И Есхил. Той знаеше какво представляват тези книги — през цялото време, докато ги пишеше. Те са зле написани боклуци!

— Не съм съгласна. Написани са много добре. Харесват ги милиони хора.

— Но не струват нищо! Осемдесет хиляди думи, само за да се докаже, че убиецът е икономът на имението?

— Държиш се снобски.

— А ти защитаваш нещо, за което винаги си знаела, че няма никаква стойност.

Не бях разбрала кога дискусията се беше превърнал в такъв яростен спор. Масата изглеждаше толкова хубаво, със свещите и цветята. Храната беше толкова вкусна. Но ние двамата се бяхме хванали за гушите.

— Ако не те познавах толкова добре, щях да си помисля, че му завиждаш — оплаках се аз. — Ти го познаваш отпреди мен. И двамата сте били учители. Но той е пробил, а…

— За едно си права, Сюзан. Аз наистина го познавах отпреди теб — и не го харесвах.

— Защо не?

— Няма да ти кажа. Това вече е минало и не искам да те тревожа.

— Аз вече съм разтревожена.

— Съжалявам. Просто исках да ти кажа истината. Колкото до парите, които е изкарал, ти си права и за това. Той не ги заслужаваше — нито едно пени от тях — и през цялото време, откакто се запознахме, се дразнех, че трябва да му се кланяш. Казвам ти, Сюзан. Той не те заслужаваше.

— Аз му бях редактор. Нищо повече. И аз не го харесвах!

Принудих се да замълча. Не ми харесваше посоката, в която тръгваше този разговор.

— Защо не ми каза всичко това по-рано?

— Защото не беше важно. Но сега е. Предлагам ти да се оженим!

Е, определено го правиш по доста странен начин.

Андреас остана да спи при мен, но онази близост, на която се бяхме наслаждавали на първата вечер, след като се прибра От Крит, я нямаше. Той направо заспа, а на сутринта излезе много рано, без да закуси. Свещите бяха изгорели докрай. Опаковах останалото агнешко в алуминиево фолио и го прибрах в хладилника. После отидох на работа.

Издателство „Клоувърлийф Букс“

Винаги съм обичала понеделниците. В четвъртък и петък има нещо, което ме кара да се напрягам, но винаги се чувствам комфортно при вида на купчината, която ме очаква на бюрото ми в първия работен ден от седмицата: неотворените писма, непрочетените коректури, самозалепващите листчета с бележки, оставени от колегите ми в маркетинговия отдел, връзките с обществеността и правата за чужбина. Избрах тази стая за свой кабинет, защото е в дъното на сградата. Вътре е тихо и уютно, сгушена е под стрехите. В тази стая в действителност би трябвало да припуква камина на въглища — и сигурно наистина е било така, преди някой вандал от началото на века да я зазида. Преди Джемайма да напусне работата си като секретарка на Чарлс, тя работеше и за мен, а освен това винаги мога да се обърна към Тес, която работи на рецепцията и е готова да направи всичко за мен. Когато пристигнах на работа в понеделник сутринта, тя ми направи чай и ми предаде за обажданията по телефона: нямаше нищо спешно. Бяха ме поканили да участвам в журито на женската награда за литература. Детската писателка, с която работех, трябваше да бъде успокоена, че всичко е наред. От печатницата докладваха за проблеми с отпечатването на една обложка (за която им бях казала, че няма как да се получи както трябва).

Чарлс го нямаше. Точно както се очакваше, дъщеря му Лора беше започнала да ражда по-рано от определения термин и той чакаше у дома, със съпругата си. Освен това тази сутрин ми беше изпратил съобщение по електронната поща. „Надявам се, че си имала време да помислиш за разговора ни в колата. Това ще бъде страхотно за теб, а освен това съм убеден, че ще бъде страхотно и за издателството.“ Интересното е, че Андреас ми се обади по телефона точно докато го четях. Хвърлих поглед на часовника си и предположих, че сигурно се е измъкнал да говори в коридора, оставяйки учениците си заровени в основите на старогръцката граматика.

— Съжалявам за снощи — заговори тихо той. — Беше глупаво от моя страна просто да ти тръсна наведнъж всичко това. От училището ме помолиха да си помисля още веднъж и аз няма да вземам решение, преди да ми кажеш какво искаш да направиш.

— Благодаря ти.

— Освен това не мислех наистина и онова, което казах за Алан Конуей. Естествено, че книгите му имат някаква стойност. Просто защото го познавах лично…

Той не довърши изречението. Представих си как се оглежда крадешком в празния училищен коридор като ученик, който се бои, че всеки момент може да бъде заловен.

— По-късно можем да говорим за това — отвърнах аз.

— Тази вечер имам родителска среща. Не искаш ли да вечеряме заедно утре вечер?

— Много бих искала.

— Ще ти се обадя каза той и прекъсна връзката.

Съвсем неочаквано, и без да го искам наистина, аз се бях озовала на кръстопът в живота си — или по-точно казано, на Т-образно кръстовище. Можех да стана следващия директор на издателство „Клоувърлийф Букс“. Имаше автори, с които исках да работя, и идеи, които бях искала да приложа на практика, но Чарлс винаги ме беше възпирал. Както бях казала на Андреас предишната вечер, сега можех да развия издателството в посоката, която сама избера.

Или да отида на остров Крит.

Изборът беше толкова противоречив, а двете възможности бяха толкова противоположни една на друга, че да ги сравнявам ми изглеждаше почти комично. Бях като малко дете, което не знае дали иска да стане мозъчен хирург или машинист на локомотив. Беше доста дразнещо усещане. Защо тези неща винаги трябваше да стават по едно и също време?

Прегледах пощата. Имаше едно писмо, адресирано до „Сюзан Райланд“, което се изкушавах да изхвърля, без дори да го отворя. Мразя да ми бъркат името, особено след като е толкова лесно да се провери как се пише наистина. Имаше няколко покани, няколко фактури… обичайните неща. А на дъното на купчината имаше кафяв плик формат А4, който очевидно съдържаше ръкопис. Това вече беше необичайно. Аз никога не чета непоръчани ръкописи. Вече никой не го прави. Но пликът беше адресиран до мен (името ми беше написано както трябва), така че аз го разкъсах и прочетох какво пишеше на първата страница.

СМЪРТ ЗАД КУЛИСИТЕ

Доналд Лий

Трябваше да мине един миг, докато се сетя, че това беше книгата, написана от сервитьора в частния клуб към „Айви“ — онзи, който беше изпуснал чиниите, когато беше видял Алан Конуей. Според него Алан беше откраднал неговите идеи и ги беше използвал в четвъртия роман от криминалната поредица за Атикус Тип, който се казваше „Нощен зов“. Заглавието все така не ми харесваше особено, а и първото изречение от ръкописа („В театър „Павилион“ в Брайтън се бяха разигравали стотици убийства, но това беше първото, което се случи наистина.“) не ми направи много добро впечатление. Идеята не беше лоша, но ми се стори прекалено очебийна и донякъде тромаво изразена. Но аз му бях обещала да прочета ръкописа, а тъй като Чарлс го нямаше на работа и Алан продължаваше да заема толкова голяма част от мислите ми, реших веднага да се заема с това. Вече си имах чай. Защо да не го направя?

Прочетох по-голямата част от книгата по диагоналната система. Отдавна съм се научила да го правя. Обикновено до края на втората или третата глава разбирам дали книгата ще ми хареса или не, но ако трябва да говоря за нея пред други хора, се налага да я прочета до последната страница. В този случай това ми отне три часа. Когато свърших с нея, извадих един екземпляр от „Нощен зов“.

А след това се заех да ги сравня.

Откъс от „Нощен зов“ на Алан Конуей

ГЛАВА 26: ФИНАЛНИ АПЛОДИСМЕНТИ

Всичко свърши там, където беше започнало — в театралната зала на училището „Фоли Парк“. Джеймс Фрейзър се огледа с усещането за неизбежност. Беше се отказал от актьорската си кариера, за да стане помощник на Атикус Тип, и още първото му разследване го беше довело тук. Театралната зала му се стори още по-окаяна от първия път, когато я беше видял — декорите бяха свалени от сцената, а повечето седалки бяха струпани до стените. Завесите от червено кадифе бяха прибрани. Сега, когато не скриваха нищо, а зад тях всеки момент нямаше да започне представление, изглеждаха протъркани и износени, безжизнено увиснали на телените си куки. Самата сцена приличаше на уста, раззината в прозявка — като иронично отражение на многобройните млади зрители, които бяха седели срещу нея, принудени да изтърпят „Агамемнон“, „Антигона“ и другите постановки на своя директор. Е, Елиът Туид никога повече нямаше да се качи на сцената. Беше намерил смъртта си точно в тази зала — пронизан с нож отстрани в шията. Фрейзър все още не беше свикнал с убийствата, а една мисъл го смразяваше повече от всички останали: какъв трябваше да бъде един човек, за да извърши убийство в зала, пълна с деца? Вечерта, когато тук се играеше училищната пиеса, в мрака на залата заедно бяха седели общо триста души: малки момчета и техните родители. И те щяха да помнят тази вечер до края на живота си.

Театърът беше подходящо място за целта на Тип. Беше подредил останалите седалки в два реда, обърнати срещу него. Беше застанал пред сцената, подпрян на бастуна си от палисандрово дърво, но със същата лекота можеше да бъде и на самата сцена. Това беше неговото изпълнение — кулминационната точка на един драматичен сюжет, който беше започнал три седмици по-рано, с посещението на един изплашен човек в апартамента му на „Танър Корт“. Прожекторите може и да не бяха запалени, но въпреки това погледите на всички присъстващи бяха приковани в него. Хората, които беше помолил да дойдат тук, бяха заподозрени — но освен това бяха и неговата публика. Старши инспектор Риджуей стоеше до него, но беше ясно, че му е отредена само поддържаща роля.

Фрейзър огледа учителите и служителите на училището. Ленард Грейвни беше пристигнал пръв и беше заел мястото си на първия ред, а патерицата му беше подпряна накриво на облегалката на седалката му. Чуканчето на единия му крак стърчеше пред него, сякаш нарочно пречеше на всички останали да минат оттам. Учителят по история, Денис Кокър, беше седнал до него, но Фрейзър забеляза, че нито един от двамата не проговори на другия. И двамата бяха замесени в последното, съдбовно изпълнение на пиесата „Нощен зов“, по време на което беше извършено убийството — Грейвни беше авторът на пиесата, а Кокър я беше режисирал. Главната роля беше изпълнена от Себастиан Флийт. Той беше едва двадесет и една годишен — най-младият учител във „Фоли Парк“ — и беше влязъл с нехайна крачка, намигайки на фелдшерката на училището, която беше извърнала глава и се беше престорила, че не го забелязва. Лидия Гуиндрет седеше на задния ред, изпъната като бастун, с ръце в скута, а бялата й колосана шапчица стоеше като фиксирана с лепило на главата й. Фрейзър продължаваше да смята, че тя беше замесена в убийството на Елиът Туид. Несъмнено имаше мотив да го извърши — той се беше отнесъл ужасно с нея — а медицинското й образование би й помогнало да забие ножа точно там, където трябва. Дали тя не беше притичала между публиката през онази нощ, за да си отмъсти за унижението, което беше понесла от директора? Докато седеше и очакваше Тип да започне, очите й не издаваха нищо.

Влязоха и още трима учители — Харолд Трент, Елизабет Коли и Дъглас Уай. Накрая пристигна и градинарят на училището, Гари, заровил ръце дълбоко в джобовете си, с намръщено лице. Беше ясно, че нямаше никаква представа защо са го повикали.

— Въпросът, който трябва да си зададем, не е защо е бил убит Елиът Туид. Като директор на училището „Фоли Парк“, той е бил човек, за когото може да се каже, че е имал повече врагове от обичайното. Учениците са се бояли от него. Той ги е биел — безмилостно, при най-малкия повод за това. И дори не се е опитвал да прикрие факта, че болката, понасяна от тях, му е доставяла удоволствие. Съпругата му е искала да се разведе с него. Учителите, които са били в несъгласие помежду си по толкова много различни въпроси, са били обединени от неприязънта си към него. Но…

Погледът на Тип обходи събраните хора пред него, преди той да продължи:

— Трябва да си зададем един друг въпрос. И аз го повтарям още от самото начало. Защо е бил убит точно по този начин, пред толкова много хора? Убиецът сякаш изниква от нищото и минава тичешком през цялата сграда, като спира само да нанесе своя удар със скалпела, взет от кабинета по биология. Действително, в залата е тъмно и очите на публиката са приковани в сцената. Това е най-драматичният момент в пиесата. На сцената има мъгла и проблясваща светлина, а от сенките изниква духът на ранения войник, представен от господин Грейвни. И все пак това носи огромен риск. Някой със сигурност трябва да е забелязал откъде е дошъл убиецът или накъде е избягал. А в едно начално училище като „Фоли Парк“ са налице многобройни по-прости възможности за убийство. Тук всичко се развива съгласно учебното разписание. Във всеки един момент се знае къде ще бъде всеки един човек. Колко удобно за един убиец, който може да планира действията си с увереността, че жертвата му ще бъде сама, така че ще остане незабелязан от всички останали.

И действително мракът в салона и бързината, с която е извършено престъплението, довеждат до катастрофа! Инспектор Риджуей беше убеден, че заместник-директорът, господин Мористън, който е седял до господин Туид онази вечер, сигурно е станал свидетел на нещо и е бил убит впоследствие точно заради това, така че да не разкрие истината. Може би обяснението е свързано с изнудване. Фактът, че в шкафчето му беше открита значителна сума, несъмнено подсказва това. Но ние вече знаем, че двамата са сменили местата си непосредствено преди да започне постановката. Господин Туид е бил с няколко инча по-нисък от господин Мористън, а пред него е седяла дама с шапка, която не му е позволявала да вижда сцената. В действителност набелязаната жертва на убийството е бил господин Мористън. Смъртта на господин Туид е била нещастна случайност.

Но това е необяснимо, защото господин Мористън е бил много популярна личност. Той неведнъж е защитавал госпожица Гуиндрет. И именно той е назначил на работа господин Гари, въпреки че е бил съвсем наясно с криминалното му досие. Освен това е успял да предотврати самоубийството на едно дете. В това училище е трудно да се намери човек, който да каже нещо лошо за Джон Мористън — трудно, но не и невъзможно. Имаше едно изключение, разбира се.

Тип се обърна към учителя по математика, но нямаше нужда да го назовава по име. Всички в залата знаеха за кого говори.

— Нали не твърдите, че аз съм го убил? — разсмя се Ленард Грейвни.

Смехът му прозвуча като лай. Усмивката не слизаше от лицето му.

— Разбира се, че е невъзможно убийството да е ваше дело, господин Грейвни. Вие сте инвалид, след като сте изгубили единия си крак на фронта…

— Където се сражавах с вашите хора!

— И сега носите протеза. Няма как да сте прекосили тази зала тичешком. Това е болезнено ясно. Но трябва да се съгласите, че отношенията ви са били доста враждебни.

— Той беше страхливец и лъжец.

— Той е бил ваш командир на африканския фронт през 1941 година. И двамата сте участвали в сражението при Сиди Резег, след което сте останали сакат.

— Това не беше всичко, господин Тип. Бях на легло в болницата, в непрестанни болки, в продължение на цели шест месеца. А освен крака си изгубих и мнозина от своите другари — и всички те бяха по-достойни мъже, отколкото проклетият майор Мористън някога можеше да се надява да бъде. Аз вече ви разказах всичко това. Той ни издаде погрешни нареждания. Заповяда ни да отидем в онзи ад, а след това ни изостави. Докато нас ни разкъсваха, от него нямаше и следа.

— Бил е изправен пред военен съд.

— Срещу него беше проведено само разследване, при това след края на войната — изсъска подигравателно Грейвни. — Майор Мористън каза в показанията си, че ние сме действали по собствена инициатива, той бил направил всичко по силите си, за да ни върне невредими на сигурно място. Беше неговата дума срещу моята. Доста удобно, нали? Защото всички останали свидетели бяха разкъсани на парчета.

— За вас сигурно е било голям шок, когато сте попаднали на него в това училище.

— Беше отвратително. А всички останали бяха точно като вас. Смятаха го за най-великия човек на света. Герой от войната, бащинска фигура, най-добрият приятел на всички. Аз бях единственият, който знаеше истината за него — и бях готов да го убия. Няма да отричам това. Не смятайте, че не съм се изкушавал да го направя.

— Защо останахте в това училище?

Грейвни сви рамене. Фрейзър си помисли, че изглежда изтощен от всичко, което беше преживял — отпуснал рамене, гъстите му мустаци бяха провиснали.

— Защото нямаше къде другаде да отида. Туид ме назначи на работа единствено защото се бях оженил за Джема. Как иначе според вас може да се издържа един инвалид без професионална квалификация? Останах в училището, защото нямах друг избор, и се стараех да отбягвам Мористън, доколкото беше възможно.

— А когато му дадоха медала — ордена на Британската империя?

— Според мен това няма никакво значение. Всеки страхливец и лъжец може да се закичи с едно лъскаво парче метал, но това няма да промени природата му.

Тип кимна, сякаш беше очаквал да чуе точно този отговор.

— И така, достигаме до противоречието в самото сърце на тази история — заяви той. — Единственият човек в училището „Фоли Парк“, който е имал мотив да убие Джон Мористън, освен това е единственият, за когото е било невъзможно да извърши това действие.

Той замълча за миг, преди да продължи:

— Освен ако, разбира се, не е имало и втори човек, който също е имал мотив — при това същият мотив — и който е дошъл в това училище с единствената цел да въздаде своето отмъщение.

Себастиан Флийт си даде сметка, че детективът гледаше право към него. Той се изправи, а страните му почервеняха.

— Какво искате да кажете, господин Тип? Аз не съм участвал в сражението при Сиди Резег — и дори не съм ходил там! Тогава съм бил на десет години. Прекадено млад, за да отида на фронта!

— Наистина е така, господин Флийт. И все пак, когато се запознахме, аз отбелязах, че вие сте необичайно висококвалифициран за учител по английски в начално училище в дълбоката провинция. Завършил сте Оксфордския университет, като отличник на випуска. Младостта и талантът също са на ваша страна. Защо сте решили да се загробите точно тук?

— Отговорих ви още когато се запознахме. Пиша роман!

— Романът е важен за вас. Но вие сте прекъснали работата си по него, за да напишете тази пиеса.

— Защото ме помолиха. По традиция всяка година някой от учителите пише пиеса, която се поставя от учителския състав. Така е в това училище.

— Кой по-точно ви помоли за това?

Флийт се поколеба, сякаш не му се искаше да отговаря на този въпрос.

— Господин Грейвни — каза той.

Тип кимна и Фрейзър разбра, че въпросът му е бил зададен формално. Той беше знаел отговора през цялото време.

— Вие сте посветили пиесата „Нощен зов“ на баща си — продължи той. — Казахте ми, че е починал съвсем наскоро.

— Преди една година.

— Но ми се стори необичайно, че когато ви посетих във вашата стая, в нея нямаше нито една негова снимка, направена наскоро. В деня, в който сте постъпил в Оксфордския университет, ви е придружавала вашата майка. Баща ви не е бил там. Не е присъствал и на дипломирането ви.

— Беше болен.

— Вече не е бил между живите, господин Флийт. Наистина ли смятате, че ми беше толкова трудно да открия в архивите на въоръжените сили информация за съществуването на сержант Майкъл Флийт, на служба в 60-ти полеви артилерийски полк, който е загинал на 21 ноември 1941 година? Наистина ли ще се престорите, че нямате връзка с него и вашето постъпване на работа точно в това училище е било съвпадение? Двамата с господин Грейвни сте се запознали в артилерийския военен клуб в Лондон. Той ви е поканил във „Фоли Парк“. И двамата сте имали сериозна причина да ненавиждате Едуард Мористън. И причината е била една и съща.

Нито Флийт, нито Грейвни отговориха нещо на това, така че мълчанието беше нарушено от фелдшерката.

— Искате да кажете, че са го извършили заедно? — настоя да узнае тя.

— Искам да кажа, че заедно са написали, организирали и измислили пиесата „Нощен зов“ с нарочната цел да извършат убийство. Заедно са решили да си отмъстят за онова, което се е случило при Сити Резег. Според мен господин Грейвни е измислил как да го направят, а господин Флийт го е извършил на практика.

— Говорите глупости — просъска Флийт. — Аз дори бях на сцената, когато онзи човек премина между публиката. Всички ме виждаха с очите си.

— Не. Всичко е било подготвено по такъв начин, че да изглежда така, но в действителност вие не сте били там.

Тип се изправи, подпирайки се на бастуна си, и продължи:

— Духът на войника се появява в дъното на сцената. Там е тъмно. Носи се дим. Той е облечен с униформа на войник от Първата световна война. Има мустаци, същите като на господин Грейвни. Лицето му е изпръскано с кръв. Главата му е омотана с превръзка. Има съвсем малко реплики — нарочно е измислено така. Авторът разполага с властта да направи така, че всичко да работи в негова полза. Духът на войника извиква една-единствена дума: „Агнес!“ Не е трудно някой друг да уподоби гласа му, променен от въздействието на отровния газ. Но човекът на сцената всъщност не е господин Флийт.

— Господин Грейвни, режисьорът на пиесата, очаква своя ред зад кулисите — и точно както сте планирали, двамата сменяте местата си за тази кратка сцена. Господин Грейвни облича униформения тренчкот.

Слага си превръзката и грима, който имитира кръвта. После бавно излиза на сцената. Фактът, че накуцва, няма как да бъде забелязан, докато изминава такова кратко разстояние — а освен това той играе ролята на ранен войник. В същото време господин Флийт вече е свалил фалшивите си мустаци, които е носил за ролята. Той си слага шапката и якето — които по-късно ще открием на дъното на кладенеца. Преминава тичешком през театралната зала и спира само за да прониже мъжа, който седи на място Е23. Откъде може да знае, че броени мигове преди началото на постановката, господин Туид и господин Мористън са разменили местата си, така че ще загине невинен човек?

Всичко става много бързо. Господин Флийт избягва през главния вход на театралната зала, захвърля шапката и якето и продължава тичешком към служебния вход, който води зад кулисите — точно навреме, за да смени господин Грейвни, който току-що е излязъл от сцената. По това време публиката вече е избухнала в аплодисменти. Очите на всички са приковани в мъртвеца на сцената. Никой не обръща внимание на онова, което се случва зад кулисите. Разбира се, двамата остават ужасени, когато разбират какво е станало. Тяхна жертва е станал съвсем невинният господин Туид. Но тези двама убийци са хладнокръвни и коварни. Те успяват да изфабрикуват история, която подсказва, че господин Мористън се е занимавал с изнудване, и два дни по-късно го отравят с бучиниш, който са откраднали от същия кабинет по биология, откъдето са се сдобили и със скалпела. Хитро, нали? Вината пада върху госпожица Колн, учителката по биология, и този път истинският им мотив остава в пълна тайна…“

Откъс от „Смърт зад кулисите“ на Доналд Лий

ГЛАВА 21: ПОСЛЕДНОТО ДЕЙСТВИЕ

В театъра беше много тъмно. Дневната светлина бързо гаснеше навън и злокобното небе беше натежало от тежки, грозни облаци. Само след шест часа, 1920 година щеше да свърши и щеше да започне 1921 година. Но старши инспектор Маккинън вече мислено празнуваше Нова година. Беше разкрил всичко. Знаеше кой е извършил убийството и скоро щеше да се изправи срещу този човек, за да го прикове на пода с безмилостната точност на учен, уловил рядка пеперуда.

Сержант Браун внимателно оглеждаше заподозрените, като за хиляден път се питаше кой от тях може да е пронизал в гърлото учителя по история, Юън Джоунс, в онази незабравима вечер? Кой от тях?

Всички седяха в полуопразнения театър и явно се чувстваха неловко; всеки правеше всичко възможно да отбягва погледа на другия. Хенри Бейкър, режисьорът на пиесата, поглаждаше мустаците си, както правеше винаги, когато беше притеснен. Авторът, Чарлс Хокинс, пушеше цигара, стиснал я в месестите си пръсти, които винаги бяха изцапани с мастило. Дали беше само съвпадение, че беше тежко ранен в сражението край Ипър по същото време като втората жертва, управителят на театъра Алистър Шорт, който няколко дни по-късно беше мистериозно отровен с арсеник? Дали беше възможно да има някаква връзка? В шкафчето до леглото на Шорт бяха скрити двеста лири и изглеждаше очевидно, че може да се е заел с изнудване. Как иначе можеше да се е сдобил с тези пари? Жалко, че не беше доживял да каже истината.

Кой от тях беше? Браун все още подозираше Лайла Блеър. Мислите му се втурнаха обратно към онзи момент, когато тя се беше нахвърлила върху Шорт, като крещеше и го обвиняваше, че е съсипал кариерата й. „Мразя те!“, беше му изкрещяла тя. „Защо не пукнеш?“ И седемдесет минути по-късно той наистина вече беше мъртъв, точно както беше пожелала тя. Ами Иън Литгоу? Младият, симпатичен, усмихнат актьор, който беше твърде млад, за да се е сражавал край Ипър. Там нямаше как да има такава връзка, но той имаше дългове от комар, а хората с отчаяна нужда от пари често бяха способни на отчаяни действия. Браун чакаше неговият началник да събере мислите си.

И сега моментът, който беше очаквал, настъпи. Маккинън се изправи на крака и в тежкия, задушен въздух отекна кратка гръмотевица. Новата година щеше да започне със страшна буря. Всички застинаха по местата си и вдигнаха очи към него, когато той оправи своя монокъл, а после заговори.

— В нощта на 20 декември — заговори той, — тук, в театър „Роксбъри“, по време на представлението на пиесата „Аладин“, е извършено убийство. Но убийството е извършено по погрешка! Истинската набелязана жертва е Алистър Шорт, но убиецът допуска тази грешка, защото в последния момент господин Шорт и господин Джоунс са си разменили местата.

Маккинън спря за момент, оглеждайки заподозрените един по един, докато те попиваха думите от устата му.

— Но кой е бил убиецът, който е скочил от сцената и е забил ножа в гърлото на Джоунс? — продължи той. — Има двама души, които няма как да са извършили убийството. Чарлс Хокинс не е можел да прекоси тичешком залата. Той е еднокрак. Колкото до Найджъл Смит, по това време той е бил на сцената, пред очите на цялата публика. Значи и той не е можел да бъде убиецът.

Или поне така си помислих отначало…

Нямаше никакво място за съмнение, че Алан беше откраднал идеята на Доналд Лий. Беше сменил времето на действието от двадесетте години на четиридесетте, както и мястото на действието — от западнал театър в курортен град на начално училище, за което се беше вдъхновил от Чорли Хол“, сменяйки името му на „Фоли Парк“. Елиът Туид беше едва прикрит портрет на собствения му баща, Елайъс Конуей. А, да — и всички учители носят имената на реки във Великобритания. Името на полицейския инспектор Риджуей може би е заемка от „Смърт край Нил“ на Агата Кристи. Още една река. Но механизмът на убийството беше един и същ, както и мотивът за него. Офицер от въоръжените сили изоставя хората си на фронта, а години по-късно единственият оцелял обединява сили със сина на един от загиналите, за да си отмъсти. Двамата си разменят местата по време на изпълнението на театрална пиеса, извършвайки убийството пред очите на цялата публика. Старши инспектор Лок сигурно щеше да сметне, че не е особено вероятно всичко това да се случи наистина, но в света на криминалните романи този сюжет вършеше работа, и още как.

След като прочетох и двете книги, аз се обадих във фондация „Арвон“ — както и предполагах, именно те бяха организирали курса по творческо писане, в който беше участвал Доналд. От офиса на фондацията потвърдиха, че Доналд Лий наистина е гостувал в тяхната къща в Тотли Бартън, графство Девъншър. Чудесно място, между другото. И аз съм ходила. Преди смятах, че шансовете някой от гостуващите преподаватели да открадне идеята на някого от курсистите са приблизително едно на един милион, но след като прочетох и двата варианта на историята, бях принудена да призная, че точно това беше станало. Стана ми жал за Доналд. Честно казано, той не умееше да пише. Изреченията му бяха дървени, лишени от всякакъв ритъм. Използваше прекалено много прилагателни, а диалогът му не звучеше убедително. Алан бе имал право и за двете. Но въпреки това Доналд не заслужаваше подобно отношение. Дали бе имал възможност да направи нещо? Той ми беше казал, че е писал на Чарлс, но не е получил отговор. Това не ме изненадваше. В издателствата непрекъснато се получават писма от недоволни читатели и начинаещи автори, така че неговото вероятно не беше успяло да стигне по-далеч от Джемайма. Сигурно просто го беше изхвърлила в кошчето. От полицията също не биха се заинтересували от неговия случай. Алан би могъл спокойно да заяви, че именно той е дал идеята на Доналд, а не обратното.

Какво друго е можел да стори? Ами ето какво например; да намери адреса на Алан в компютъра на частния клуб на ресторант „Айви“, да отиде до Фрамлингам, да го блъсне от покрива и да унищожи последните глави от новия му роман. Ако бях на негово място, самата аз щях да се изкуша да го направя.

Бях успяла да прекарам по-голямата част от предобеда в четене, а трябваше да обядвам с Луси, която се занимаваше с авторските права в издателството. Исках да поговоря с нея за Джеймс Тейлър и „Приключенията на Атикус“. Вече беше дванадесет и половина и аз реших да се измъкна за една бърза цигара на тротоара пред входа — но после си спомних за онова писмо най-отгоре на купчината, което беше адресирано с неправилно изписаното ми име. Отворих писмото.

В плика имаше само една снимка. Нямаше бележка. Нито име на подател. Отново грабнах плика и погледнах пощенското клеймо. Беше изпратено от Ипсуич.

Снимката беше малко размазана. Предположих, че е направена с мобилен телефон, а след това е увеличена и разпечатана на някоя от онези автоматични копирни машини, които могат да се намерят навсякъде. Човек може да свърже телефона си директно с машината и ако плати в брой, няма как да се разбере кой е направил снимката.

На нея се виждаше как Джон Уайт убива Алан Конуей.

Двамата бяха най-горе на кулата. Алан беше с гръб към ръба, приведен назад над перилата. Беше със същите дрехи — спортното сако и черната риза — с които го бяха намерили. Уайт го беше хванал за раменете с двете си ръце. С едно бутване всичко щеше да свърши.

Това е. Тайната беше разкрита. Позвъних на Луси, за да откажа уговорката за обяд. А след това дълбоко се замислих.

Детективска работа

Едно е човек да чете за детективи, а съвсем друго — да се опитва да бъде детектив.

Винаги съм обичала криминални романи. Аз не просто ги редактирам. Чела съм ги за удоволствие през целия си живот — направо съм се тъпкала с тях. Нали ви е познато това чувство — навън вали, вътре отоплението работи, а вие сте изцяло потънали в книгата. Четете, четете и усещате как страниците преминават между пръстите ви, докато изведнъж в дясната ви ръка вече има по-малко, отколкото в лявата, и ви се иска да намалите темпото, но не можете да не продължите с бясна скорост към разкритието, което умирате от нетърпение да узнаете. Точно това е особената сила на криминалните романи и аз смятам, че те заемат специално място в пантеона на литературните жанрове, защото сред всички други видове главни герои детективът се радва на специални, направо уникални отношения с читателите.

Темата на криминалните романи е истината: нищо повече, нищо по-малко. Нима в един свят, изпълнен с несигурност, не носи особено удовлетворение да стигнете до последната страница с убеждението, че вече всичко ви е ясно? Историите в тези романи имитират нашето възприятие за света. От всички страни ни обгражда напрежението на неопределеността и през половината от живота си ние се опитваме да открием смисъла в нея, така че сигурно ще бъдем на смъртния си одър, когато най-сетне се доберем до онзи момент, в който всичко се разкрива съвсем недвусмислено. Но почти всеки криминален роман осигурява същото удовлетворение. Това е причината криминалните романи изобщо да съществуват. И точно това беше причината ситуацията с „Мозайка от убийства“ да бъде толкова вбесяваща.

В почти всеки друг жанр, за който се сещам, ние — читателите — следваме по петите героите в книгата — шпионите, войниците, романтиците, авантюристите. Но когато четем за детектива, ние заставаме рамо до рамо с него. От самото начало имаме обща цел — която всъщност е съвсем проста. Искаме да узнаем какво се е случило в действителност — и нито детективът, нито ние го правим за пари. Прочетете разказите за Шерлок Холмс. На него почти никога не му плащат — и въпреки че очевидно е заможен човек, не съм сигурна дали е описан и един случай, в който представя сметка за възнаграждение за услугите си. Естествено, детективите са по-умни от нас. Ние го очакваме от тях. Но това не означава, че са примери за добродетел. Холмс страда от депресия. Поаро е суетен. Мис Марпъл е ексцентрична и се държи грубо с хората. Няма нужда да бъдат и привлекателни. Спомнете си за Ниро Улф, който е толкова дебел, че дори не може да излезе от дома си в Ню Йорк и седи на стол, изработен по поръчка, за да може да издържи тежестта му! Или за отец Браун: „лицето му беше кръгло и безизразно като кнедла… погледът му беше празен като Северно море“. Лорд Питър Уимзи, възпитаникът на престижния колеж „Итън“ и Оксфордския университет, е кльощав и привидно слаботелесен, а освен това носи монокъл. Булдога Дръмонд може и да изглежда способен да убие човек с голи ръце (и може би е бил прототипът на Джеймс Бонд), но също не прилича на модел. В действителност, авторът няма как да се изрази по-ясно за своя герой: „благосклонната съдба беше надарила Дръмонд с жизнерадостна грозота от онзи вид, който предизвиква незабавно доверие към притежателя й“. Като читатели ние не изпитваме нужда да харесваме или да се възхищаваме на нашите детективи. Оставаме с тях, защото им се доверяваме.

В светлината на всичко това самата аз не съм особено подходящ избор за разказвач/детектив. Дори ако изключим факта, че нямам абсолютно никаква квалификация за това, може би просто не ме бива особено. През цялото време се опитвах да описвам както трябва всеки, когото съм видяла, всичко, което съм чула, и най-важното — всичко, което съм си помислила. За съжаление не разполагам с помощник като Уотсън, Хейстингс, Трой, Бънтър или Луис. Затова нямам друг избор, освен да си признавам всичко — включително и факта, че преди да отворя онова писмо и да видя снимката на Джон Уайт, не бях стигнала доникъде. В действителност, в някои по-мрачни мигове вече бях започнала да се питам дали изобщо е било извършено убийство. Част от проблема беше там, че в мистерията, която се опитвах да разкрия, не се виждаше никакъв модел, никаква разпознаваема форма. Ако Алан Конуей се беше заел с описанието за собствената си смърт, както беше направил със сър Магнъс Пай, той несъмнено щеше да ми остави разнообразни улики, следи и намеци, които да ме водят по пътя към истината. Ето например, в „Мозайка от убийства“ има отпечатък от човешка ръка в пръстта, кучешки нашийник в спалнята, парче изгорена хартия в камината, армейски револвер в чекмеджето на писалището и онова писмо, напечатано на пишеща машина и получено в плик, надписан на ръка. Може и да нямам представа какво означават всички тези неща, но поне като читател не се съмнявам, че явно имат някакво значение — иначе защо изобщо щеше да ги споменава? Но в ролята си на детектив аз трябваше сама да откривам подобни неща — и може би не ги бях търсила където трябва, защото ми се струваше, че не разполагам с почти нищо смислено, с което да продължа своето разследване: никакви скъсани копчета, никакви тайнствени: отпечатъци от пръсти, нито една удобно подслушана реплика. Разбира се, имаше го писмото на Алан, написано от собствената му ръка, преди да се самоубие, което беше изпратил на Чарлс в напечатан плик — точно обратното на онова, за което бях прочела в книгата. Но какво можеше да означава това? Дали не му беше свършило мастилото? Възможно ли беше да е написал писмото сам, а след това да е помолил някой друг да адресира плика? Когато четете за Шерлок Холмс, можете да бъдете сигурни, че детективът знае точно какво се случва — дори невинаги да ви го казва. Но в този случай това изобщо не отговаряше на истината.

А и онази вечеря в клуба на „Айви“. Не можех да престана да мисля за нея. Алан се беше ядосал, когато Чарлс му беше предложил да промени заглавието на книгата си. Матю Причард, който беше седял на съседната маса, беше чул какво беше казал той. Беше ударил по масата, а след това беше размахал пръст. „Няма да…“ Какво? Няма да променя заглавието на книгата? Няма да водя този разговор? Няма да си поръчвам нищо за десерт, благодаря? Дори Чарлс не беше сигурен какво бе искал да каже.

Няма да го увъртам. Според мен Джон Уайт не беше убил Алан Конуей, въпреки че разполагах с фотографско свидетелство, на което се виждаше как извършва тъкмо това. Беше като с прощалното писмо на самоубиеца, което в действителност; не беше писано от самоубиец — с тази разлика, че в случая нямах дори помен от обяснение за убеждението си. Просто не ми се вярваше. Вече се бях запознала с Уайт и не можех да си го представя като особено агресивен човек, склонен към насилие. Пък и той нямаше никакъв мотив да убие Алан. Ако изобщо трябваше да се стигне до убийство, би трябвало да е обратното.

А имаше и други въпроси. Кой ми беше изпратил снимката? Защо беше изпратена на мен, вместо на полицията? Сигурно беше пусната в пощата в деня на погребението, а пощенското клеймо показваше, че е изпратена от Ипсуич. Колко души на погребението знаеха, че работя в издателство „Клоувърлийф Букс“? Името ми беше погрешно изписано на плика. Дали това беше истинска грешка или съзнателен опит за заблуда, че изпращачът не ме познава толкова добре?

Докато седях сама в офиса — след като почти всички останали бяха отишли да обядват — аз се заех да съставя списък на заподозрените. Сещах се за петима души, за които беше много по-вероятно да са извършили убийството от Уайт, и ги подредих по степен на вероятност. Резултатът беше доста объркващ. Вече бях изпълнила съвсем същото упражнение, след като бях прочела книгата на Алан.

1. Джеймс Тейлър, гаджето

Колкото и да ми беше симпатичен Джеймс, той беше човекът, който щеше да спечели най-много от смъртта на Алан. В действителност, ако Алан беше останал жив още двадесет и четири часа, той щеше да изгуби няколко милиона паунда. Той е знаел, че Алан си е бил у дома. Можел е да предположи, че Алан ще закуси на терасата на кулата, защото в този предпоследен ден от август времето е било толкова хубаво. Все още е живеел там — така че е можел да си отключи, да се промъкне горе и да го блъсне през парапета, без да му мигне окото. Беше ми казал, че през почивните дни е бил в Лондон, но неговата дума беше единственото доказателство за това, а когато се бях запознала с него, очевидно се чувстваше съвсем у дома си — Сякаш знаеше, че „Аби Грейндж“ ще остане за него. Естествено, първото правило на криминалните романи гласи, че трябва да отхвърлите най-очевидния заподозрян. Дали трябваше да го последвам и в този случай?

2. Клеър Дженкинс, сестрата

В онези многобройни страници, които ми беше дала, тя непрекъснато обясняваше колко обожава брат си, колко щедър е бил той с нея и колко близки са били двамата. Но аз не бях съвсем сигурна, че й вярвам. Джеймс смяташе, че тя му е завиждала за успеха, и със сигурност беше вярно, че накрая се бяха скарали за пари. Това не беше непременно мотив за убийство, но имаше и още една много сериозна причина да я поставя на второ място в моя списък — и тя беше свързана с незавършената книга.

Алан Конуей си беше доставял злонамерено удоволствие, създавайки образите на своите герои на базата на истинските си познати. Джеймс Тейлър се появяваше в книгите му като тъповатия, суетен Джеймс Фрейзър. Името на викария от книгата беше анаграма на името на истинския викарий. Дори собственият син на Алан беше включен в книгата, с истинското си име. За мен нямаше никакво съмнение, че Клариса Пай — самотната стара мома, сестра на сър Магнъс — беше вдъхновена от Клеър. Портретът й беше истинска карикатура, която Алан беше направил още по-гротескна, като съзнателно беше споменал в книгата си реално съществуващия адрес на Дафни Роуд (въпреки че в книгата там живее Брент). Ако Клеър беше прочела ръкописа, вероятно бе имала много сериозен мотив да блъсне брат си от покрива. Освен това бе имала интерес книгата да не бъде публикувана — нещо, което можеше да постигне, като открадне последните глави от нея.

Но тогава защо настояваше, че Алан е бил убит? Защо привличаше внимание към онова, което беше извършила? Нямах добър отговор на този въпрос, но когато се замислих, си спомних за нещо, което бях чела някъде: за това, че убийците често изпитват импулсивно желание да заявят правата си върху престъплението. Точно затова се връщат на мястото, на което са извършили убийството. Дали Клеър не ме беше помолила да разследвам смъртта на брат й по същата причина, която я беше накарала да напише този дълъг разказ? От патологично желание да заеме централното място, което й се полагаше?

3. Том Робсън, викарят

Жалко, че Робсън не можа да ми каже какво точно се беше случило в училището „Чорли Хол“, когато го бях притиснала в църквата. Ако жена му беше дошла само с няколко минути по-късно, може би щях да разбера истината. Но инцидентът беше свързан с някаква снимка, използвана да унижи едно момче в училище с пансион за момчета — не ми беше толкова трудно да предположа какво беше станало. Между другото, беше интересно как Клеър смяташе брат си за една от жертвите на разнообразните прояви на насилие и жестокост, свързани с това училище, а Робсън гледаше на него по-скоро като за един от активните участници. Колкото повече научавах за Алан, толкова повече бях склонна да вярвам на версията на викария.

Всичко това се беше случило още през седемдесетте години, но Алан очевидно е продължавал да мисли за него, защото го беше споменал още в първата глава от „Мозайка от убийства“, където е описано как Мери Блекистън влиза в дома на викария. „И те бяха там, сред всичките му останали книжа.“ Какво точно беше видяла тя? Дали Хенриета и Робин Осбърн не бяха по някакъв начин извратени? Дали не бяха забравили на видно място уличаващи снимки, подобни на онези, с които беше тормозен Робсън? Ако се съди по онова, което беше казал в словото си на погребението, викарият не беше забравил нищо — а след като се запознах лично с него, вече съвсем не ми беше трудно да си представя как се промъква до върха на кулата, за да въздаде отмъщение. От друга страна, винаги съм смятала, че викариите не са твърде оригинални герои в криминалните романи. Струват ми се прекалено очевидни, твърде старомодно английски. Ако наистина се окажеше, че Робсън е убиецът, май щях да остана разочарована.

4. Доналд Лий, сервитьорът

„Сигурно си останал доста доволен, когато си разбрал, че е мъртъв.“ Това бяха моите думи. „Ужасно се зарадвах, когато го разбрах.“ Това беше неговият отговор. Двама души не са се виждали в продължение на няколко години. Единият от тях мрази другия. Срещат се съвсем случайно, а четиридесет и осем часа по-късно единият вече е мъртъв. След като го написах така, черно на бяло, нямаше как да не включа Доналд в моя списък — а за него нямаше да представлява никакво затруднение да се сдобие с адреса на Алан, като го провери в компютъра на клуба. Какво друго има да се каже?

5. Марк Редмънд, продуцентът

Той ме излъга. Каза ми, че се е върнал в Лондон още в събота, а книгата за гости в хотел „Краун“ показваше, че в действителност е останал там през целия уикенд. Освен това той също имаше сериозен мотив да желае смъртта на Алан. Сериалът „Приключенията на Атикус“ щеше да му донесе цяло състояние, ако успееше да го реализира, а Редмънд вече беше инвестирал голяма сума лични средства, за да финансира подготовката му. И определено разбираше от убийства, след като беше представил стотици такива по британската телевизия. Наистина ли щеше да му е толкова трудно да прекрачи от света на измислицата в този на реалността? В крайна сметка убийството беше безкръвно. Нямаше пистолети и ножове. Жертвата просто беше блъсната. Всеки може да се справи с това.

Това бяха петте имена в моя списък — „Петте малки прасенца“, така да се каже: хората, които подозирах за престъплението. Но освен тях имаше и още две имена, които не добавих към списъка — а може би трябваше.

6. Мелиса Конуей, бившата съпруга

Все още не бях имала възможност да говоря с нея, но реших да отида до Брадфорд на Ейвън при първа възможност. Вече бях започнала да се вманиачавам по темата за убийството на Алан и нямаше да успея да свърша никаква работа в издателството, докато не разреша този въпрос. Според Клеър Дженкинс, Мелиса така и не беше простила на Алан заради начина, по който я беше изоставил. Дали наскоро не се бяха срещнали отново? Дали не се беше случило нещо, което да я подтикне да му отмъсти? Ядосвах се, че не успях да я засека в хотела. Искаше ми се да я попитам защо е изминала целия път до Фрамлингам, за да присъства на погребението на съпруга си. Дали не беше изминала същия път и преди това, за да го блъсне от кулата?

7. Фредерик Конуей, синът

Може би не беше честно да го включвам в списъка — все пак само го бях зърнала веднъж на погребението и не знаех почти нищо за него — но не можех да забравя как изглеждаше в онзи ден, докато се взираше в гроба, а лицето му беше буквално разкривено от гняв. Беше изоставен от собствения си баща. Нещо повече, баща му се беше разкрил пред света като гей, а на Фредерик това сигурно е създало проблеми в училище. Дали беше достатъчен мотив за убийство? Алан сигурно беше мислил за него, докато беше писал „Мозайка от убийства“. Фреди се появява в книгата като син на сър Магнъс и лейди Пай — единственият герой, който запазва истинското си име.

Това бяха бележките, които нахвърлих в кабинета си онзи понеделник следобед, и когато излязох оттам, не бях стигнала доникъде. По принцип е много хубаво човек да разполага със заподозрени, ако трябва да бъдем честни (което убийството ни налага), всеки един от тези седем души — осем, ако броим и Джон Уайт — наистина можеше да е убил Алан Конуей. Но така погледнато, можеше да го е убил и пощальонът, млекарят, някой, когото съм забравила да спомена, или някой съвсем друг, с когото дори не се бях запознала. Онова, което ми липсваше, беше особеното усещане за взаимовръзка, характерно за криминалните романи — чувството, че всички герои са като парчета от мозайка, които съответстват на точно определени празни места. Всеки един от тези хора можеше да е почукал на вратата на „Аби Грейндж“ в онази неделна сутрин. Всеки един от тях можеше да е извършил престъплението.

В крайна сметка бутнах бележника си настрани и излязох от кабинета си, защото имах уговорена среща с един от коректорите в издателството. Ако бях положила още съвсем малко усилия, може би щях да открия, че следата, която търсех, вече е там — че някой съвсем наскоро ми беше казал нещо, което го уличаваше като извършител на престъплението, и че мотивът за убийството на Алан е бил пред очите ми през цялото време, откакто бях започнала да чета „Мозайка от убийства“.

Още само половин час щеше да промени всичко. Но аз закъснявах за срещата си, а освен това се разсейвах от мисли за Андреас. И това щеше да ми струва скъпо.

Брадфорд на Ейвън

Брадфорд на Ейвън беше последната спирка от пътешествието ми във въображаемия свят на „Мозайка от убийства“. Въпреки че Алан беше използвал Орфорд като модел за Сак-сби на Ейвън, самото име на населеното място подсказваше какво се е въртяло в главата му. По същество той беше синтезирал едно място от двете. Църквата, селският площад, двете кръчми, замъкът, гористата местност и общото разположение бяха заимствани от Орфорд. Но в книгата беше описан именно Брадфорд на Ейвън — на няколко мили разстояние от град Бат, със „солидни постройки от началото на деветнадесети век, изградени от варовик от кариерите на Бат, с елегантни веранди и терасирани градини“. Според мен не беше съвпадение, че бившата му жена живееше тук. Нещо го беше накарало да си спомни за нея. Някъде в „Мозайка от убийства“ беше скрито послание, предназначено за нейните очи.

Бях се обадила предварително и потеглих във вторник сутринта, като взех влака от гара Падингтън и се прекачих в Бат. Можех да отида и с колата, но бях взела ръкописа със себе си и възнамерявах да работя по пътя. Мелиса се зарадва да ме чуе и ме покани на обяд. Пристигнах малко след дванадесет.

Беше ми дала адрес — „Мидъл Ранк“ — който ме отведе до една редица от къщи толкова високо над градчето, че до тях не можеше да се стигне по друг начин, освен пеша. Нейната къща беше по средата на една необикновена плетеница от алеи, стълбища и градини — биха били на мястото си в Испания или Италия, ако не бяха толкова решително английски по своята същност. Къщите се редяха една след друга със своите прозорци в съвършените пропорции от началото на деветнадесети век, е портици над повечето входни врати и да, бяха изградени от прочутия варовик от Бат с характерния му цвят на пчелен мед. Домът на Мелиса беше на три етажа, с гъсто засадена градина, която се спускаше на стъпала по склона до един каменен павилион в долния край. Това беше мястото, на което се беше преместила да живее след Орфорд — и въпреки че не бях виждала дома й там, останах с впечатлението, че този тук беше пълната му противоположност. Беше особена къща. Беше уединено място. Приличаше на дом, в който да заживееш, ако искаш да избягаш от нещо.

Позвъних на вратата и Мелиса ми отвори сама. Първото ми впечатление беше, че изглежда много по-млада, отколкото си я спомнях — въпреки че двете сигурно бяхме горе-долу на една и съща възраст. На погребението почти не я познах.

С палтото и шала си, под дъжда, тя се беше стопила в тълпата. Но сега, застанала пред мен на прага на собствения си дом, ми се стори самоуверена, привлекателна, спокойна. Беше стройна, с високи скули и приятна усмивка. Бях сигурна, че косата й беше светлокестенява, когато беше женена за Алан. Сега беше тъмнокестенява и подстригана късо, до врата. Беше облечена е джинси и кашмирена жилетка, не беше гримирана и носеше верижка от бяло злато. Често съм си мислила, че на някои жени им отива да бъдат разведени. Можех да кажа това именно за нея.

Тя ме поздрави официално и ме поведе към горния етаж, където беше основната всекидневна — стаята се простираше по цялата дължина на къщата, с чудесна гледка към Брадфорд на Ейвън и по-нататък, към Мендипските възвишения. Обзавеждането беше модерна интерпретация на традиционен стил и изглеждаше скъпо. Беше сервирала обяда — пушена сьомга, салата и ръчен хляб. Предложи ми вино, но аз предпочетох газирана вода.

— Видях те на погребението — каза ми тя, след като седна срещу мен. — Съжалявам, че не ти се обадих, но Фреди бързаше да си тръгваме. Съжалявам, но той не е тук. Днес има ден на отворени врати в Лондон, който не искаше да изпусне.

— Така ли?

— Да, ще кандидатства в колежа по изящни изкуства „Сейнт Мартине“. Иска да завърши курс по керамика.

Тя бързо добави:

— На него никак не му се идваше във Фрамлингам, нали разбираш?

— Доста се изненадах, когато те видях.

— Той ми беше съпруг, Сюзан. И баща на Фреди. Реших да дойдем още когато разбрах, че е мъртъв. Струваше ми се, че това ще се отрази добре на Фреди. Той понесе доста тежко случилото се. По-тежко от мен, бих казала. Мислех си, че така ще може да затвори тази страница от живота си.

— Така ли стана?

— Ами не. По целия път дотам се оплакваше, а по пътя обратно не каза нито дума. Не си свали слушалките на айпада. Въпреки това не съжалявам, че дойдохме. Струваше ми се, че така е правилно.

Мелиса…

Поколебах се, преди да продължа. Сега започваше трудната част от разговора.

— Исках да попитам за теб и Алан. Има някои неща, които ми е трудно да разбера.

— Да, и аз се питах защо ще си правиш труда да идваш чак дотук.

По телефона й бях обяснила, че издирвам липсващите глави, и се опитвам да разбера защо се е самоубил Алан. Това обяснение явно й беше достатъчно, а определено не смятах да споменавам възможността да е бил убит.

— Не искам да те карам да се чувстваш неудобно — казах аз.

— Питай ме за каквото поискаш, Сюзан — каза тя, като се усмихна. — Бяхме разделени от шест години, а аз не се чувствам неудобно от това, което се е случило. Защо да е така? Разбира се, в началото ми беше много трудно. Аз наистина обичах Алан и не исках да го загубя. Но по някаква странна причина… Ти омъжена ли си?

— Не.

— Когато мъжът ти те изостави заради друг мъж, е някак по-лесно. Мисля си, че щях да се ядосам повече, ако беше по-млада жена. Но когато той ми каза за Джеймс, аз разбрах, че това е негов проблем — ако изобщо е проблем. Не можех да се обвинявам заради начина, по който се чувстваше.

— Подозираше ли нещо за това, докато бяхте женени?

— Ако говориш за сексуалната му ориентация, не. Съвсем не. Фреди се роди две години, след като се оженихме. Бих казала, че отношенията ни бяха съвсем нормални.

— Спомена, че за сина ти е било по-трудно.

— Наистина беше така. Фреди беше на тринадесет години, когато Алан обяви истината за себе си, а най-лошото беше, че историята стигна до вестниците и съучениците му я прочетоха. Започнаха да го тормозят, разбира се. Заради това, че баща му е гей. Струва ми се, че ако се беше случило сега, щеше да се приеме много по-лесно. Нещата се промениха толкова бързо.

У нея не се долавяха никакви лоши чувства. Останах изненадана от това и си отбелязах наум да я зачеркна от списъка, който бях съставила на предишния ден. Тя ми разказа, че разводът е бил по взаимно съгласие и протекъл съвсем добронамерено; Алан й беше дал всичко, което му беше поискала, и беше продължил да издържа Фреди, въпреки че двамата не бяха поддържали контакти помежду си. Беше му оставил достатъчно средства в доверителен фонд, за да му стигнат за университета и след това, както беше споменал и Джеймс Тейлър, му беше оставил още пари и в завещанието си. Самата тя работеше като учителка на непълно работно време в Уорминстър, съвсем наблизо. Но имаше предостатъчно пари в банковата си сметка. Нямаше нужда да работи, за да се издържа.

Разговаряхме много за Алан като писател, защото аз й бях казала, че това ме интересува най-много. Тя го беше познавала по време на най-интересната част от кариерата му: докато се беше борил да постигне успех, когато го бяха публикували за пръв път и след това, когато се беше сдобил със слава.

— Всички в училището в Удбридж знаеха, че той иска да стане писател — каза ми тя. — Искаше го най-много от всичко на света. Не говореше за почти нищо друго. По онова време всъщност ходех с един от другите учители от училището, но това приключи, когато Алан дойде да работи при нас. Поддържаш ли още връзка с Андреас?

Въпросът беше зададен толкова небрежно, че според мен тя дори не забеляза как застинах на мястото си, когато го чух. Бяхме разговаряли за последен път много отдавна, на една премиера на книга, и тогава бях споменала, че познавам Андреас, но или аз не й бях казала, че сме заедно, или тя беше забравила за това.

— Андреас? — повторих аз.

— Андреас Патакис. Преподаваше латински и гръцки. Двамата с него имахме много бурна връзка — в продължение на цяла година. Бяхме лудо влюбени. Нали знаеш какви са хората от Средиземноморието. Боя се, че не се разделих по най-добрия начин с него, но както ти казах, у Алан имаше нещо, което ми допадаше повече.

Андреас Патакис. Моят Андреас.

В главата ми изведнъж се подредиха много неща. Значи това беше причината Андреас да не харесва Алан и да му завижда заради неговия успех! Това беше и причината в неделя вечерта да не иска да ми каже какво толкова го беше подразнило у Алан. Как можеше да си признае, че е бил с Мелиса, преди да се запознае с мен? Какво щях да си помисля за него? Трябваше ли да се ядосам? Бях се сдобила с него на втора ръка. Не. Това беше абсурдно. Андреас имаше два предишни брака зад гърба си. В живота му беше имало много други жени. Бях наясно с това. Но Мелиса…? Открих, че вече гледам на нея по съвсем друг начин. Определено не беше толкова привлекателна, колкото ми се беше сторило в началото: беше прекалено слаба, дори с момчешко излъчване, по-подходяща за Алан, отколкото за Андреас.

Тя не беше спряла да разказва. Продължаваше да говори за Алан.

— Аз обожавам книгите и той ми се стори абсолютно неустоим. За пръв път се запознавах с човек, който да е мотивиран от толкова силна страст. Непрекъснато говореше за сюжети и идеи, за книгите, които е прочел, и за книгите, които искаше да напише. Беше завършил курс по творческо писане към университета в Норич и беше сигурен, че това ще му помогне да пробие. За него не беше достатъчно да публикуват книгите му. Искаше да стане известен писател — но това му отне много по-дълго време, отколкото очакваше. И аз бях с него през цялото това време: докато пишеше книгите си, когато ги завършваше и след това, когато понасяше ужасното разочарование, че никой не се интересува от тях. Нямаш представа какво е да те отхвърлят по този начин, Сюзан — да получиш по пощата едно от онези писма, в които с шест или седем реда отхвърлят работата ти за цяла година. Е, сигурно и ти изпращаш такива писма. Но представи си какво е да посветиш толкова много време, за да напишеш нещо, само за да откриеш, че никой не го иска. Това е ужасно съсипващо. Така не отхвърлят само работата ти. Отхвърлят теб.

— А какъв беше самият Алан?

— Той гледаше много сериозно на писането. В действителност никога не е искал да пише криминални романи. Първата му книга, която ми показа, се казваше „Погледни към звездите“. И всъщност беше много интелигентно написана, забавна и малко тъжна. Главният герой е космонавт, но така и не стига до космоса. Предполагам, че по това малко приличаше на самия Алан. След това написа една друга книга, действието в която се развиваше в Южна Франция. Казваше, че е вдъхновена от Хенри Джеймс — от романа му „Примката на призрака“. Посвети три години на тази книга, но отново никой не поиска да я издаде. Аз не можех да разбера защо става така, защото обожавах начина му на писане и имах пълна вяра в него. И точно затова ме е яд, защото в крайна сметка аз развалих всичко.

Налях си още газирана вода. Не можех да престана да мисля за Андреас.

— Как така? — попитах аз.

— Идеята за Атикус Тип беше моя. Не, наистина — така беше! Трябва да разбереш, че Алан повече от всичко друго искаше да бъде издаван, да бъде признаван. За него беше убийствено да работи в някакво скучно провинциално училище и да преподава на някакви хлапетии, които дори не му бяха симпатични, а и щяха да забравят за него в мига, в който отидеха да продължат образованието си в университета. И един ден — тъкмо излизахме от една книжарница — аз му предложих да напише нещо по-просто и по-популярно. Той винаги е бил запален по загадките — по кръстословици и други подобни неща. Изпитваше истинско увлечение по; фокусите и оптичните илюзии. Затова му предложих да напише криминален роман. Струваше ми се, че на пазара има писатели, които печелят хиляди, милиони от книги, които не бяха и наполовина толкова добри, колкото неговите. А той можеше да напише подобна книга само за няколко месеца. Може би дори щеше да му бъде забавно. И ако беше успешна, щеше да може да се махне от училището в Удбридж и да стане писател, който се издържа от работата си — онова, което винаги беше искал.

— В действителност аз му помогнах да напише „Атикус; Тип започва разследването“. Бях до него, когато измисли главния си герой. Той ми разказваше всичките си идеи.

— Откъде се появи Атикус?

— Наскоро бяха давали по телевизията „Списъкът на Шиндлер“ и Алан го взе оттам. Може би донякъде се беше вдъхновил за него и от един свой стар учител по английски. Казваше се Ейдриън Пит или нещо подобно. Алан първо прочете сума ти книги на Агата Кристи, опитвайки се да разбере как ги е написала, и едва тогава започна да пише. Аз бях първата, която прочете неговата книга. И още се гордея с това. Аз бях първият човек на света, който прочете роман за Атикус Тип. И много ми хареса. Естествено, не беше толкова добра, колкото другите му книги. Беше по-лека, лишена от всякаква задълбоченост, но според мен беше прекрасно написана — и естествено, вие я публикувахте. Останалото го знаеш.

— Защо каза, че си развалила всичко?

— Защото всичко тръгна надолу, след като излезе тази книга. Трябва да разбереш, че Алан беше много сложна личност. Понякога беше много потиснат и интровертен. За него писането беше някакво тайнство. Като че ли падаше на колене пред олтара, а думите слизаха от небето — или нещо подобно. Имаше писатели, на които се възхищаваше, и повече от всичко на света мечтаеше да бъде като тях.

— Кои писатели?

— Ами, Салман Рушди, на първо място. Мартин Еймис. Дейвид Мичъл. И Уил Селф.

Спомних си онези четиристотин и двадесет страници от „Пързалката“, които бях прочела. Тогава ми беше заприличала на имитация, но едва сега Мелиса ми подсказа кой беше първообразът. Алан беше копирал един писател, от когото се беше възхищавал — но когото лично аз никога не бях успявала да възприема. Беше написал пастиш по Уил Селф.

— В момента, в който излезе първата книга за Атикус Тип, той се озова в капан — продължи Мелиса. — Нито един от нас двамата не беше предвидил това. Книгата имаше такъв успех, че след нея никой не искаше той да пише нещо друго — естествено.

— Беше по-добра от другите му книги — отбелязах аз.

— Може би ти смяташ така, но Алан не беше съгласен — нито пък аз.

Думите й прозвучаха горчиво.

— Той написа книгата за Атикус Тип с единствената цел да се измъкне от училището в Удбридж — но вместо това тази книга го отведе на едно още по-лошо място.

— Но той спечели цяло състояние.

— Той не искаше пари! Никога не го е правил заради парите.

Тя въздъхна. И двете не бяхме яли кой знае колко.

— Дори Алан да не беше открил тази друга страна от себе си, дори да не се беше събрал с Джеймс, според мен нямаше да останем женени още много дълго време. След като стана известен, той вече не беше същият човек по отношение на мен. Разбираш ли какво искам да кажа, Сюзан? Аз го предадох. И още по-лошо — убедих го да предаде самия себе си.

След още половин час — или може би четиридесет минути — аз си тръгнах. Така щеше да се наложи да изчакам влака на гарата в Брадфорд на Ейвън, но нямах нищо против. Имах нужда от време, за да помисля върху чутото. Андреас и Мелиса! Защо това ме притесняваше толкова много? Връзката им беше свършила много преди двамата с него да се запознаем. Предполагам, че донякъде беше съвсем естествено — изблик на неволна ревност. Но същевременно си спомнях какво ми беше казал Андреас последния път, когато бяхме говорили. „Това ли е най-доброто, на което сме способни?“ Винаги бях приемала, че и на двама ни се харесва непринудеността на връзката ни, и се ядосвах на идеята за хотела, защото тя щеше да промени всичко това. Но казаното от Мелиса току-що ме накара да се замисля отново. Изведнъж осъзнах колко щеше да бъде лесно да го загубя.

Освен това ми хрумна и още нещо. Андреас беше изгубил Мелиса заради Алан — и беше показал съвсем ясно, че още го боли заради това. Между двамата определено не беше имало топли чувства. А сега, след всички тези години, Алан беше основната причина за евентуалната опасност Андреас да загуби и мен. Аз му бях редактор. Кариерата ми до голяма степен зависеше от успеха на неговите книги. Дразнех се, като гледах как трябваше да му се кланяш.“ Точно това бяха думите му.

Изведнъж си дадох сметка, че Андреас също беше имал сериозна причина да се зарадва, когато Алан беше намерил смъртта си.

Имах нужда да се разсея с нещо, затова извадих „Мозайка от убийства“ в момента, в който се качих във влака — но този път, вместо да я чета, се опитах да я дешифрирам. Не можех да се отърся от мисълта, че Алан Конуей е скрил нещо в текста на книгата, и че може би дори това е била причината да бъде убит. Спомних за кръстословицата, която беше решила Клариса Пай, и за игрите на двете момчета в къщичката на портиера. Когато Алан беше живял в училището „Чорли Хол“, той беше изпращал акроними на сестра си, и беше отбелязвал с точки определени букви в книгите, за да й праща тайни послания. В ръкописа на „Мозайка от убийства“ нямаше букви, отбелязани с точки. Вече бях проверила това. Но в книгите му присъстваха реки във Великобритания, метростанции, писалки и птици. Беше човек, който в свободното си време бе играл „Скрабъл“ на компютъра си. „Той винаги е бил запален по загадките — по кръстословици и други подобни неща.“ Точно това беше причината Мелиса поначало да успее да го убеди да напише криминален роман. Бях сигурна, че ако потърся достатъчно усърдно, ще открия нещо.

След като вече знаех произхода на героите в книгата, реших да не им обръщам внимание. Ако търсех скрити послания, най-вероятно ми изглеждаше да са шифровани с акроними. Първите букви от първите думи във всяка част, например, изписваха ОНААПК. В това нямаше нищо полезно. Реших да опитам с първите букви от първите думи от всяко изречение в първа глава — ОДЦБН…, и първите букви от първата дума от всяка глава — ОСДЗ… Нямаше нужда да продължавам. В това също нямаше никакъв скрит смисъл. Погледнах заглавието на книгата. Буквите от „Мозайка от убийства“ можеха да се разместят така, че да се получи „убийството за майка“, „мой бутва тази сойка“, „бой става музика той“ и още много други неща. Но беше детинско да се занимавам с това. В действителност не очаквах да открия нищо полезно по този начин. Просто си намирах с какво да се занимавам, докато се тътрехме обратно към Лондон. Не ми се искаше да мисля за онова, което ми беше казала Мелиса.

А сетне, някъде между Суиндън и Дидкот, изведнъж го видях. Истината просто се сглоби от само себе си пред очите ми.

Заглавията на книгите.

Уликите за това се виждаха през цялото време. Джеймс ми беше казал, че броят на книгите от поредицата е важен. „Алан винаги е казвал, че книгите ще бъдат общо девет. От самото начало беше решил така.“ Защо точно девет? Защото точно това беше скритото му послание. Точно това беше искал да изпише. Прочетете първите букви.

„Атикус Тип започва разследването“

„Няма покой за злодеите“

„Атикус Тип се заема със случая“

„Нощен зов“

„Атикус Тип празнува Коледа“

„Грог и цианид“

„Рози за Атикус“

„Атикус Тип пътува в чужбина“

Какво се получава, когато добавите и последното заглавие — „Мозайка от убийства“?

АНАНАГРАМ. AN ANAGRAM — „анаграма“.

И това най-сетне обясняваше нещо, което ме занимаваше от известно време. Вечерята в клуба на „Айви“. Алан се беше ядосал, когато Чарлс му беше предложил да промени, заглавието на последната си книга. Какво му беше казал? „Няма да…“ И точно в този момент Доналд Лий беше изпуснал чиниите.

Значи точно това беше имал предвид. Беше искал да каже, че книгата не може да носи друго заглавие — защото това щеше да провали шегата, която беше заложил Алан в поредицата почти от първия ден, когато я беше започна. Беше измислил анаграма.

Но анаграма на какво?

Един час по-късно, когато влакът пристигна на гара „Падингтън“, аз все още не бях успяла да се сетя за отговора.

Гара „Падингтън“

Не обичам, съвпаденията в книгите — особено в криминалните романи, където всичко би трябвало да е логично и планирано. Детективът би трябвало да бъде в състояние сам да достигне до истината, без да разчита на провидението. Но в случая говоря като редактор — а за съжаление с мен се случи точно това. Когато слязох от влака в пет и две минути в един град с население от осем и половин милиона души, хиляди от които крачеха по пероните навсякъде около мен, аз се натъкнах на една позната. Казваше се Джемайма Хъмфрис. И съвсем доскоро работеше като личен асистент на Чарлс Клоувър в издателство „Клоувърлийф Букс“.

Веднага я познах, когато я видях. Чарлс винаги казваше, че усмивката й може да огрее всичко живо, и точно това привлече погледа ми към нея — тя беше единствената, която изглеждаше жизнерадостна сред сивата маса от хора, прибиращи се у дома след работния ден. Беше стройна и хубава, с дълга руса коса, и въпреки че беше на около двадесет и пет години, не беше изгубила нищо от жизнеността, която я караше да прилича на ученичка. Спомних си как ми беше казала, че е започнала работа в издателство, защото обичала да чете. Вече ми липсваше в офиса. Нямах никаква представа защо беше решила да напусне.

В този момент тя също ме видя и ми махна. Двете се отправихме една към друга и аз предполагах, че само ще се поздравим и аз ще я попитам как е. Но разговорът ни изобщо не протече така.

— Как си, Джемайма? — попитах я аз.

— Добре съм, Сюзан, благодаря ти. Много се радвам да те видя. Съжалявам, че не успяхме да се сбогуваме както трябва.

— Всичко стана толкова бързо. Аз бях на турне с един автор, а когато се върнах, теб вече те нямаше.

— Да, знам.

— И къде си сега?

— Живея при нашите, в Чизик. Тъкмо бях тръгнала да…

— Къде работиш?

— Все още никъде — каза тя и се изкиска смутено. — Още търся.

Това ме озадачи. Бях предположила, че са й предложили по-добри условия на друго място.

— Тогава защо напусна? — попитах аз.

— Не съм напускала, Сюзан. Чарлс ме уволни. Искам да кажа, помоли ме да напусна. Но аз не исках.

Чарлс ми беше казал съвсем друго. Съвсем ясно си спомнях думите му, че тя си е подала предизвестието. Вече минаваше пет и половина, а аз исках да отида до офиса, за да си проверя електронната поща, преди да се срещна с Андреас. Но нещо ми подсказваше, че не биваше да оставям нещата така. Трябваше да науча повече.

— Бързаш ли? — попитах аз.

— Не. Не особено.

— Може ли да те почерпя едно питие?

Двете се отправихме към един от онези мърляви, откровено ужасни барове до пероните на гара „Падингтън“. Аз си взех джин с тоник, в който нямаше достатъчно лед, а Джемайма си поръча чаша бяло вино.

— И какво точно стана? — попитах аз.

Джемайма се намръщи.

— Честно да ти кажа, Сюзан, не съм съвсем сигурна. Работата в издателството наистина ми харесваше, а през повечето време Чарлс се държеше добре. Понякога беше доста троснат, но аз нямах нищо против, защото в известен смисъл това си беше част от работата. Така или иначе, ние двамата много се скарахме — сигурно е било в деня, в който ти замина на онова турне с автора. Чарлс твърдеше, че съм му записала две различни срещи за обяд по едно и също време, и в някакъв ресторант е седял някакъв агент да го чака, но това просто не беше вярно. Аз никога не съм допускала грешки с графика му. Но когато се опитах да възразя, той много се ядоса. Никога не го бях виждала такъв. Направо прекали. А след това, в петък сутринта, аз му занесох едно кафе в офиса, но докато му го подавах, той някак го бутна и то се разля по цялото му бюро. Стана ужасна каша и аз отидох да донеса кухненска хартия, за да почистя, и тогава той ми каза, че според него нищо няма да излезе, имаше предвид с нас двамата, и че било по-добре да започна да си търся друга работа.

— Уволнил те е на място, така ли?

— Не точно. Аз бях много разстроена. Имам предвид, че това нещо с кафето изобщо не беше характерно за мен. Исках да го оставя на бюрото му, както правя винаги, но той посегна да го вземе от ръката ми и го бутна. Освен това като цяло не бях допускала толкова много грешки. Работех за него от една година и всичко вървеше както трябва. Двамата си поговорихме още и май аз бях тази, която му каза, че ще е по-добре да си тръгна веднага, а той ми отговори, че ще ми плати за още един месец, и това беше всичко. Освен това ми обеща да ми даде добра препоръка и ако някой попитал, нямало да казва, че съм уволнена, а че сама съм решила да напусна.

Чарлс беше удържал на думата си. Наистина ми беше казал това.

— Предполагам, че това беше почтено от негова страна — продължи тя. — В края на деня просто си тръгнах и това беше.

— В кой ден се случи това? — попитах аз.

— В петък сутринта. Ти се прибираше от Дъблин.

Тя си спомни за нещо.

— Андреас намери ли те? — попита ме тя.

— Моля?

Почувствах как ми се завива свят. За втори път през днешния ден чувах за Андреас. Мелиса съвсем изненадващо го беше намесила в разговора, а сега и Джемайма беше направила същото. Тя го познаваше, разбира се. Беше го виждала няколко пъти и ми беше предавала съобщения от него, когато ме беше търсил по телефона на работа. Но защо го споменаваше точно сега?

— Той беше в издателството предния ден — продължи бодро Джемайма. — Искаше да те види. След срещата си е Чарлс.

— Извинявай, Джемайма — казах аз, като се опитвах да си дам време, за да възприема всичко това. — Но сигурно бъркаш. През онази седмица Андреас не беше в Англия. Беше на остров Крит.

— Наистина изглеждаше почернял, но не бъркам. Седмицата беше ужасна за мен, така че общо взето си спомням всичко, което се случи през нея. Той беше в издателството в четвъртък, към три следобед.

— И се е срещнал с Чарлс?

— Точно така — потвърди тя.

Изглеждаше озадачена от начина, по който реагирах аз.

— Надявам се да не съм объркала нещо — добави тя. — Той не ме помоли да не ти казвам.

Но и самият той не ми беше казал. Даже напротив. Двамата си бяхме устроили онази голяма празнична вечеря, след завръщането му. Беше ми казал, че е бил на остров Крит.

Не исках да замесвам Андреас в това. Върнах се към темата за Чарлс.

— Не виждам причина да реши да се раздели с теб — казах аз.

В действителност говорех не толкова на нея. Говорех на себе си, като се опитвах да открия някакъв смисъл в случилото се. Наистина. Не ми беше трудно да си представя Чарлс да си изпусне нервите по начина, по който ми беше описала — но не и с нея. Джемайма беше третата му секретарка от три години насам и аз знаех, че я харесваше. Първо беше Оливия, която го ядосваше. След това беше Кат, която винаги закъсняваше. И на третия път беше извадил късмет — така казваше. Джемайма беше трудолюбива и работеше ефикасно. И успяваше да го разсмива. Как така изведнъж си беше променил мнението за нея?

— Не знам — каза тя. — Последните седмици не бяха лесни за него. Когато излязоха рецензиите за онази книга, „Едноръкият жонгльор“, той много се ядоса — а освен това не беше много доволен и от „Мозайка от убийства“. И се притесняваше за дъщеря си. Честно ти казвам, Сюзан — правех всичко по силите си, за да му помогна в този момент, но той просто имаше нужда да се развика на някого, и аз му попаднах пред очите. Лора роди ли вече?

— Да — отговорих аз, макар че всъщност не знаех. — Не съм разбрала дали е момче или момиче.

— Е, поздрави я от мен.

Поговорихме си още малко. Джемайма работеше на половин ден, помагайки на майка си, която беше адвокат. Мислеше да прекара зимата във Вербие, в Швейцарските Алпи. Беше запалена по сноуборда и смяташе, че ще може да си намери работа в някой хотел. Но аз не я слушах внимателно. Искаше ми се да се обадя на Андреас. Искаше ми се да разбера защо ме е излъгал.

Вече се разделяхме, когато ми хрумна още една мисъл. Припомних си нещо, което ми беше казала по-рано.

— Ти спомена, че Чарлс не е бил доволен от „Мозайка от убийства“ — казах аз. — Какъв беше проблемът?

— Не знам. Не ми каза. Но определено беше ядосан от нещо. Помислих си, че може би книгата не е хубава.

— Но той все още не я е бил прочел.

— Така ли? — попита изненадано тя.

Явно вече бързаше да си тръгне, но аз я спрях. Това също беше необяснимо. Алан беше предал новата си книга, след като Джемайма беше напуснала издателството. Беше я дал на Чарлс в клуба на „Айви“ във вторник, на 27 август — вечерта на същия ден, в който, както се оказваше, Андреас беше отишъл да се види с него в издателството. Аз се бях върнала в Лондон на двадесет и осми и бях открила разпечатания ръкопис, който ме чакаше на бюрото ми. И двамата го бяхме прочели през почивните дни — през същия уикенд, в който Алан беше намерил смъртта си. От какво тогава не е бил доволен Чарлс?

— Чарлс е получил книгата, след като ти си напуснала — казах аз.

— Не. Това не е вярно. Книгата пристигна по пощата.

— Кога?

— Във вторник.

— Откъде знаеш?

— Аз отворих пратката.

Изгледах я с широко отворени очи.

— Видя ли заглавието?

— Да. Беше на първата страница.

— Цялата книга ли се получи?

Този въпрос я обърка.

— Не знам, Сюзан. Аз просто я дадох на Чарлс. Той много се зарадва да я получи, но след това не каза нищо, а така или иначе, след няколко дни се случи онова нещо с кафето и това беше краят.

Покрай нас бързо преминаваха хора. От високоговорителите прогърмя глас, който обявяваше потеглянето на следващия влак. Благодарих на Джемайма, прегърнах я набързо и изтичах навън, за да хвана такси.

Издателство „Клоувърлийф Букс“

Не се обадих на Андреас. Искаше ми се. Но първо трябваше да направя нещо друго.

Когато пристигнах, издателството вече беше затворено, но аз имах ключ и си отворих, изключих алармата и се качих по стълбите. Включих осветлението, но в сградата нямаше никого, така че вътре си остана мрачно и потискащо, сякаш сенките отказваха да отстъпят от местата си. Знаех точно къде отивам. Кабинетът на Чарлс никога не се заключваше и аз влязох направо там. Двете кресла бяха едно срещу друго, сякаш потънали в безмълвен разговор помежду си, а срещу мен беше бюрото на Чарлс. От едната страна на стаята бяха лавиците с всичките му книги, награди и фотографии. В другата беше кошницата на Бела, прибрана до стената до шкафа, в който държеше бутилки и чаши. Колко пъти бях седяла тук до късно вечерта, като отпивах от отлежалото му уиски „Гленморанджи“ и обсъждах с него проблемите от изминалия работен ден? Този път бях нашественик — и изпитвах чувството, че ще разбия на парчета всичко онова, което му бях помогнала да изгради през последните единадесет години.

Пристъпих до бюрото му. Бях в такова настроение, че ако чекмеджетата бяха заключени, нямаше да се поколебая да ги разбия, без да се интересувам колко старинно е бюрото. Но Чарлс не беше взел дори тази елементарна предпазна мярка. Чекмеджетата нетърпеливо се отвориха в ръцете ми и разкриха съдържанието си: договори, финансови отчети, фактури, коректури, изрезки от вестници, нежелани кабели от стари компютри и мобилни телефони, снимки… а на самото дъно, несръчно скрита сред останалото, имаше една найлонова папка, в която бяха прибрани около двадесет листа хартия. Първата страница беше почти празна — съдържаше единствено заглавие, отпечатано с големи букви.

СЕДМА ЧАСТ: ТАЙНА, СКРИТА ОТ ОКО

Липсващите глави. През цялото време са били тук.

И в крайна сметка заглавието на главата се оказваше съвсем подходящо. Отговорът на загадката, свързана с убийството на сър Магнъс Пай, трябваше да бъде запазен в тайна — заради начина, по който водеше към убийството на Алан Конуей. Стори ми се, че чух нещо. Дали от стълбището навън не се разнесе поскърцване? Обърнах първата страница и започнах да чета.

Атикус Тип излезе да се разходи за последен път в Саксби на Ейвън, докато Джеймс Фрейзър се погрижи за сметката в „Кралския герб“. Беше си уредил среща със старши инспектор Чъб — и с още двама души — в полицейския участък в град Бат, след един час. Не беше прекарал толкова много време тук, но по някакъв необясним начин беше опознал съвсем отблизо това селце. Църквата, замъкът, антикварният магазин на площада, автобусната спирка, „Кралския герб“ и „Лодкаря“… той вече не беше в състояние да ги възприема поотделно. Те се бяха превърнали в шахматната дъска, на която беше изиграна тази партия — със сигурност последната в живота му.

Беше последната му игра, защото той умираше. Атикус Тип и Алан Конуей щяха да си отидат заедно. Затова беше цялата история. Един автор и героят, когото той ненавиждаше, които щяха да се отправят заедно към своя водопад Райхенбах.

Бях прозряла всичко това на гара „Падингтън“, в онзи необикновен момент, който сигурно бяха изпитвали всички — Поаро, Холмс, Уимзи, Марпъл, Море — но авторите, които ги бяха създали, така и не го бяха описали както трябва. Какво ли бяха почувствали те? Дали е бил бавен и продължителен процес, като подреждането на мозайка? Или откритието се е появило изведнъж, сякаш калейдоскопът се е завъртял за последен път и всички цветни форми са се разместили едновременно, за да се слеят в един разпознаваем образ? Така беше станало с мен. Истината беше ясна от самото начало. Но ми беше трябвало едно последно побутване, за да я прозра изцяло.

Дали щеше да се случи така, ако не бях срещнала Джемайма Хъмфрис? Никога няма да знам със сигурност, но си мисля, че в крайна сметка щях да се досетя. Имаше някои късчета информация, които ме водеха в погрешна посока, и първо трябваше да се отърва от тях. Например, телевизионният продуцент Марк Редмънд не ми беше казал, че е останал в хотел „Краун“ във Фрамлингам до края на почивните дни. Защо не? Отговорът, когато се замислих за него, беше очевиден. По време на разговора си с мен, той съзнателно беше представил нещата така, като че ли е бил сам. Едва когато говорих с рецепционистката в хотела, тя спомена, че е бил със съпругата си. Ами ако не е била съпругата му? Ако е била някоя секретарка или начинаеща актриса? Това щеше да бъде добра мотивация да остане по-дълго — и сериозен мотив да излъже. Същото важеше и за Джеймс Тейлър. Той наистина беше гостувал на приятели в Лондон. А онази снимка, на която се виждаха Джон Уайт и Алан на върха на кулата? Уайт беше отишъл да се срещне с Алан в онази неделна сутрин. Нищо чудно, че двамата с икономката му изглеждаха толкова смутени, когато говорих с тях. Алан и Уайт се бяха скарали за изгубената инвестиция. Но не Уайт се беше опитал да убие Алан. Беше станало точно обратното. Нима вече не беше очевидно? Алан го беше сграбчил на покрива и двамата се бяха сборичкали за момент. Точно това се виждаше на снимката. А в действителност сцената беше заснел убиецът на Алан.

Прелистих още няколко страници. Не бях съвсем сигурна, че ме интересува кой е убил сър Магнъс Пай — поне не и в този момент. Но знаех какво търся — и естествено, го открих, във втората глава от последната част.

Да напише писмото не му отне дълго време.

Скъпи Джеймс,

Когато прочетеш това, всичко вече ще е свършило. Трябва да ми простиш, че не ти казах по-рано и не споделих с теб истината, но не се съмнявам, че с времето ще ме разбереш.

На бюрото ми ще откриеш някои бележки, които съм написал. Те са свързани със състоянието ми и решението, което съм взел. Искам да стане ясно, че медицинската диагноза е точна и окончателна и за мен няма никаква надежда за възстановяване.

Не се страхувам от смъртта. Иска ми се да вярвам, че името ми няма да бъде забравено.

— Какво правиш, Сюзан?

Дотам успях да стигна, когато откъм вратата се разнесе глас, аз вдигнах поглед и видях Чарлс Клоувър, застанал там. Значи на стълбището наистина беше имало някого. Беше с кадифени джинси, развлечена риза и разкопчано сако. Изглеждаше уморен.

— Намерих липсващите глави — отвърнах.

— Да. Виждам.

Настъпи продължително мълчание. Беше едва шест и половина, но сякаш беше много по-късно вечерта. Отвън не долиташе никакъв шум от улично движение.

— Какво правиш тук? — попитах го аз.

— Ще изляза в отпуск за няколко дни. Дойдох да си взема някои неща.

— Как е Лора?

— Роди момченце. Ще го нарекат Джордж.

— Хубаво име.

— И аз така мисля.

Той влезе в кабинета и седна на едно от креслата. Аз стоях зад бюрото му, така че все едно си бяхме разменили местата.

— Мога да ти обясня защо скрих страниците — каза Чарлс.

Разбрах, че вече беше започнал да измисля обяснение за случилото се, така че каквото и да ми кажеше, то нямаше да бъде вярно.

— Няма нужда — отговорих аз. — Вече знам всичко.

— Наистина ли?

— Знам, че си убил Алан Конуей. И знам защо.

— Няма ли да седнеш? — предложи той, като махна към шкафа с напитките. — Искаш ли нещо за пиене?

— Благодаря ти.

Отидох да налея уиски в две чаши. Беше хубаво, че Чарлс не ми създаваше излишни затруднения. Двамата се познавахме много отдавна и аз бях твърдо решена този разговор да премине цивилизовано. Все още не бях съвсем сигурна какво щеше да се случи след него. Предполагах, че Чарлс ще се обади по телефона на старши инспектор Лок, за да се предаде на полицията.

Подадох му чашата и седнах срещу него.

— Мисля, че по традиция ти трябва да ми кажеш какво се е случило — каза Чарлс. — Въпреки че можем да го направим и по обратния начин, ако предпочиташ.

— Няма ли да отричаш?

— Виждам, че ще бъде напълно безсмислено. Ти си намерила страниците.

— Можеше да ги скриеш по-внимателно, Чарлс.

— Не мислех, че ще ги търсиш тук. Честно казано, останах доста изненадан да те видя в кабинета си.

— Аз също се изненадах да те видя.

Той вдигна чашата си за наздравица с ироничен жест. Беше моят началник, моят ментор. Беше дядо. Кръстник. Не можех да повярвам, че двамата с него водим този разговор. Но въпреки това започнах — не съвсем от началото, както бих предпочела, но явно най-сетне се бях научила да мисля като детектив, а не като редактор.

— Алан Конуей е ненавиждал Атикус Тип — казах аз. — Смятал се е за велик писател — като Салман Рушди или Дейвид Мичъл, — за писател, когото хората трябва да приемат сериозно, а вместо това просто е бълвал криминални романи, които са му спечелили цяло състояние, но той ги е презирал. Онази книга, която ти е показал, „Пързалката“ — ето това е искал да пише наистина.

— Тя беше ужасна.

— Да, знам.

Чарлс ме погледна изненадано, така че аз му обясних.

— Намерих я в кабинета му и я прочетох. И съм съгласна с теб. Книгата не е оригинална и е лошо написана. Но в нея все пак има нещо, което той иска да каже. Тази книга представя възгледите му за обществото — как старите ценности на образованите класи са станали на прах, а без тях цялата останала страна пропада в някаква морална и културна бездна. Това е била голямата му тема. И той просто не е можел да разбере, че тази книга никога няма да бъде публикувана и никога няма да бъде четена, защото не става за нищо. Вярвал е, че е роден да напише точно това — и е обвинявал Атикус Тип, че му пречи да го направи и разваля всичко. Знаеш ли, че идеята той да напише криминален роман е била на Мелиса Конуей?

— Не. Никога не ми е казвала.

— Това е една от причините той да се разведе с нея.

— Но тези книги му спечелиха цяло състояние.

— Това не го е интересувало. Той е спечелил един милион паунда. После е спечелил десет милиона паунда. Можело е да спечели и сто милиона паунда. Но не е имал онова, което е искал — уважението, дължимо на един голям писател. Колкото и налудничаво да ти звучи това, той не е бил единственият преуспял писател, който се е чувствал по този начин. Помисли за Иън Флеминг или Конан Дойл. И дори А. А. Мили! Мили не е обичал Мечо Пух, точно защото е имал такъв голям успех. Но според мен голямата разлика в случая е в това, че Алан е мразел Тип от самото начало. Той никога не е искал да напише дори един роман за него — а след като е станал известен, вече не е можел да се отърве от своя герой.

— Искаш да кажеш, че съм го убил, защото той не е искал да пише повече?

— Не, Чарлс.

Зарових се в чантата си и извадих пакет цигари. Да вървят по дяволите правилата в офиса. Все пак говорехме за убийство.

— След минута ще стигнем дотам защо си го убил. Но първо ще ти кажа какво се е случило — и как се издаде.

— Не може ли да започнем с второто, Сюзан? Интересно ми е да разбера.

— Как се издаде? Странното е, че аз си спомням съвсем ясно момента, когато се случи това. Като че ли в главата ми се включи алармен сигнал, но не успях да направя връзката. Сигурно просто защото не можех да те видя в ролята на убиец. През цялото време си мислех, че ти си последният човек на света, който би пожелал смъртта на Алан.

— Продължавай.

— Ами онзи ден в кабинета ти, когато разбрахме, че Алан се е самоубил, ти специално ми каза, че не си ходил във Фрамлингам поне от шест месеца — от март или април насам. Това е съвсем оправдана лъжа. Желанието ти е било да се дистанцираш от местопрестъплението. Но проблемът е там, че когато отидохме заедно с колата на погребението, ти ме предупреди да не минавам през Ърл Сохам, за да избегна ремонта на пътя. А ремонтните работи бяха започнали току-що — Марк Редмънд ми го каза, — така че единственият начин да знаеш за тях е бил да си ходил в тази посока съвсем наскоро. Сигурно си минал през Ърл Сохам в неделя сутринта, когато си убил Алан.

Чарлс се замисли върху думите ми и се усмихна с известна горчивина.

— Нали знаеш, че това е точно като онези неща, които Алан използваше в книгите си?

— И на мен така ми се стори.

— Бих искал още малко уиски, ако нямаш нищо против.

Налях му още, както и още малко на себе си. Трябваше да запазя трезвостта на разсъдъка си, но отлежалият скоч вървеше много добре с цигарата.

— Алан не ти е дал ръкописа на „Мозайка от убийства“ в клуба на „Айви“ — продължих аз. — В действителност ръкописът се е получил тук, в издателството — по пощата, на 25 август, вторник. Джемайма е отворила плика и го е видяла. Сигурно си го прочел още същия ден.

— Стигнах до края в сряда.

А в четвъртък си вечерял с Алан. Той вече е бил в Лондон, защото същия следобед е бил на преглед при лекарката си — Шийла Бенет. Инициалите й бяха записани в бележника му. Питам се дали точно тогава не му е казала най-лошата новина — че болестта му е нелечима? Не мога да си представя какво му е минавало през главата, когато е седнал да вечеря с теб — но естествено, вечерта е била ужасна и за двама ви. След вечеря Алан се е прибрал в апартамента си в Лондон, а на следващия ден ти е написал писмо, за да се извини за неприятното си поведение. Писмото е с дата 28 август, петък, и според мен той го е пуснал лично. Но след минута ще се върна на това писмо. Първо искам да си подредя всичко в главата.

— Ти винаги си била много подредена, Сюзан.

Ти си инсценирал онзи инцидент с разлятото кафе и си уволнил Джемайма в петък сутринта. Тя е била напълно невинна, но ти вече си планирал да убиеш Алан. Искал си да направиш така, че смъртта му да изглежда като самоубийство, но за да стане така, е трябвало ти да не си чел „Мозайка от убийства“. А в действителност Джемайма ти е дала романа още преди няколко дни. Сигурно е видяла и писмото от Алан. Ти си знаел, че се връщам от Дъблин в петък следобед, така че е било жизненоважно двете с нея да не се срещнем. Било е необходимо аз да остана с впечатлението, че ти ще си бъдеш у дома през почивните дни, за да прочетеш „Мозайка от убийства“. Точно както направих и аз. Това е било твоето алиби. Но за теб е било също толкова важно и да нямаш никакъв мотив за убийството на Алай.

— Ти все още не си ми казала какъв е бил този мотив.

— Ще ти кажа.

Отворих една мастилница на бюрото на Чарлс, за да използвам капачката като пепелник. Усещах как уискито сгрява стомаха ми и ми дава кураж да продължа.

— Алан се е върнал с колата си във Фрамлингъм — или в петък вечерта или в събота сутринта. Сигурно си знаел, че се е разделил с Джеймс, и си предположил, че ще бъде сам у дома си. Отишъл си в неделя сутринта, но когато си пристигнал, с него на покрива е имало някой друг. Това е бил Джон Уайт, неговият съсед. Ти си паркирал колата си зад един храсталак, където да остане незабелязана — видях следите от автомобилни гуми, когато бях там, — за да видиш какво ще стане. Между двамата е избухнал спор, който прераснал в боричкане, и ти си ги снимал — за всеки случай, ако някога ти потрябва такава снимка. И тази снимка ти свърши работа, Чарлс — нали? Когато ти казах, че според мен Алан е бил убит, ти ми я изпрати, за да ме подведеш по грешна следа.

— Но не го е убил Уайт. Той си е тръгнал и ти си видял как се е прибрал у дома си, след като е минал напряко между дърветата. И точно тогава си изпълнил своя ход. Влязъл си в къщата. Може би Алан си е помислил, че си дошъл да продължите разговора, който сте започнали в клуба на „Айви“. Затова те е поканил да закусиш заедно с него на кулата. А може би си го убедил да ти позволи да се качиш там. Няма значение как си стигнал горе. Въпросът е, че когато ти се е удала тази възможност и той е застанал с гръб към теб, ти си го блъснал от ръба.

Но това не е било всичко. След като си го убил, ти си влязъл в кабинета на Алан — защото вече си чел „Мозайка от убийства“ и си знаел точно какво търсиш. Истински подарък! Прощално писмо на самоубиец, писано от ръката на Алан! И двамата знаехме, че Алан винаги пишеше първата чернова на книгите си на ръка. Ти вече си имал онова писмо, което Алан е донесъл лично в петък сутринта. Но в книгата е имало и още едно писмо — и ти си се сетил, че можеш да го използваш. Много ме е яд, защото работя като редактор вече повече от двадесет години, а това сигурно е първото престъпление в историята, извършено по такъв начин, че да го разкрие някой редактор. Знаех си, че в писмото на Алан имаше нещо странно, но не можех да се сетя какво е то. Но сега знам. Алан е написал първата и втората страница от него в петък сутринта. Но третата страница — онази, която показва намерението му да се самоубие — е взета от книгата. Тя вече не е написана с гласа на Алан. Там няма жаргонни и нецензурни думи. Стилът е официален, малко тромав — като че ли е написана от човек, за когото английският не е роден език. „…за мен няма никаква надежда за възстановяване“.„… с надеждата, че ще успееш да завършиш работата по книгата ми и да я подготвиш за публикуване“. Това не е писмо, писано от Алан до теб. Това е писмото, написано от Атикус Тип до Джеймс Фрейзър — и книгата, за която говори, не е „Мозайка от убийства“, а „Общ преглед на криминалното разследване“.

Извадил си невероятен късмет. Не знам какво точно ти е написал Алан, но тази нова страница — която в крайна сметка се е превърнала в третата страница от писмото — е попаднала точно на мястото си. И все пак ти се е наложило да изрежеш малко от горната част. Там липсва един ред — онзи, на който пише „Скъпи Джеймс“. Щях да се сетя за това, ако бях измерила височината на страниците, но за съжаление не се сетих за това. А имаше и нещо друго. За да завършиш илюзията, че всичките четири страници са част от едно и също писмо, ти си добавил цифри в горния десен ъгъл — но ако се бях вгледала по-внимателно, щях да забележа, че цифрите са по-тъмни от буквите. Защото си използвал различна писалка. С изключение на това писмото е съвършено. За да изглежда така, че смъртта на Алан е самоубийство, ти е трябвало само прощално писмо и ти вече си разполагал с такова.

Освен това обаче писмото е трябвало да бъде доставено. Писмото, което Алан наистина ти е написал — онова, в което се извинява за вечерята, и което си получил предишния ден — е било доставено на ръка. На теб ти е трябвало писмо, което да изглежда така, сякаш е изпратено по пощата от Ипсуич. Отговорът на тази загадка е лесен. Ти си намерил някой стар плик — предполагам, отново изпратен от Алан, в някакъв момент от миналото — и си сложил фалшифицираното прощално писмо в него. Предположил си, че никой няма да разглежда подробно плика. Писмото е било по-важно. Но по една случайност, аз все пак забелязах две неща. Пликът беше разкъсан. Предполагам, че нарочно си скъсал хартията с пощенското клеймо, за да не се чете датата. Но имаше и нещо още по-забележително. Писмото беше написано на ръка, но пликът беше напечатан. Това беше огледално отражение на нещо, случило се в „Мозайка от убийства“ — и естествено, точно затова ми направи впечатление.

И така, да преминем към същината. Ти си използвал част от едно писмо, написано от Атикус Тип — но за съжаление, за да сработи твоят план, неговото писмо е трябвало да остане непрочетено. Ако някой беше събрал две и две, цялата хипотеза за самоубийството щеше да пропадне. Точно затова е трябвало да изчезнат последните глави от романа. Трябва да ти кажа, че останах доста озадачена, когато ти не прояви никакво въодушевление по отношение на идеята ми да отида до Фрамлингам, за да ги открия — но сега знам, че ти не си искал да бъдат намерени. Ти си махнал страниците от ръкописа. Взел си бележниците на Алан. Изтрил си хард диска на компютъра му. Това е означавало, че ще се лишим от деветата книга от поредицата — или ще се наложи да отложим издаването й, докато намерим кой да я довърши вместо него — но за теб това е било цена, която си струва да се плати.

Чарлс леко въздъхна и остави чашата си, която отново беше празна. В стаята се беше възцарила необяснимо спокойна атмосфера. Като че ли двамата обсъждахме коректурите на някой роман — както бяхме правили толкова много пъти. По някаква причина съжалявах, че Бела не беше тук. Не знам защо. Може би в нейно присъствие всичко, което се случваше, щеше да изглежда поне малко по-нормално.

— Имах чувството, че ще разбереш всичко, Сюзан каза той. — Ти си много съобразителна. Винаги съм го знаел. И все пак остава въпросът за мотива! Все още не си ми казала защо съм убил Алан.

— Защото е планирал да сложи край на Атикус Тип. Нали така? Всичко е започнало по време на онази вечеря в клуба над „Айви“. Тогава ти е казал за това. На следващата седмица е имал планирано интервю по радиото със Саймън Мейо, което е щяло да му даде отлична възможност да направи онова, което е щяло да му достави върховно удоволствие, преди да умре; което е било дори по-важно за него от това да види книгата си публикувана. Ти ме излъга, когато ми каза, че е искал да отмени интервюто. Уговорката все още беше записана в бележника му, а от радиостанцията не са знаели, че той има намерение да се откаже. Според мен той е искал да спази уговорката и да даде това интервю. Според мен е бил отчаян.

— Беше болен — каза Чарлс.

— Да, при това в няколко различни смисъла на тази дума — съгласих се аз. — Струва ми се необикновено, че е планирал това от самото начало — още от първия ден, когато е измислил Атикус Тип. Кой писател залага механизъм за самоунищожение в собствените си творби и го гледа как тиктака в продължение на единадесет дълги години? Но по всичко личи, че Алан е направил точно това. Това е и причината последната му книга да носи заглавието „Мозайка от убийства“ — и не е било възможно то да бъде друго. Той е заложил акроним в деветте заглавия. Първите букви от тях изписват една дума.

— „Анаграма“.

— Ти си знаел?

— Алан ми каза.

— Анаграма. Но анаграма на какво? В крайна сметка не ми трябваше толкова много време, за да се сетя. Отговорът не беше в заглавията. Те бяха твърде невинни. Нито в имената на героите. Те са наречени на различни видове птици. Нито в тези на полицаите. Те са заимствани от Агата Кристи или от реални хора, които беше познавал. Джеймс Фрейзър носи името на един актьор. А така оставаше само един герой.

— Атикус Тип.

— Името му е анаграма — на „ти си… “

Извинете ме, че не изписвам последната дума. Няма да се затрудните да се досетите коя е тя — но лично аз я ненавиждам. Мръсните думи в книгите винаги са ми се стрували проява на мързел и липса на оригиналност. Но думата, която започва с „п“ и завършва на „ка“, беше нещо повече от това. Използват я агресивни, комплексирани мъже почти винаги по адрес на жена. Тази дума не е просто обида, а груба проява на женомразство. И точно това беше обяснението за нея! Така беше мислил Алан Конуей за героя, за когото го беше накарала да пише бившата му жена. Тази дума обобщаваше цялостното му мнение за детективския жанр.

— Той ти е казал това, нали? — продължих аз. — Точно това се е случило в клуба над „Айви“. Алан ти е казал, че ще сподели своята малка тайна с целия свят, когато отиде в предаването на Саймън Мейо на следващата седмица.

— Да.

— И точно затова се е наложило да го убиеш.

— Абсолютно си права, Сюзан. Алан беше изпил доста — от изключително доброто вино, което бях поръчал — и ми каза това на излизане от ресторанта. Вече не му пукаше. И без това щеше да умре, така че беше решил да отнесе Атикус със себе си. Беше истински сатана. Знаеш ли какво щеше да стане, ако беше казал това на хората? Щяха да го намразят! Нямаше да има никакъв сериал по Би Би Си — за това можехме да забравим. Нямаше да продадем и една книга повече. Нито една. Цялата поредица щеше да изгуби стойността си.

— Значи си го направил заради парите.

— Това е много грубо казано. Но предполагам, че е вярно. Да. Аз посветих единадесет години от живота си, за да изградя този бизнес, и нямах никакво намерение да позволя да бъде унищожен за един ден от някакъв неблагодарен кучи син, който на всичкото отгоре беше спечелил толкова много от него. Направих го* за семейството си и за новородения си внук. Донякъде може да се каже, че го направих и заради теб — макар да знам, че няма да ми благодариш. Направих го и за милионите читатели по целия свят, който бяха посветили част от живота си на Атикус, бяха оценили историите за него и си бяха купили книгите от поредицата. Нямах абсолютно никакви угризения да го направя. Съжалявам единствено за това, че ти успя да разкриеш истината — защото предполагам, че по този начин се превръщаш в мой съучастник.

— Какво искаш да кажеш?

— Е, сигурно всичко зависи от онова, което възнамеряваш да направиш сега. Казала ли си на някой друг всичко това, което ми каза току-що?

— Не.

— В такъв случай все още можеш да решиш, че няма нужда да го правиш. Алан е мъртъв. И без това щеше да умре. Ти си чела първата страница от писмото му. В най-добрия случай му оставаха шест месеца. Това е цялото време, което съм отнел от живота му — а освен това е доста вероятно да съм му спестил много мъки преди края.

Той се усмихна, преди да продължи:

— И все пак си признавам, че тази мисъл не беше на първо място в съзнанието ми, когато го направих. Не — смятам, че направих услуга на този свят. Ние имаме нужда от литературни герои, в които да вярваме. Животът е мрачно и сложно нещо, но те ни дават светлина. Те са като фар, който ни помага да намерим пътя си. Трябва да проявим прагматизъм в тази ситуация, Сюзан. Ти ще бъдеш новият директор на тази компания. Предложението ми беше искрено и продължава да бъде валидно. Но без Атикус Тип тази компания просто няма да съществува. Ако не искаш да мислиш за себе си, помисли за всички останали в издателството. Наистина ли искаш да останат без работа?

— Това не е много честно, Чарлс.

— Причина и следствие, скъпа моя. Това е единственото, което искам да кажа.

В някакво отношение аз се боях от този миг. Бях свалила маската на Чарлс Клоувър и това беше чудесно, но през цялото време се питах какво ще правя след това. Всичко, което ми беше казал току-що, вече ми беше минавало през главата. Светът нямаше да бъде по-лошо място без Алан Конуей. Сестра му, бившата му жена, синът му, Доналд Лий, викарият, старши инспектор Лок — всички те бяха пострадали от него в по-голяма или по-малка степен, и със сигурност беше вярно, че той бе имал намерение да извърти особено мръсен номер на хората, които бяха обичали неговите книги. А и без това щеше да умре.

Но това „скъпа моя“ ми помогна да взема правилното решение. В обръщението, с което ме нарече, имаше нещо особено отблъскващо. Бяха думи, които би използвал някой като Мориарти. Или Фламбо. Или Карл Питърсън. Или Арнолд Зек. А след като детективите изпълняваха ролята на фар, който осветява правилния път, защо аз да не последвам техния пример и в този момент?

— Съжалявам, Чарлс — казах му аз. — Не възразявам срещу онова, което каза. Алан не ми беше симпатичен. Онова, което е направил, е ужасно. Но фактът си остава: ти си го убил и аз не мога да позволя да ти се размине. Съжалявам — но ако го направя, самата аз няма да мога да живея със себе си.

— Значи ще ме предадеш на полицията?

— Не. Няма нужда да се замесвам в това и съм сигурна, че ще стане много по-лесно, ако се обадиш сам.

На лицето му се изписа една особена, тънка усмивка.

— Нали си даваш сметка, че ще ме изпратят в затвора? Ще получа доживотна присъда. Ще остана зад решетките до смъртта си.

— Да, Чарлс. Така става, когато извършиш убийство.

— Изненадваш ме, Сюзан. Двамата се познаваме толкова отдавна. Никога не съм вярвал, че ще бъдеш толкова дребнава.

— Това ли си мислиш за мен? — казах аз и свих рамене. — В такъв случай няма какво повече да ти кажа.

Той хвърли един поглед на празната си чаша, преди отново да вдигне очи към мен.

— Колко време можеш да ми дадеш? — попита ме той. — Ще ми дадеш ли още една седмица живот на свобода? Бих искал да прекарам малко време със семейството си и новородения си внук. Ще трябва да намеря дом за Бела… и други подобни неща.

— Не мога да ти дам цяла седмица, Чарлс. Ако го направя, ще се превърна в съучастник. Може би само до началото на почивните дни…?

— Добре. Това ми звучи честно.

Чарлс се изправи и се доближи до лавиците на стената. Пред него беше цялата му кариера. Много от тези книги бяха издадени от него. Аз също се изправих. Бях останала седнала толкова дълго време, че коленете ми изпукаха.

— Наистина съжалявам, Чарлс — казах аз.

Част от мен продължаваше да се пита дали съм взела правилното решение. Вече ми се искаше да се махна от тази стая.

— Не. Няма нищо — каза Чарлс, все така обърнат с гръб към мен. — Напълно те разбирам.

— Лека нощ, Чарлс.

— Лека нощ, Сюзан.

Аз се обърнах и направих крачка към вратата, и в този момент нещо ме удари отзад по главата — с невероятна сила. Пред очите ми проблесна електрическа светкавица; изпитах чувството, че цялото ми тяло се беше прекършило на две. Стаята рязко се килна настрани и аз се стоварих на пода.

Ендшпил

Бях толкова потресена и изненадана, че ми трябваха няколко секунди, за да проумея какво е станало. Може би освен това бях изгубила съзнание за кратко. Когато отворих очи, Чарлс се беше изправил над мен, а в очите му се четеше нещо, което мога да опиша единствено като съжаление. Аз лежах на килима, с глава към отворената врата. Нещо се стичаше по врата ми, откъм ухото, и аз с мъка вдигнах ръка, за да го пипна. Когато отдръпнах ръката си, видях по нея кръв. Бях ударена по главата — изключително силно. Чарлс държеше нещо в ръката си, но очите ми сякаш не функционираха както трябва, като че ли в главата ми беше прекъсната някаква връзка. В крайна сметка успях да фокусирам погледа си и ако не бях толкова изплашена и зашеметена от болката, щях може би да се разсмея. Чарлс стискаше наградата на асоциацията на писателите-криминалисти, която беше спечелил Алан за романа „Атикус Тип започва разследването“. Ако не сте виждали тази награда, тя представлява миниатюрен златен кинжал, затворен в една доста солидна тухла от плексиглас — с правоъгълна форма и остри ръбове. Чарлс ме беше ударил с наградата по главата.

Опитах се да кажа нещо, но от устата ми не излизаха думи. Може би още бях в шок — или просто не знаех какво да кажа. Чарлс ме огледа внимателно и ми се струва, че видях точния момент, когато той взе решение. Очите му станаха безжизнени и аз изведнъж осъзнах, че убийците са най-самотните хора на този свят. Това е проклятието на Каин — вечният беглец извън закона, прогонен от лицето на земята. Колкото и да се опитваше да се оправдае, Чарлс се беше разделил с останалата част от човечеството още в мига, в който беше блъснал Алан от онази кула — и човекът, който стоеше наведен над мен в този момент, вече не ми беше приятел или колега. Беше празна обвивка. Щеше да ме убие, за да ме накара да замълча завинаги, защото след като беше убил един човек, вече беше влязъл в някакво друго поле на съществуването, където нямаше никакво значение дали ще убие още двама или още двадесет души. Знаех това и го бях приела. Чарлс никога нямаше да намери покой. Никога нямаше да може да се наслади на щастието да си поиграе с внучето. Никога повече нямаше да може да застане пред огледалото, за да се избръсне, без да види в него лицето на един убиец. Намирах някаква малка утеха в това. Но аз самата щях да бъда мъртва. И нямаше какво да направя, за да го предотвратя. Изпълваше ме ужас.

Той остави наградата.

— Защо трябваше да бъдеш толкова упорита, по дяволите? — попита той с глас, който не звучеше съвсем като неговия. — Аз не исках да ходиш да търсиш изчезналите глави. Изобщо не ме интересуваше проклетата книга. Единственото, което ме интересуваше, беше да запазя всичко, за което бях работил — и бъдещето си. Опитах се да те накарам да се откажеш. Опитах се да те подведа да тръгнеш в грешна посока. Но ти не искаше да ме чуеш. И какво да правя сега? Аз трябва да се защитя, Сюзан. Вече съм твърде стар, за да отида в затвора. Нямаше нужда да ходиш в полицията. Можеше просто да си тръгнеш и да ме оставиш на мира. Толкова си глупава, по дяволите…

Той не говореше точно на мен. Беше по-скоро като поток на съзнанието — разговор, който водеше със самия себе си.

Колкото до мен, аз просто лежах неподвижно на мястото си. Главата ми се разкъсваше от болка, а аз бях бясна на себе си. Той ме беше попитал дали съм казала на някой друг. Трябваше да го излъжа. Или трябваше поне да се престоря, че съм на негова страна, че нямам нищо против да стана съучастник в убийството на Алан. Можех да му кажа това и да си тръгна от кабинета му. И едва тогава да се обадя в полицията. Сама си бях виновна.

— Чарлс… — Успях да изграча само тази дума.

Нещо не беше наред със зрението ми. Чарлс непрекъснато ту изплуваше на фокус, ту отново се размазваше пред очите ми. Кръвта се стичаше по врата ми.

Той се огледа и вдигна нещо. Беше кибритената кутия, от която бях извадила клечка, за да си запаля цигарата. Разбрах какво прави едва когато видях фосфорния пламък. Стори ми се огромен. Сякаш го скри целия.

— Съжалявам, Сюзан — каза той.

Канеше се да запали кабинета си. Щеше да ме остави да изгоря жива, отървавайки се по този начин от единствения свидетел и заедно с това от уличаващите страници от ръкописа — те все още бяха на бюрото, където ги беше оставил. Видях как замахна с ръка и през стаята сякаш прелетя огнена топка, която се стовари в основата на лавиците с книги. В един модерно обзаведен офис запалената кибритена клечка щеше да падне на мокета и да угасне веднага — но всичко в сградата на издателството „Клоувърлийф Букс“ беше старинно: самата сграда, дървената ламперия, килимите и мебелите. Пламъците веднага плъзнаха нагоре и аз бях толкова заслепена от тях, че дори не видях как той хвърли втора клечка, за да запали втори огън в другия край на стаята — и този път пожарът се втурна нагоре по завесите, за да достигне до тавана. Сякаш самият въздух избухна в оранжево. Не можех да повярвам колко бързо стана. Като че ли бях в крематориум. Чарлс пристъпи към мен — огромен, тъмен силует, който изпълни погледа ми. Помислих си, че ще ме прекрачи. Бях просната пред вратата. Но преди да излезе, той вдигна крак за последен път — и аз изкрещях от болка, когато ме ритна в гърдите. Усетих вкуса на кръв в устата си. От очите ми потекоха сълзи — от болка и от дима на пожара. Сетне той си тръгна.

Издателството гореше величествено. Сградата беше построена още през осемнадесети век и пожарът беше достоен за онова време. Усещах как пламъкът пърли лицето и ръцете ми и ми се струваше, че цялата аз вече горя. Можех просто да остана там и да умра, но в цялата сграда се включиха противопожарни аларми, които ме изтръгнаха от унеса. По някакъв начин успях да открия в себе си достатъчно сили да се изправя и да изпълзя навън. В този момент един от прозорците се пръсна в дъжд от дървени и стъклени отломки и това също ми помогна. Усетих как оттам нахлу студен въздух. Той малко ме съживи и попречи на дима да ме задуши. Протегнах ръка и напипах касата на вратата, като се хванах за нея, за да се изправя. Не виждах почти нищо. Оранжевото и червеното на пламъците сякаш изгаряше самите ми зеници. Болеше ме всеки път, когато си поемах дъх. Чарлс ми беше счупил няколко ребра и аз не можех да не се запитам — дори в този момент — как беше стигнал дотам да се държи толкова брутално: този човек, когото познавах толкова отдавна. Обзе ме ярост, която ми помогна да продължа, и някак се озовах на крака, но това не ми помогна особено. В действителност по-близо до пода бях на по-сигурно място. Когато се изправих, се озовах право в пушека и токсичния дим от пожара. След броени секунди щях да изгубя съзнание.

Алармите отекваха в ушите ми. Ако насам идваха пожарни коли, не бих ги чула. Не виждах почти нищо. Не можех да дишам. А сетне изкрещях, когато една ръка ме обгърна през гърдите и ме сграбчи. Помислих си, че Чарлс се е върнал, за да ме довърши. Но тогава чух една-единствена дума, изкрещяна в ухото ми: „Сюзан!“ Разпознах гласа, миризмата му, допира на гърдите му, когато притисна главата ми в тях. Беше Андреас — който по някакъв невъзможен начин се беше появил от нищото, за да ме спаси.

— Можеш ли да вървиш? — извика той.

— Да.

Вече наистина можех. Сега, когато Андреас беше до мен, можех да направя всичко.

— Ще те изведа оттук.

— Чакай! На бюрото има няколко страници…

— Сюзан?

— Няма да ги оставим тук, по дяволите!

Той реши, че съм полудяла, но ме познаваше достатъчно добре, за да не спори с мен. Остави ме сама за няколко секунди, после ме извлече от стаята и ми помогна да сляза по стълбите. Следваха ни струйки сивкав дим, но пожарът се разпространяваше нагоре, а не надолу — и въпреки че почти не можех да виждам и да разсъждавам, цялото ми тяло се разкъсваше от болка, а от раната на главата ми се лееше кръв, успяхме да излезем навън. Андреас ме извлече през входната врата от другата страна на улицата. Когато се обърнах, горните два етажа от сградата вече бяха обхванати от пламъци — и въпреки че вече чувах приближаващите сирени, аз разбирах, че от издателството няма да остане нищо.

— Андреас — казах аз. — Взе ли главите?

Но преди да успее да ми отговори, аз изгубих съзнание.

Интензивното отделение

Останах три дни в университетската болница на Юстън Роуд, което всъщност не ми се струваше достатъчно след всичко, което бях преживяла. Но в днешно време е така: чудесата на съвременната медицина и прочие. Освен това, разбира се, има и недостиг на болнични легла. Андреас остана при мен през цялото време и в действителност именно той осигуряваше по-голямата част от интензивните грижи за мен. Имах две счупени ребра, масивни натъртвания по цялото тяло и пукнатина на черепа. Направиха ми компютърна томография, но за щастие нямаше нужда от операция. От пожара бяха пострадали и белите ми дробове и мукозните мембрани на въздухопровода. Не можех да спра да кашлям и това ме изнервяше. Зрението ми също не се беше избистрило. Това беше често срещано след контузия на главата, но лекарите ме предупредиха, че увреждането може да се окаже по-трайно.

Оказа се, че Андреас беше дошъл в офиса, защото се беше разтревожил от нашия спор в неделя вечерта и беше решил да ме изненада с цветя и да отидем заедно до ресторанта. Беше много мило от негова страна да се сети за това, а освен това така ми беше спасил живота. Но това не беше въпросът, който ми се искаше да му задам най-много от всичко.

— Андреас? — казах аз на първата сутрин след пожара.

Андреас беше единственият ми посетител в болницата, въпреки че бях получила съобщение по телефона от сестра си Кейти, която вече пътуваше насам. Гърлото ми гореше от болка и от него излизаше само шепот.

— Защо си се срещал с Чарлс? През седмицата, когато бях на турне с онзи автор, ти си бил в издателството. Защо не ми каза?

Така всичко излезе наяве. Андреас се беше опитвал да си уреди банков кредит за своя хотел „Полидорос“ и когато се беше върнал в Англия, беше отишъл на консултация в банката. Там се бяха съгласили по принцип с идеята му, но му бяха казали, че ще има нужда от гарант — и точно това го беше довело при Чарлс.

— Исках да те изненадам — обясни ми той. — Когато разбрах, че не си в офиса, не знаех какво да правя. Чувствах се гузен, Сюзан. Не можех да ти кажа, че съм се срещал с Чарлс, защото още не ти бях казал за хотела. Затова го помолих да не ти казва нищо. И ти разказах всичко още следващия път, когато се видяхме. Но въпреки това не бях спокоен.

Не казах на Андреас, че след като бях говорила с Мелиса, за известно време го бях подозирала в убийството на Алан. Беше имал съвсем приемлив мотив да го направи. Оказваше се, че по това време е бил в страната. А и в крайна сметка, нима той не беше най-малко вероятният заподозрян? В името на интересния сюжет наистина трябваше да се окаже той.

Чарлс вече беше арестуван. В деня, когато ме изписаха от болницата, при мен дойдоха двама полицейски служители, които по нищо не приличаха на старши инспектор Лок — или на Реймънд Чъб, така погледнато. Бяха една жена и един много вежлив мъж от азиатски произход. Разговаряха с мен в продължение на половин час, като си водеха бележки, но аз не можех да говоря много, защото гласът ми още беше пресипнал. Бях упоена от лекарствата, все още бях в шок и през цялото време кашлях. Те ми казаха, че ще дойдат отново, за да вземат пълните ми показания, когато се почувствам по-добре.

Странното е това, че след всичко преживяно дори нямах желание да прочета липсващите глави от „Мозайка от убийства“. Не че бях изгубила интерес към загадката кой е убил Мери Блекистън и нейния работодател, сър Магнъс Пай. Просто ми се струваше, че ми се бяха струпали предостатъчно улики и убийства, а и без това нямаше как да се справя сама с ръкописа; зрението ми не беше във форма. Едва след като се прибрах в апартамента си в Крауч Енд, любопитството ми се разпали отново. Андреас все още беше с мен. Беше си взел една седмица отпуск от училището и аз го накарах да прегледа набързо цялата книга, за да бъде наясно със сюжета, преди да ми прочете на глас последните глави от нея. Струваше ми се най-подходящо да ги чуя прочетени с неговия глас. Все пак бяха спасени единствено благодарение на него.

Ето как свърши всичко.

Седма част

Тайна, скрита от око

1

Атикус Тип излезе да се разходи за последен път в Сакс-би на Ейвън, като се наслаждаваше на лъчите на утринното слънце. Беше спал добре и беше взел две таблетки, когато се събуди. Чувстваше се бодър, а мислите в главата му бяха ясни. Беше си уредил среща със старши инспектор Чъб в полицейския участък в град Бат след един час, и беше оставил Джеймс Фрейзър да се погрижи за багажа и да плати сметката в „Кралския герб“, докато той се поразтъпче. Не беше прекарал толкова много време тук, но по някакъв необясним начин беше опознал съвсем отблизо това селце. Църквата, замъкът, антикварният магазин на площада, автобусната спирка, гористата местност Дингъл Дел и, разбира се, имението „Пай Хол“ — те винаги са били свързани помежду си по различни начини, но през изминалата седмица се бяха превърнали във фиксирани точки от пейзажа на престъплението. Тип беше избрал внимателно заглавието на своя магнум опус: „Общ преглед на криминалното разследване“. Всяко криминално разследване се провеждаше в своеобразен пейзаж, който можеше да бъде разбран единствено когато бъде погледнат в своята цялост.

Саксби нямаше как да изглежда по-прекрасно. Все още беше рано и в този миг навън не се виждаше нито един човек — нямаше и автомобили — така че не му беше трудно да си представи как беше изглеждало малкото селце преди един век. За момент му се стори, че извършеното убийство няма почти никакво значение. Какво толкова представляваше то в общата картина на нещата? Хората идваха и си отиваха. Влюбваха се.

Порастваха, а накрая умираха. Но самото село, с моравите и живите плетове — целият фон, на който беше разиграна тази драма — си оставаше едно и също. След години може би някой щеше да посочи къщата, в която е бил убит сър Магнъс, или мястото, където беше живял неговият убиец, и спътниците му щяха да реагират с вежливо любопитство. Но нищо повече. „Това не беше ли онзи човек, на когото му бяха отрязали главата?“ „Не беше ли имало и още един смъртен случай?“ Откъслечни реплики, които щяха да се разпръснат като листа по вятъра.

И все пак бяха настъпили някои промени. Смъртта на Мери Блекистън и смъртта на сър Магнъс Пай бяха предизвикали безбройни миниатюрни пукнатини, които се бяха разпрострели навън от своя епицентър, и щеше да мине време, преди да зараснат напълно. Тип забеляза надписа, поставен на витрината на антикварния магазин на семейство Уайтхед: „ЗАТВОРЕНО ЗА НЕОПРЕДЕЛЕНО ВРЕМЕ“. Не знаеше дали Джони Уайтхед беше арестуван за кражбата на медалите, но се съмняваше, че магазинът му някога ще бъде отворен отново. Мина покрай автосервиза и се замисли за Робърт Блекистън и Джой Сандърлинг, които искаха само да се оженят — но се бяха изправили срещу могъщи сили, които дори не разбираха напълно. Споменът за момичето, което беше дошло да го посети в Лондон, го натъжи. Какво му беше казала тогава? „Не бива така. Просто не е справедливо.“ В онзи момент дори не би могла да подозира колко много истина има в тези думи.

Някакво движение привлече погледа му и той видя Клариса Пай, която енергично крачеше към месарския магазин, сложила на главата си доста дръзка шапка с три пера. Тя не го видя. Нещо в походката й го накара да се усмихне. Тя беше спечелила от смъртта на брат си. Това нямаше как да се отрече. Може би никога нямаше да наследи имението, но си беше възвърнала контрола върху собствения си живот, а това беше по-важно. Дали това беше достатъчна причина да го убие?

Наистина беше любопитно как един-единствен човек беше успял да привлече толкова много враждебност срещу себе си. Той се замисли за Артър Редуинг — художникът, който беше видял най-добрата си творба осквернена, насечена и изгорена. Артър може би се смяташе за аматьор в изкуството. Но Тип познаваше твърде отблизо онази страст, която гореше в сърцето на всеки творец, и която толкова лесно можеше да деградира и да се преобрази в нещо опасно.

А самата доктор Редуинг? Последния път, когато беше говорила за сър Магнъс, тя не беше успяла да прикрие омразата, която изпитваше не само лично към него самия, но и към всичко, което представляваше той. Тя знаеше по-добре от всички други какво беше причинил той на нейния съпруг — а Тип знаеше от личен опит, че в едно английско селце няма човек с по-голяма власт от лекаря; и че при определени обстоятелства лекарят можеше да се превърне и в най-опасния човек от всички.

Вече беше изминал част от главната улица и виждаше гористата местност Дингъл Дел, която се простираше от лявата му страна. Можеше да мине напряко оттам, за да стигне до имението „Пай Хол“, но реши да не го прави. Не му се искаше да се среща с лейди Пай, нито с новия й партньор в живота. Точно те, повече от всички останали, щяха да спечелят най-много от смъртта на сър Магнъс. Това беше най-старата история на света: съпругата, любовникът, жестокият съпруг и внезапната смърт. Е, те може и да си мислеха, че сега ще бъдат свободни да живеят заедно, но Тип беше сигурен, че от това няма да излезе нищо. Някои връзки оцеляваха само защото бяха невъзможни — и в действителност имаха нужда от нещастието, за да продължават. На Франсес Пай нямаше да й трябва много време, преди Джак Дартфорд да й омръзне — колкото и хубав мъж да беше той, несъмнено. Реално погледнато, тя вече притежаваше имението „Пай Хол“. Или имението „Пай Хол“ притежаваше нея? Матю Блекистън беше казал, че имението е прокълнато — и Тип не можеше да не се съгласи с това. Той взе съзнателно решение да не продължава. Не искаше повече да вижда това място.

Все пак му се искаше да бе имал възможност да поговори с Брент още веднъж. Беше странно, че ролята на градинаря в цялата история така и не беше обяснена напълно. Инспектор Чъб го беше изключил почти изцяло от своето разследване. Но все пак, именно Брент беше първият човек, който беше открил Том Блекистън, след като се беше удавил — както и последният човек, който беше видял сър Магнъс, преди да бъде обезглавен. И в този ход на мисли, именно Брент беше открил тялото на Мери Блекистън — и със сигурност точно той се беше обадил на доктор Редуинг. Каква беше причината сър Магнъс да го уволни толкова необяснимо, точно преди да намери смъртта си? Тип се опасяваше, че този въпрос може би ще остане без отговор. Оставаше му твърде малко време — във всеки смисъл на думата. Тази сутрин щеше да изложи своите мисли за онова, което се беше случило в Саксби на Ейвън. А следобед от него вече нямаше да е останала и следа.

А какво щеше да стане с Дингъл Дел? Гористата местност, която се простираше между дома на викария и имението „Пай Хол“, сякаш беше изиграла важна роля в сюжета, но Тип никога не беше смятал, че сама по себе си е била достатъчен мотив за убийство — дори само поради факта, че смъртта на сър Магнъс нямаше да бъде непременно достатъчна, за да предотврати проекта за застрояване. При все това тя беше накарала хората да направят някои много неразумни неща. Бяха позволили на емоциите си да ги завладеят. Тип си спомни за Даяна Уийвър — простодушията чистачка, която беше стигнала дотам да напише заплашително писмо, ползвайки пишещата машина на работодателката си. Беше се случило така, че не беше успял да я попита за плика — но това нямаше значение. И сам се беше досетил за обяснението. Беше разрешил този случай не толкова с помощта на конкретни доказателства, колкото с логически разсъждения. В крайна сметка се беше оказало, че има само едно възможно обяснение на всичко, което се беше случило.

Той се върна обратно по стъпките си, като следваше главната улица. Така се озова обратно в гробището на църквата „Сейнт Ботолф“, като мина под големия бряст на входа. Вдигна поглед към клоните на дървото. Бяха пусти.

Той продължи към пресния гроб с временния дървен кръст и табелка.

Мери Елизабет Блекистън

5 април 1887 година — 15 юли 1955 година

Така беше започнало всичко. Началото на тази история беше смъртта на майката на Робърт — както и фактът, че едва няколко дни по-рано двамата се бяха скарали пред свидетели — и това беше накарало Джой Сандърлинг да пристигне в неговия кабинет в Кларкънуел. Тип вече знаеше, че всичко, което се беше случило в Саксби на Ейвън, произтичаше от смъртта на Мери Блекистън. Той си представи жената, която лежеше в студената земя под краката му. Не се беше запознал с нея, но му се струваше, че я познава. Спомни си записките, които беше водила в дневника си, и нейните отровни възгледи за целия свят около нея.

Замисли се за отрови.

Зад него се разнесоха стъпки и когато се обърна, той видя преподобния Робин Осбърн да го доближава между гробовете. Този път не беше с велосипеда си. Беше странно, че в нощта на убийството и той, и жена му са били в близост до имението „Пай Хол“ — с обяснението, че тя го е търсила. Освен това бяха чули и колелото на викария да минава покрай кръчмата „Лодкаря“ в същата тази вечер — а Матю Блекистън го беше видял с очите си, оставено пред къщичката на портиера. Тип се зарадва, че съдбата го срещаше с викария за последен път. Имаше още един въпрос, който очакваше своя отговор.

— О, господин Тип, здравейте — каза Осбърн.

Той сведе поглед към гроба. Никой не беше оставил цветя.

— За вдъхновение ли дойдохте тук?

— Не. Съвсем не — отговори Тип. — Днес си тръгвам от селото. Просто минавах оттук на път обратно към хотела.

— Тръгвате си? Нима това означава, че сте се отказали от нас?

— Не, господин Осбърн. Означава точно обратното.

— Искате да кажете, че вече знаете кой я е убил?

— Да. Знам.

— Много се радвам да го чуя. Често си мислех… че сигурно е много трудно да почиваш в мир, когато убиецът ти крачи по земята над теб. Това противоречи на всички идеи за естествена справедливост. Предполагам, че не можете да ми кажете нищо за това — и сигурно не бива да питам.

Тип не отговори. Вместо това смени темата.

— Онова, което сте казали на погребението на Мери Блекистън, е много интересно — отбеляза той.

— Така ли смятате? Благодаря ви.

— Казали сте, че тя е била важна част от живота на това село и го е превръщала в по-добро място за всички останали. Ще се изненадате ли да научите, че си е водила дневник, в който не е записвала нищо друго, освен черни и злонамерени мисли за всички жители на Саксби на Ейвън?

— Ще се изненадам, господин Тип. Да. Имам предвид, че тя наистина понякога се озоваваше там, където не й беше мястото, но никога не съм забелязвал нещо злонамерено в нейните действия.

— Записала е нещо и за вас и госпожа Осбърн. Явно ви е посетила на 14 юли — точно един ден, преди да намери смъртта си. Спомняте ли си нещо за това?

— Не мога да кажа…

Осбърн беше ужасно несръчен лъжец. Веднага започна да кърши ръце, а цялото му лице се изопна в неестествено изражение. Естествено, че си спомняше как тя беше стояла по средата на кухнята. „Разбрах, че имате неприятности с осите.“ И онези снимки, обърнати с лицето нагоре на кухненската маса… Защо бяха там? Защо не ги беше прибрала Хенриета?

— В дневника си беше използвала думата „потресаващо“ — продължи Тип. — Освен това е написала, че е „ужасно“ — и си задаваше въпроса какво трябва да се направи. Имате ли представа какво е имала предвид?

— Не, никаква.

— Тогава аз ще ви кажа. Останах много озадачен да науча, че съпругата ви е трябвало да бъде лекувана от отравяне с беладона, господин Осбърн. Доктор Редуинг е закупила една стъкленица с физостигмин точно с тази цел. Жена ви е стъпила в туфа беладона.

— Точно така.

— Но въпросът, който си зададох, беше следният: защо съпругата ви е била боса?

— Да. Наистина го споменахте. И жена ми отговори…

— Жена ви не ми каза цялата истина. Тя не е имала обувки на краката си, защото не е имала и никакви други дрехи върху тялото си. Точно това е причината и двамата да ми отговорите с такава неохота, когато ви попитах къде сте били на почивка. В крайна сметка бяхте принуден да ми кажете името на хотела — „Шепли Корт“ в Девъншър — и едно телефонно обаждане от моя страна се оказа достатъчно, за да науча, че „Шепли Корт“ е добре известно място за почивка на натуристи. Това е истината, нали, господин Осбърн? Вие и вашата съпруга сте последователи на натуризма.

Осбърн преглътна тежко, преди да отговори:

— Да.

— И Мери Блекистън е открила доказателства за това?

— Намери няколко снимки.

— Имате ли представа какво е възнамерявала да направи с тях?

— Не. Тя не каза нищо. А на следващия ден…

Той се прокашля, преди да продължи.

— Двамата със съпругата ми сме напълно невинни — заговори изведнъж той, а думите се изляха от устата му. — Натуризмът е политическо и културно движение, което освен това е тясно свързано с идеята за здравословен живот. В него няма нищо нечисто — и аз мога да ви уверя, че няма и нищо, което да ни опетни или да попречи на призванието ми. Бих могъл да спомена и това, че Адам и Ева не са знаели, че са голи. Това е било естественото — натуралното — им състояние. Едва когато са опитали от ябълката, те са започнали да се срамуват от себе си. Двамата с Хен пътувахме заедно в Германия преди войната и точно там преживяхме първия си досег с това движение. Натуризмът ни допадна. Запазихме го в тайна само защото смятахме, че тук има хора, които не биха проявили разбиране и биха се почувствали засегнати от това.

— А Дингъл Дел?

— Гората беше идеалното място за нас. Тя ни даваше свобода — място, където да бъдем заедно, без да ни виждат. Бързам да добавя, господин Тип, че не сме правили нищо лошо. Имам предвид, че не е имало нищо… плътско.

Беше избрал особено внимателно последната си дума.

— Двамата просто се разхождахме на лунна светлина. Вие идвахте там заедно с нас. Видяхте колко е прекрасно това място.

— И всичко е било наред, докато съпругата ви не е настъпила онова отровно растение.

— Всичко беше наред, докато Мери не видя снимките. Но нали не вярвате и за миг — точно вие — нали не си мислите, че аз съм й причинил нещо лошо заради това?

— Знам точно как е намерила смъртта си Мери Блекистън, господин Осбърн.

— Но нали казахте — казахте, че си тръгвате?

— След няколко часа. И точно тази тайна ще бъде нещо, което ще отнеса със себе си. Двамата със съпругата ви няма от какво да се боите. Няма да кажа на никого.

Робин Осбърн изпусна дълбока въздишка.

— Благодаря ви, господин Тип. Бяхме толкова притеснени. Нямате представа какво ни беше.

Очите му светнаха.

— Чухте ли вече? Според компанията от Бат, лейди Пай не възнамерява да продължава проекта за застрояване. Местността Дингъл Дел ще бъде оставена недокосната.

— Много се радвам да го чуя. Вие определено бяхте прав, господин Осбърн. Това е едно много красиво място. В действителност вие дори ми подсказахте една идея…

Атикус Тип си тръгна сам от гробището. Оставаха му още петдесет минути до срещата с Реймънд Чъб.

И имаше още нещо, за което трябваше да се погрижи преди това.

2

Не му отне много време да напише писмото, седнал на чаша чай в едно тихо ъгълче на „Кралския герб“.

„Скъпи Джеймс,

Когато прочетеш това, всичко вече ще е свършило. Трябва да ми простиш, че не ти казах по-рано и не споделих с теб истината, но не се съмнявам, че с времето ще ме разбереш.

На бюрото ми ще откриеш някои бележки, които съм написал. Те са свързани със състоянието ми и решението, което съм взел. Искам да стане ясно, че медицинската диагноза е точна и окончателна и за мен няма никаква надежда за възстановяване. Не се страхувам от смъртта. Иска ми се да вярвам, че името ми няма да бъде забравено.

Постигнах голям успех в рамките на един човешки живот, който продължи достатъчно. Както ще видиш, оставил съм ти нещо малко в завещанието си. Донякъде от благодарност за многото години, които прекарахме заедно, но освен това и с надеждата, че ще успееш да завършиш работата по книгата ми и да я подготвиш за публикуване. Сега ти си единственият настойник на моя ръкопис, но аз съм уверен, че той ще бъде на сигурно място в ръцете ти.

С изключение на това малцина ще скърбят за мен. Не оставям след себе си никакви хора, които да разчитат на мен. Подготвям се да се разделя с този свят с мисълта, че съм използвал добре отреденото ми време и ще бъда запомнен с общите ни успехи.

Бих искал да те помоля да се извиниш от мое име на моя приятел, старши инспектор Чъб. Както ще стане ясно, аз ще използвам физостигмина, който взех от Клариса Пай, вместо да му го върна. Доколкото разбрах, той няма вкус и се надявам да ми помогне да си отида по-лесно, но въпреки това по този начин предадох доверието му, а действията ми дори могат да се смятат за дребно престъпление — за което съжалявам.

И най-сетне, колкото и да ме изненадва това, бих искал пепелта ми да бъде разпръсната в гористата местност, наричана Дингъл Дел. Не знам защо моля за това. Знаеш, че не съм склонен към романтични жестове. Но това беше мястото, на което разкрих последния си случай, така че ми се струва подходящо за тази цел. Освен това там изглежда много мирно и спокойно. Изглежда ми точно както трябва.

Сбогувам се с теб, стари приятелю, с уважение и най-добри пожелания. Благодаря ти за верността и дружбата и се надявам, че ще обмислиш сериозно да се завърнеш към актьорската професия, като в такъв случай се надявам да се наслаждаваш на дълга и успешна кариера.“

Той подписа писмото и го пъхна в един плик, който запечата и надписа: „ЛИЧНО — ДО Г-Н ДЖЕЙМС ФРЕЙЗЪР“.

Още известно време нямаше да има нужда от него, но се радваше, че е свършил тази работа. Най-сетне изпи чая си и излезе навън, където го чакаше колата.

3

В кабинета в Бат бяха общо петима, под двата високи прозореца, а над тях беше надвиснала необичайна тишина и неподвижност. Животът от другата страна на стъклото продължаваше, но тук вътре сякаш беше уловен в капана на един миг, който от самото начало беше невъзможно да избегнат, и сега този миг най-сетне ги беше връхлетял. Полицейски инспектор Реймънд Чъб беше заел мястото си зад бюрото, въпреки че нямаше какво толкова да каже на присъстващите. Беше тук почти в качество на свидетел. Но това беше неговият кабинет и неговото бюро — мястото, откъдето упражняваше своята власт — и се надяваше да го е показал достатъчно ясно. До него седеше Атикус Тип, протегнал едната си ръка, отпускайки я на гладката повърхност на бюрото, сякаш това му даваше правото да бъде тук; бастунът му от палисандрово дърво беше подпрян под наклон на подлакътника на стола му. Джеймс Фрейзър се беше свил в ъгъла.

Джой Сандърлинг, която беше пристигнала в Лондон и поначало беше въвлякла Тип във всичко това, седеше срещу тях на един стол, мястото на който изглеждаше внимателно подбрано, като че ли се беше явила на събеседване за работа. До нея седеше Робърт Блекистън, пребледнял и притеснен. Откакто бяха пристигнали, не бяха казали почти нищо. В центъра на вниманието беше Тип, който най-сетне проговори.

— Госпожице Сандърлинг — каза той. — Поканих ви тук днес, защото в много отношения именно вие сте моят клиент — с което искам да кажа, че именно от вас чух за пръв път за сър Магнъс Пай и за неговите дела. Причината да се обърнете към мен не беше толкова желанието ви да разкрия престъпление — в действителност по онова време дори нямаше как да бъдем сигурни, че изобщо е извършено такова — колкото да ме помолите за съдействие по отношение на предстоящия ви брак с Робърт Блекистън, който според вас беше застрашен. Може би нямах право да ви откажа, но се надявам да разберете, че в този момент ме занимаваха въпроси от лично естество, за които трябваше да се погрижа, така че вниманието ми беше насочено другаде. На следващия ден след вашето посещение аз прочетох новината за смъртта на сър Магнъс и това ме накара да променя решението си. Но дори при това положение още от деня, когато пристигнах в Саксби на Ейвън, аз се чувствах задължен колкото към вас, толкова и към вашия годеник, и именно за това е редно и двамата да бъдете поканени тук, за да разберете какви са плодовете на усилията ми. Освен това бих искал да знаете, че много се натъжих от вашето решение да поемете инициативата и да обявите истината за личния си живот пред цялото село. Това със сигурност не е било приятно за вас и аз смятам, че вината за това действие в крайна сметка е моя. Налага се да ви помоля за прошка.

— Ако сте разкрили истината за убийствата и двамата с Робърт можем да се оженим, ще ви простя всичко — отвърна Джой.

— А, да — каза той и за кратко се обърна към Чъб. — Тези млади хора очевидно изпитват дълбока любов един към друг. Вече разбирам колко много означава и за двамата този брак.

— Пожелавам им всичко хубаво — промърмори Чъб.

— Ако знаете кой го е извършил, защо не ни кажете? — проговори за пръв път Робърт Блекистън, а в гласа му сякаш се спотайвате тиха ненавист. — Тогава двамата с Джой ще можем да си тръгнем. Вече го реших. Няма да останем да живеем в Саксби на Ейвън. Не издържам вече. Ще си намерим друго място, някъде далеч оттам, и ще започнем отначало.

— Всичко ще бъде наред, ако сме заедно — каза Джой, като протегна ръка към неговата.

— В такъв случай започвам — каза Тип.

Той отдръпна ръката си от бюрото и я отпусна на облегалката на стола си.

— Още преди да пристигна в Саксби на Ейвън, когато прочетох за убийството на сър Магнъс във вестник „Таймс“, аз вече си давах сметка, че имам работа с едно необичайно съвпадение. Първо една икономка намира смъртта си, като пада по стълбите — злощастен инцидент, в който привидно няма нищо съмнително, — а след това, няма и две седмици по-късно, умира и нейният работодател, но в този случай несъмнено става въпрос за убийство, при това особено ужасяващо и кръвожадно. Наричам това съвпадение, но в действителност имам предвид точно обратното. Със сигурност има причина тези две събития да са се сблъскали, така да се каже, но каква е тя? Възможно ли е да съществува един общ мотив за смъртта на сър Магнъс Пай и неговата икономка? Какво би могло да се постигне, ако и двамата бъдат премахнати?

Очите на Тип сякаш пламнаха за миг, когато се впиха в младежа и девойката срещу него.

— В действителност през главата ми мина мисълта, че този брак, за който говорехте вие — и който желаехте толкова страстно и двамата — може да осигури подобен мотив. Вече знаем, че по някои причини, които биха могли да бъдат определени като недостойни, Мери Блекистън е била против този съюз. Но аз се отказах от тази линия на разсъждение. На първо място, тя не е разполагала с властта да попречи на този брак — поне доколкото знаем. Следователно не е имало причина да бъде убивана. Освен това по нищо не личи, сър Магнъс да е бил замесен във възпрепятстването на брака. Нещо повече, той винаги се е отнасял дружелюбно със сина на Мери Блекистън и със сигурност би трябвало да се очаква, че би искал този брачен съюз да се осъществи.

— Той знаеше за женитбата — каза Робърт. — И нямаше абсолютно никакви възражения. Защо да е против? Джой е прекрасно момиче — и да, вие сте прав, той винаги се е отнасял добре с мен. Той искаше да бъда щастлив.

— Съгласен съм. Но ако не успеем да открием една обща причина за двете убийства, каква би била алтернативата? Дали е възможно в Саксби на Ейвън да има двама убийци, които са действали независимо един от друг, със съвсем отделни и различни мотиви? Това ми се струва малко вероятно — меко казано. А може би едната смърт по някакъв начин е предизвикала другата? Вече знаем, че Мери Блекистън е била събрала множество тайни за живота на жителите на селото. Дали е знаела нещо за някого, заради което е била в опасност — и може би е казала за това на сър Магнъс? Да не забравяме, че той е бил най-довереният й събеседник.

А докато обмислях всички тези въпроси, пред мен се представи и едно трето престъпление. Защото вечерта след погребението на Мери Блекистън някой е проникнал с взлом в имението „Пай Хол“. Престъплението приличаше на обикновен обир, но в един месец, в който са загинали двама души, вече нищо не е толкова обикновено. И скоро се оказа, че това наистина е така — защото, макар и в Лондон да е била продадена една сребърна катарама; всичко останало от тази кражба просто е било захвърлено на дъното на езерото. Каква беше причината за това? Дали крадецът е бил възпрепятстван да довърши делото си, или поначало целта му е била друга? Дали просто не е искал да направи така, че среброто да изчезне, вместо да извлече лична облага от него?

— Имаш предвид, като някаква провокация? — попита Чъб.

— Сър Магнъс се е гордеел със своето сребро от римско време. Това е било част от наследството му. Беше възможно да е било взето с единствената цел да го уязви. Тази мисъл наистина ми мина през главата, инспекторе.

Тип се приведе напред, преди да продължи:

— А в този случай имаше и още един аспект, който ми беше особено трудно да разбера. Имам предвид поведението на Мери Блекистън.

— И аз никога не я разбрах — промърмори Робърт.

— Нека разгледаме отношенията й с вас самия. Тя е изгубила единия си син при трагичен инцидент, след което е започнала да проявява извънредно внимание, власт и желание за контрол. Знаете ли, че се срещнах и с баща ви?

Робърт го изгледа с широко отворени очи.

— Кога?

— Вчера. Моят колега Фрейзър ме откара до дома на вашия баща в Кардиф. И той ми разказа множество интересни неща. След смъртта на брат ви Том вашата майка е издигнала стена около вас. Дори на него не е било позволено да ви доближава. Тя не е можела да понесе мисълта, че може да ви изпусне от поглед — и точно затова например се е ядосала толкова, когато сте взели решение да заминете за Бристъл. Това е единственият случай, когато си е позволила да спори със сър Магнъс — който неизменно е бил мотивиран единствено от желание да направи добро за вас. И всичко това е съвсем обяснимо. След като е изгубила едното си дете, за една жена е съвсем естествено да развие подобно отношение към другото. Освен това разбирам и как подобни отношения лесно могат да станат некомфортни и дори мъчителни. Споровете между вас двамата са били съвсем естествени. Това е много жалко, но е било неизбежно.

Но има и нещо, което не разбирам. Защо е била толкова против вашия брак? Това вече не е обяснимо. Нейният син си е намерил, ако ми позволите да се изразя по този начин, очарователна спътница в живота в лицето на госпожица Сандърлинг. Тя е местно момиче, от добро семейство. Баща й е пожарникар. Тя работи в лекарския кабинет. И няма никакво намерение да накара Робърт да напусне селото. Това е перфектен съюз — но въпреки всичко, от самото начало, Мери Блекистън реагира с неизменна враждебност срещу него. Защо?

Джой се изчерви.

— Нямам представа, господин Тил.

— Е, нека ви помогнем тогава, госпожице Сандърлинг — обади се Чъб. — Защото брат ви е болен от синдрома на Даун.

— Пол? Какво общо има всичко това с него?

— Госпожа Блекистън е записвала мислите си в един дневник, който открихме междувременно. И по някаква причина си е наумила, че това състояние ще се предаде по наследство на евентуалните внуци, които ще й родите. Това й е бил проблемът.

Тип поклати глава.

— Извинявам се, инспекторе — каза той. — Но не съм съгласен.

— Според мен се е изразила съвсем ясно, Тип. „… тази ужасна зараза в нейното семейство…“ Написаното е ужасно. Но несъмнено е написано от нея.

— Написаното би могло да бъде разтълкувано погрешно — каза Тип.

Той въздъхна, преди да продължи:

— За да разберем както трябва Мери Блекистън, се налага да се върнем назад във времето до онзи момент, който е определил насоката на целия й живот.

Тип за кратко се обърна към Робърт:

— Надявам се, че този въпрос няма да ви разтревожи. Говоря за смъртта на брат ви.

— През по-голямата част от живота си съм живял с тази мисъл — отвърна Робърт. — Нищо от това, което можете да кажете сега, няма да ме разтревожи допълнително.

— В този инцидент имаше някои неща, които ме озадачаваха. Нека да започна с начина, по който е реагирала вашата майка на случилото се. Наистина не разбирам какво е обяснението за поведението на една жена, която продължава да живее на същото място, където се е случил този инцидент — там, където е загубила детето си. Ден след ден тя минава покрай онова езеро, така че ми се налага да се запитам: дали се наказва сама заради нещо, което е сторила? Или заради нещо, което знае? Дали е възможно да е мотивирана от усещане за вина, още от онзи ужасен ден насам?

Аз посетих жилището на портиера и се опитах да си представя какво е било усещането за нея — както и за самия вас, всъщност — да живеете заедно на онова мрачно място, обсадени от дърветата, в неизменна сянка. Жилището не ми разкри много тайни, но все пак имаше една мистерия — стаята на втория етаж, която майка ви е държала заключена. Защо? Какво е било предназначението на тази стая и защо никога не е влизала в нея? В стаята не беше останало много: само едно легло и една маса, а в чекмеджето на масата — нашийник от куче, което също е намерило смъртта си.

— Бела — каза Робърт.

— Да. Бела е била подарък от баща ви за брат ви, а сър Магнъс не я е искал в имението си. Когато вчера говорих с баща ви, той предположи, че сър Магнъс е убил кучето по най-жесток начин. Нямаше как да бъда уверен в това, но ще ви кажа какво си помислих. Брат ви намира смъртта си от удавяне. Майка ви пада по стълбите. Сър Магнъс става жертва на брутално убийство. А вече знаем и за Бела, куче от смесена порода, което е убито. Още една насилствена смърт, която да добавим към все по-дългия списък от случаи на насилствена смърт, свързани с имението „Пай Хол“.

Защо беше запазен там този кучешки нашийник? А в стаята имаше и още нещо, което веднага ми направи впечатление. Това е единственото помещение в цялата къща, от което се разкрива изглед към езерото. Този факт сам по себе си ми се стори особено важен. И след това се запитах — какво е било предназначението на стаята, когато в тази къща е живяла Мери Блекистън? Бях предположил — неправилно — че това е била стаята, в която е било или вашето легло, или леглото на брат ви.

— Майка ми шиеше в тази стая — каза Робърт. — Ако ме бяхте попитали, щях да ви кажа.

— Нямаше нужда да ви питам. Вие споменахте, че двамата с брат ви сте играли на една игра, при която сте си почуквали по общата стена на стаите си, за да си предавате кодирани съобщения. Следователно стаите ви са били съседни, така че тази стая в края на коридора очевидно не е била една от тях двете, а е използвана за друго. Тъй като майка ви често се е занимавала с шиене, ми се струваше доста вероятно да е обичала да работи именно там.

— Всичко това е много хубаво, Тип — обади се Чъб. — Но не разбирам накъде ни води.

— Вече почти пристигнахме, инспекторе. Но нека първо да разгледаме начина, по който се е случил този инцидент — защото, както вече споменах, това също повдига някои въпроси.

Според показанията както на Робърт, така и на баща му, Том е издирвал къс „злато“, което в действителност е било скрито в папура на брега, защото точно там го е оставил сър Магнъс. Да не забравяме, че той вече не е бил малко дете. Бил е на дванайсет години. И е бил умно момче. Налага се да ви попитам — наистина ли е възможно да е влязъл в студената, кална вода с погрешното убеждение, че златото е било там? Доколкото разбрах, игрите на двете момчета са били много строго организирани. С това се е занимавал сър Магнъс, който е укривал съкровището и е оставял много точни и специфични указания. След като Том е стигнал до брега на езерото, сигурно се е досетил къде може да открие златото. Но не е имало никаква нужда да го подминава, за да влиза в самото езеро. Това е напълно необяснимо.

А има и още една подробност, която ме тревожи. Брент, градинарят, е открил тялото…

— Той непрекъснато душеше наоколо — вметна Робърт. — Двамата с Том се страхувахме от него.

— Готов съм да повярвам на това. Но ето го и въпроса, който бих искал да ви задам. Описанието на Брент беше съвсем точно. Той е извадил брат ви от водата и го е оставил на земята на брега. Малко по-късно сте пристигнал и вие — и по каква причина на свой ред сте скочили във водата?

— Исках да помогна.

— Разбира се. Но брат ви вече е бил на сушата. Баща ви каза, че е бил на брега. Защо сте решили да се измокрите в студената вода?

Робърт се намръщи.

— Не знам какво искате да ви кажа, Пит. Тогава бях на четиринайсет години. Дори не си спомням какво точно се случи. Мислех само за Том и за това, че искам да го извадя от водата. В главата ми нямаше нищо друго.

— Не, Робърт. Според мен е имало. Според мен си искал да прикриеш факта, че самият ти вече си бил мокър.

Цялата стая сякаш застина на мястото си, все едно бяха в кадър от филмова лента, заседнала в прожекционния апарат. Дори навън, на улицата, не помръдваше нищо.

— Защо да го прави? — попита Джой.

Гласът й леко потреперваше.

— Защото едва преди няколко минути се е борил с брат си до езерото. И е убил брат си, като го е удавил.

— Това не е вярно!

Очите на Робърт пламнаха. Фрейзър за миг си помисли, че той ще скочи от мястото си, и се приготви да се притече на помощ на Тип, ако се наложи.

— Голяма част от нещата, които казвам сега, се основават на логически предположения — отговори Тип. — Можете да бъдете сигурни, че не ви държа изцяло отговорен за едно престъпление, което сте извършили като дете. Но нека да разгледаме онова, с което разполагаме. Брат ви, а не вие, получава куче като подарък. Кучето намира смъртта си при ужасни обстоятелства. Двамата с брат ви издирвате къс злато. Намира го той, а не вие.

И този път той си понася наказанието за това. Баща ви ми каза, че двамата с Том често сте се карали. Той се е тревожил заради вас — заради настроенията ви и това, че често сте излизали сам на продължителни разходки, дори в най-ранна възраст. Но той не е виждал онова, което е видяла майка ви — факта, че още от раждането — онова трудно раждане — у вас е имало нещо сбъркано, заради което сте били способен на убийство.

Този път беше ред на Джой да възрази:

— Не, господин Тип! Не говорете така за Робърт. Робърт изобщо не е такъв.

— Робърт е точно такъв, госпожице Сандърлинг. Самата вие ми казахте, че му е било трудно в училище. Не се е сприятелявал лесно. Другите деца не са му се доверявали. Може би са забелязвали, че нещо у него не е съвсем наред. А в единствения случай, в който е напуснал дома си — когато е заминал да работи в Бристъл — той се е замесил в сбиване, в резултат на което е бил арестуван и е прекарал една нощ зад решетките.

— Онзи човек, с когото се е сбил, е бил със строшена челюст и три счупени ребра — обади се Чъб.

Очевидно беше проверил този факт в архивите на полицията.

— Според мен Мери Блекистън е била съвсем наясно с природата на по-големия си син — продължи Тип. — И простата истина е тази, че тя не го е предпазвала от външния свят. Точно обратното, тя е предпазвала света от него. Тя е знаела или е подозирала какво се е случило с кучето Бела. Защо иначе ще запази нашийника? Тя е видяла какво се е случило на езерото. Да. Седнала на масата си за шиене в онази стая, тя е видяла с очите си как Робърт е убил Том — от яд, че малкият му брат е открил златото, а не той. И от този ден е издигнала стена около него. Матю Блекистън се изрази точно по този начин. Тя не му е позволявала да се доближи до Робърт. Но той не знаеше истинската причина за това. А именно, че тя не е искала той да разбере истината за него.

И сега вече можем да си обясним причината за нейната враждебност по отношение на вашия брак, госпожице Сандърлинг. И в този случай, притесненията й не са били свързани с въпроса дали вие сте подходяща за съпруга. Не, тя е била наясно с истинската природа на сина си — и е била твърдо решена да не позволи той да стане съпруг и баща. Колкото до брат ви, който страда от синдрома на Даун, вие вече напълно разбирате какво е имала предвид. Онова, което е записала в дневника си, е от особена важност. „А аз не можех да спра да мисля за тази ужасна зараза в нейното семейство.“ Боя се, че както Джеймс Фрейзър, така и полицейски инспектор Чъб са разтълкували написаното погрешно. Заразата, която има предвид тя, е била лудостта на собствения й син. И тя се е страхувала, че в някой бъдещ ден тя може да се предаде и на потомството на госпожица Сандърлинг, ако този брак бъде допуснат.

— Аз си тръгвам! — заяви Робърт Блекистън, като скочи на крака. — Не съм длъжен да слушам повече тези глупости.

— Никъде няма да ходиш — каза му Чъб. — От другата страна на тази врата стоят още двама мъже, така че няма да си тръгнеш оттук, докато Тип не приключи.

Робърт трескаво се огледа.

— И какви други теории имате, Пит? Какво ще кажете сега, че съм убил и майка си, за да я накарам да замълчи завинаги? Така ли смятате?

— Не, Робърт. Аз съм съвършено наясно с факта, че вие не сте убили майка си. Ако седнете обратно на мястото си, ще ви кажа точно какво се е случило.

Робърт Блекистън се поколеба, сетне отново седна. Фрейзър не пропусна да забележи, че Джой Сандърлинг се беше извърнала настрани от него. Изражението й беше окаяно и тя отбягваше погледа му.

— Да се поставим на мястото на вашата майка — продължи Тип. — Отново се налага да се направят логически предположения, но това е единственият начин да се намери обяснение за събитията, пред които бяхме изправени. Тя живее със син, за когото знае, че страда от опасно увреждане. По свой собствен начин тя се опитва да го предпази. Не откъсва поглед от него. Следи го на всяка крачка. Но колкото по-враждебни и неприятни стават техните отношения, колкото по-яростни стават скандалите им, толкова повече се притеснява тя. Ами ако в лудостта си нейният син се обърне срещу нея самата?

Тя има един човек, на когото може да се довери. Уважава сър Магнъс Пай като човек, който е заможен и от добро потекло. Положението му в обществото е много по-високо от нейното — нещо повече, той е представител на аристокрацията. Многократно й е помагал в семейните дела. Осигурил й е работа. Организирал е игри за децата й, така че да се развличат, докато баща им го няма. Не се е отказал от нея, след като нейният брак се е разпаднал, и след това на два пъти е намирал работа на единствения й жив син. Дори е използвал влиянието си, за да измъкне Робърт от затвора.

Тя няма как да му каже за убийството. Той ще остане ужасен, ако разбере за това, и може да се откаже и от двама им. Но й хрумва нещо друго. И тя му дава запечатан плик с писмо, в което се описва цялата истина: за убийството на по-малкия й син, за убийството на кучето, а може би и за други инциденти, за които никога няма да разберем. В писмото си тя описва Робърт Блекистън такъв, какъвто е в действителност — но ето каква е уловката. Писмото следва да бъде отворено само ако тя умре. И едва след като е предала това писмо и то е заключено на сигурно място, тя казва на Робърт точно какво е направила. Така писмото ще изпълнява функцията на предпазна мярка. Сър Магнъс няма да измени на думата си. Той няма да го отвори. Вместо това единствено ще го съхранява на сигурно място. Но ако някога с нея се случи нещо, ако тя намери смъртта си при необичайни или съмнителни обстоятелства, той ще го прочете и ще разбере кой носи вината за това. Това е съвършеният план. Робърт няма да посмее да я нападне. Няма да може да й направи нищо лошо. Благодарение на това писмо заплахата от него е неутрализира.

— Не можете да знаете това — каза Робърт. — Няма как да знаете това.

— Напротив, вече знам всичко! — отговори Тип.

Той помълча, преди да продължи:

— Нека се върнем към смъртта на Мери Блекистън и да проследим как са се развили събитията.

— Кой я е убил? — настоя да узнае Чъб.

— Никой! — отвърна Тип и се усмихна. — Точно това е толкова изключително и трагично в цялата тази история. Тя наистина е намерила смъртта си в резултат на нещастен случай. Нищо повече!

— Един момент! — обади се Фрейзър от ъгъла на стаята. — Ти ми каза, че я е убил Матю Блекистън.

— И той наистина го е направил. Но неволно, без дори да си дава сметка, че носи вината за това. Както си спомняш, Джеймс, той е имал необяснимо предчувствие, че жена му е в опасност, и онази сутрин я е потърсил по телефона. Освен това си спомняш, че телефонните апарати на горния етаж на къщата не работят. Научихме го от лейди Пай, когато бяхме при нея. Така случилото се намира много просто обяснение. Мери Блекистън е чистела с прахосмукачката в горния край на стълбището. Телефонът е звъннал — и тя е трябвало да изтича чак на долния етаж, за да вдигне слушалката. Кракът й се е закачил в кабела и тя е паднала, повличайки прахосмукачката със себе си, така че машината е заседнала между перилата в горния край на стълбището.

От самото начало ми се струваше очевидно, че единственото разумно обяснение за нейната смърт е нещастен случай. Мери Блекистън е била сама в къщата. Ключовете й са били в ключалката на задната врата, която е била заключена, а Брент е бил зает с работата си пред къщата. Ако някой беше излязъл оттам, той щеше да го види. А и да блъснеш някого по стълбите… това не е разумен метод за убийство. Как можеш да бъдеш сигурен, че жертвата няма да понесе единствено сериозни наранявания?

Но жителите на Саксби на Ейвън не смятаха така. Бяха сигурни, че става въпрос за убийството. А ситуацията се утежняваше допълнително от онзи скандал между Мери Блекистън и нейния син, който се беше разразил едва преди няколко дни. „Защо не пукнеш, та да мога да си почина малко от тебе?“ Робърт може и да не се е сетил веднага за това, но инцидентът е отговарял напълно на условията, при които е трябвало да бъде отворено писмото на майка му — поне доколкото можем да си представим какви са били те. Смъртта й е била насилствена. Той е бил основният заподозрян за нея.

И той изведнъж е осъзнал всичко това една седмица по-късно, на погребението. Викарият беше така любезен да ми даде текста на словото си, и аз прочетох точните му думи. „И въпреки че днес сме тук, за да скърбим за нейната загуба, нека да си спомним и за онова, което остави след себе си.“ Той ми разказа, че когато е чул това, Робърт е закрил очите си с ръка — и за това има отлична причина. Той не е бил разстроен от чутото. Не, в този момент той си е спомнил точно какво е оставила майка му.

За негов късмет, сър Магнъс и лейди Пай не са били в селото. Били са на почивка, в Южна Франция. Робърт е разполагал с малко време — и незабавно е предприел нещо. Още същата вечер е проникнал с взлом в имението „Пай Хол“, като е влязъл през същата врата, която е повредил Брент, когато са открили тялото. Задачата му е била проста. Трябвало е да открие и да унищожи писмото, преди сър Магнъс да се върне.

Тип отново погледна към Робърт:

— Сигурно ви е вбесявала цялата тази несправедливост. Вие не сте направили нищо лошо! Вината не е била ваша. Но ако някой прочетял това писмо, тайните от детството ви щели да излязат наяве, а това е щяло да попречи на брака.

Сетне той се обърна към Джой, която слушаше всичко това с изражение на пълен потрес.

— Разбирам, че това не е лесно за вас, госпожице Сандърлинг. И никак не ми е приятно да разбивам надеждите ви. Но ако можете да намерите някаква утеха в този факт, мъжът до вас наистина ви обича и е направил всичко това с единствената надежда, че все пак ще може да бъде с вас.

Джой Сандърлинг не отговори. Тип продължи:

— Робърт претърсил къщата, но не е открил нищо. Сър Магнъс е прибрал писмото в своя сейф в кабинета си, заедно с останалите си лични книжа. Сейфът е скрит зад една картина и се отваря с дълга поредица от цифри — която Робърт не е можел да знае. Затова е бил принуден да си тръгне оттам с празни ръце.

Но вече е имал нов проблем: как да обясни влизането с взлом в къщата. Ако не е било взето нищо, сър Магнъс — както и полицията — са щели да заподозрат за наличието на друг молив, а когато писмото излезе наяве, може би са щели да стигнат и до него. Решението се е оказало просто. Той отворил витрината и е взел сребърното съкровище, открито някога в Дингъл Дел. Освен това взел и някои от бижутата на лейди Пай. Така всичко приличало на обикновен обир. Естествено, нито един от тези предмети не е представлявал интерес за него. Той не е можел да си позволи риска да ги продаде. И какво е направил? Хвърлил ги на дъното на езерото — където може би щяха да си останат, скрити от очите на всички, ако късметът не се беше обърнал срещу него. Докато бързал през моравата, той изпуснал една сребърна катарама — а на следващия ден Брент попаднал на нея и я продал на Джони Уайтхед. Това доведе до откриването на останалата част от съкровището, за което пристигнаха полицейски водолази, и до истинската причина за влизането с взлом в къщата.

Писмото останало в сейфа. Сър Магнъс се върнал от Франция. През следващите няколко дни явно са го занимавали други неща — и сигурно не ви е било лесно, Робърт, докато сте очаквали неизбежното обаждане по телефона.

Какво ще направи сър Магнъс? Дали направо ще се обади в полицията или ще ви даде шанс да се оправдаете? В крайна сметка, в четвъртък на следващата седмица, когато жена му заминала за Лондон, той те повикал в имението „Пай Хол“. И така, най-сетне, пристигаме на местопрестъплението.

Сър Магнъс прочел писмото. Трудно е да се прецени със сигурност каква е била реакцията му. Със сигурност е останал потресен. Дали е подозирал Робърт Блекистън за убийството на майка му? Напълно е възможно. Но той е бил разсъдлив — и посвоему предпазлив и неуверен — човек. Познавал е Робърт от много години и не се е страхувал от него. Нима винаги не се е грижил добре за него? При все това, за всеки случай, той намерил стария си армейски револвер и го сложил в чекмеджето на бюрото си, където по-късно ще го открие инспектор Чъб. Това е предохранителна мярка, нищо повече.

В седем часа вечерта автосервизът затваря. Робърт се прибира у дома, за да се измие и да се преоблече с по-представителни дрехи, подходящи за бъдещата среща, на която смята да заяви, че е невинен, и да помоли за разбиране от страна на сър Магнъс. Междувременно в играта се намесват и други фактори. Матю Блекистън вече пътува от Кардиф натам, за да зададе някои настоятелни въпроси за жена си на сър Магнъс. Брент, който съвсем скоро е бил уволнен, остава да работи до късно, а след това отива в „Лодкаря“. Робин Осбърн се измъчва от съвестта си и отива в църквата, за да потърси утеха. Хенриета Осбърн започва да се тревожи и излиза, за да потърси съпруга си. Пътищата на мнозина от тях ще се пресекат, но по такъв начин, че в пресечните им точки няма да може да бъде открит никакъв разпознаваем модел.

Около осем и двадесет вечерта Робърт се отправя към мястото на тази съдбовна среща. Вижда велосипеда на викария пред църквата и импулсивно решава да го вземе назаем. Той няма как да знае, че в действителност по това време викарият е в църквата. Пристига незабелязан в имението, Дай Хол“, оставя велосипеда пред жилището на портиера и продължава пеша по алеята към входа. Отваря му сър Магнъс — и онова, което се случва след това, а именно самото убийство, ще опиша след минута. Но нека първо да завърша общата картина. Матю Блекистън също пристига там и паркира колата си до жилището на портиера, като в същото време забелязва велосипеда. След това се отправя пеша по алеята, където го вижда Брент, който току-що е приключил работа. Почуква на вратата и няколко мига по-късно му отваря сър Магнъс. Фрейзър, ти несъмнено си спомняш разговора, който са провели помежду си — по начина, по който съвсем точно ни го предаде Матю Блекистън.

„Ти!“ Сър Магнъс остава изненадан и това е съвсем обяснимо. Бащата е пристигнал в същия момент, когато вътре е синът — и двамата са повели разговор, който е особено деликатен. Сър Магнъс не казва името му на глас. Той не иска Робърт да научи, че баща му е там — в най-неподходящия възможен момент. Но преди да го отпрати, използва възможността да зададе един въпрос на Матю. „Наистина ли си мислиш, че аз съм убил кучето ти?“ Защо да му задава този въпрос, освен ако не е искал да потвърди нещо, което току-що е обсъждал с Робърт? Във всеки случай, сър Магнъс затваря вратата. Матю си тръгва.

Убийството е извършено. Робърт Блекистън бързо се отдалечава от къщата, като използва взетия назаем велосипед. Навън е тъмно. Той не очаква да срещне никого. А в „Лодкаря“ за момент настъпва тишина, докато се сменят плочите, и Брент чува велосипеда да преминава отвън — като предполага, че това е самият викарий. Робърт връща велосипеда пред църквата, но по него е останало много кръв и той неволно оставя част от нея по ръкохватките. Когато викарият излиза от църквата и се връща у дома си със своя велосипед, част от тази кръв със сигурност остава по неговите собствени дрехи. Точно това според мен беше причината госпожа Осбърн да бъде толкова притеснена, когато разговаря с мен.

Може би тя е смятала, че той е извършил престъплението. Е, във всеки случай те скоро ще разберат истината.

Драмата, която се е разиграла през онази вечер, има и още едно, последно действие. Матю Блекистън е размислил и се връща, за да се изправи срещу сър Магнъс. Двамата със сина му се разминават за броени минути, но той вижда трупа през процепа на пощенската кутия и пада в цветната леха, където оставя отпечатък от ръката си в меката пръст. Обзет от страх, че ще го заподозрат за убийството, той си тръгва възможно най-бързо — но по пътя го забелязва лейди Пай, която току-що се е върнала от Лондон и всеки момент ще влезе в къщата, където ще открие своя съпруг.

Така ни остава единствено самото убийство, за което се налага да разкажа сега.

Робърт Блекистън и сър Магнъс Пай се срещат в кабинета. Сър Магнъс е извадил писмото, което Мери Блекистън е написала преди толкова много години, и както си спомняте, картината пред сейфа е останала открехната. Писмото е на писалището му и двамата обсъждат какво пише в него. Робърт се опитва да убеди сър Магнъс, че не е направил нищо лошо и не носи вина за трагичната смърт на майка си. По една случайност на писалището има и още едно писмо. Сър Магнъс го е получил същия ден. Писмото засяга предстоящото унищожаване на Дингъл Дел и съдържа някои злонамерени, дори заплашителни фрази. Както вече знаем, то е съставено от една местна жителка на име Даяна Уийвър, която е използвала пишещата машина на доктор Редуинг, за да го напечата.

Две писма. Два плика. Запомнете това.

Разговорът не се развива добре. Може би сър Магнъс заплашва да разкрие истината за бившето си протеже. Може би казва, че ще обмисли как да постъпи, преди да се обади в полицията. Предполагам, че Робърт се държи възможно най-любезно и убедително, докато сър Магнъс го изпраща до входната врата. Но в момента, когато стига до голямото преддверие, той нанася своя удар. Вече е забелязал рицарската броня и изтегля меча от ножницата. Оръжието излиза безшумно и лесно оттам, защото по една случайност сър Магнъс го е използвал съвсем наскоро, за да унищожи с него портрета на съпругата си. Робърт не е готов да поеме никакви рискове. Той няма да позволи да бъде разкрит. Бракът му с Джой Сандърлинг ще се осъществи. Той замахва зад гърба на сър Магнъс и го обезглавява, а след това се връща в кабинета, за да се отърве от доказателствата.

Но точно в този момент допуска две критични грешки. Той смачква на топка писмото на майка си и го изгаря в камината. Но междувременно успява да изцапа хартията с кръвта на сър Магнъс, както ще открием по-късно. Ала много по-голямата му грешка е тази, че изгаря погрешния плик! Аз веднага открих, че е допусната грешка — и не само защото писмото от госпожа Уийвър беше напечатано на машина, докато останалият плик беше надписан на ръка. Не. Пликът беше адресиран официално до сър Магнъс Пай, а това изобщо не отговаряше на съдържанието му. В него авторката на писмото го беше нарекла „кучи сине“. Беше го заплашила с убийство. Дали в такъв случай щеше да адресира плика до „Сър Магнъс“? Не вярвам да е така — и възнамерявах да попитам госпожа Уийвър за това, но за съжаление ми прилоша, преди да успея да й задам този въпрос. Но няма значение. Ние разполагаме с плика, както и с дневника на Мери Блекистън. Както казах на Фрейзър, почеркът е един и същ.

Атикус Тип беше завършил изложението си. Нямаше да има драматично заключение, нито финална реч. Това открай време не беше в стила му.

Чъб поклати глава.

— Робърт Блекистън — каза тържествено той. — Арестувам те за убийство.

Той продължи с официалните фрази, които изискваше законът в такива случаи, а накрая добави:

— Имаш ли да кажеш още нещо?

През последните няколко минути Блекистън се беше взирал в една определена точка на пода, сякаш можеше да види цялото си бъдеще в нея. Но сега изведнъж вдигна очи, от които се стичаха сълзи. В този миг на Фрейзър никак не му беше трудно да си го представи като четиринадесетгодишното момче, което беше убило брат си в пристъп на ярост и оттогава насетне се беше укривало от възмездието за това престъпление. Той се обърна към Джой. Онова, което каза, беше предназначено единствено за нея.

— Направих го за теб, скъпа моя — рече той. — Това, че те срещнах, беше най-хубавото нещо в живота ми, и аз бях сигурен, че ще мога да бъда напълно щастлив само с теб. Не можех да позволя на никого да ми отнеме това и ако се наложи, бих го направил отново. Бих го направил заради теб.

4

Публикувано във вестник „Таймс“,

август 1955 година

Смъртта на Атикус Тип вече беше широко отразена от британската преса, но аз се питам дали не мога да добавя още няколко думи от себе си, след като го познавах вероятно по-добре от всеки друг на този свят в качеството си на негов личен асистент и работих за него в продължение на шест години. Запознах се с господин Тип в отговор на една обява, публикувана в списание „Спектейтър“. Обявата съобщаваше, че наскоро пристигнал от Германия бизнесмен, се нуждае от услугите на доверен секретар, който да му помага с машинописна работа, административни и други подобни дейности. Беше забележително, че не се представяше като частен детектив или следовател, въпреки че вече си беше създал сериозна репутация в тази област, особено след разкриването на диамантената афера „Лудендорф“ и впечатляващата поредица от арести, която го последва. Господин Тип винаги е бил скромен. Въпреки че оказваше съдействие на полицията в многобройни случаи, включително и в скорошното разследване на убийството на един заможен земевладелец от селото Саксби на Ейвън в графство Съфолк, той винаги предпочиташе да остане в сянка и рядко изтъкваше заслугите си за онова, което беше постигнал.

Причината за смъртта му беше обект на някои спекулации, така че ми се иска да изясня нещата. Вярно е, че по време на последното си разследване господин Тип се беше сдобил с голямо количество от отровата физостигмин, което би следвало, разбира се, да предаде на органите на реда. Той не е постъпил така, защото по това време вече е бил взел решението да отнеме собствения си живот — както разкрива в едно писмо, което ми беше оставил, за да ми бъде предадено след кремацията му. Макар аз да не знаех за това, господин Тип беше получил медицинска диагноза за особено злокачествена форма на мозъчен тумор, който и без това е щял да сложи край на живота му, и беше предпочел да си спести ненужното страдание.

Той беше най-добрият и най-мъдрият човек, когото съм срещал през живота си. Преживяванията му в Германия преди и по време на войната му бяха изградили особена перспектива, която със сигурност му беше помагала в неговата работа. Притежаваше вродено разбиране за природата на злото и беше способен да го изкоренява с безпогрешна точност. Той нямаше много приятели и въпреки че прекарахме много време заедно, аз дори не мога да се престоря, че разбирах как работи забележителният му ум. Той изрази съвсем ясно желанието си да не му бъде издиган никакъв паметник, но беше пожелал пепелта му да бъде разпръсната недалеч от Саксби на Ейвън, в гористата местност Дингъл Дел, която отчасти дължи спасението си на него самия.

От друга страна, у мен останаха всички страници от ръкописа, бележките и допълнителните материали по съчинението, на което беше посветил голяма част от живота си през последните години — мащабен труд със заглавие „Общ преглед на криминалното разследване“. Фактът, че този труд ще остане незавършен, е истинска трагедия — но аз препратих всичко, което открих, на професор Крейна Хътън в центъра по криминология към Оксфордския университет и много се надявам това съчинение от историческа важност скоро да намери път към широката общественост.

Джеймс Фрейзър

Агиос Николаос, остров Крит

Не остава много, което да се добави към това.

Последната страница от съществуването на „Клоувърлийф Букс“ беше затворена — особено подходящ израз, с който да се опише фалита на едно издателство. Беше много неприятна каша — Чарлс вече беше зад решетките, а застрахователите отказваха да изплатят обезщетението за сградата, която беше напълно унищожена от пожара. Успешните ни автори не се поколебаха нито за миг да избягат в друг и издателства, което беше донякъде разочарование, но не и пълна изненада. Никой не би искал да го издава човек, който може да го убие.

Аз останах без работа, естествено. Докато си седях у дома, след като ме изписаха от болницата, с изненада открих, че ми стоварват част от вината за случилото се. Както казах в началото, Чарлс Клоувър имаше солидни позиции в издателския бизнес и общото усещане беше, че аз съм го предала. В крайна сметка, той беше издавал Греъм Грийн, Антъни Бърджес и Мюриъл Спарк, а беше убил един-единствен писател — Алан Конуей, който беше известен с това, колко трудно се работи с него. Наистина ли беше необходимо да се вдига толкова врява около смъртта му, след като и без това е щял да умре? Никой не се изрази точно така, но когато най-сетне успях да докуцукам до няколко литературни събития — една конференция, една премиера и прочие — останах с подобно усещане. Организацията, връчваща Женската награда за литература, все пак реши да не ме включва в списъка на журито. Искаше ми се всички да бяха видели Чарлс такъв, какъвто го видях аз накрая — готов да ме изгори жива, след като ме ритна толкова силно, че ми счупи ребрата. Скоро нямаше да се върна на работа. Вече не ми се занимаваше с това, а и бездруго зрението ми не се беше възстановило. И още е така. Не съм чак толкова сляпа, колкото горкият господин Рочестър в „Джейн Еър“, но очите ми се уморяват, ако се опитам да чета прекалено дълго, и думите започват да плуват по страницата. Напоследък предпочитам да слушам аудиокниги. И се върнах към литературата от деветнадесети век. Избягвам криминалните романи.

Живея в Агиос Николаос, на остров Крит.

В крайна сметка животът общо взето взе това решение вместо мен. В Лондон не беше останало нищо, което да ме задържа. Много от моите приятели ми бяха обърнали гръб, а Андреас беше готов да замине, независимо какво се случи.

Щях да бъда истинска глупачка, ако не бях заминала с него — както ми повтаряше сестра ми Кейти в продължение на една цяла седмица. В края на краищата, аз го обичах. Бях осъзнала това още когато седях сама на гарата в Брадфорд на Ейвън, и със сигурност се убедих в чувствата си, когато той се появи изневиделица в ролята на моя безстрашен рицар, който влезе в огъня, за да ме спаси. Ако някой трябваше да се съмнява в решението си, това беше той. Аз не знаех нито една дума на гръцки. И не ме биваше особено като готвачка. Зрението ми беше увредено. Каква полза можеше да има от мен?

В интерес на истината, аз изтъкнах някои от тези неща, а неговият отговор беше да ме заведе в гръцкия ресторант в Крауч Енд, да извади един годежен пръстен с диамант (по-скъп, отколкото можеше да си позволи) и да коленичи пред мен в присъствието на всички гости на ресторанта. Аз останах ужасена от този жест и му казах „да“ възможно най-бързо, само и само да стане от пода и да започне отново да се държи прилично. В крайна сметка не му се наложи да взема заем от банката. Аз продадох апартамента си и въпреки че той не беше съвсем доволен от този факт, настоях да инвестирам част от средствата в хотел „Полидорос“, така че да му бъда равнопоставен партньор в бизнеса. Това сигурно беше лудост от моя страна, но след всичко, което бях преживяла, не ме беше грижа. И не просто защото замалко не бях изгубила живота си. Освен това ми бяха отнели всичко, в което вярвах и на което се доверявах. Все едно че животът ми се беше разпаднал също толкова светкавично и напълно, колкото и името на Атикус Тип. Разбирате ли какво искам да кажа? Сякаш новият ми живот беше анаграма на стария — и аз не можех да разбера каква форма ще приеме, докато не започна да го живея.

Откакто напуснах Англия, минаха две години.

Хотел „Полидорос“ все още не е излязъл на печалба, но на гостите сякаш им харесва и през по-голямата част от този сезон нямаше нито една свободна стая, така че явно правим нещо както трябва. Хотелът е на края на Агиос Николаос — жизнерадостно, разхвърляно градче в ярки цветове, в което има прекалено много магазини за дрънкулки и туристически боклуци, но все пак е достатъчно автентично, така че на човек да му се иска да живее в него. Хотелът е на самия бряг и на мен никога не ми омръзва да гледам водата, която е зашеметяващо яркосиня — в сравнение с това море Средиземно прилича на локва. От кухнята и рецепцията се излиза на една настлана с каменни плочи тераса, на която имаме дузина маси — отворени за закуска, обяд и вечеря — и сервираме семпла, прясна местна храна. Андреас работи в кухнята. Братовчедът му Янис не работи почти нищо, но има добри връзки (тук ги наричат „висма“) и успешно отговаря за рекламата и маркетинга на местно ниво. А освен тях в хотела се събират и Филипос, Александрос, Георгиос, Нел и всички останали роднини и приятели, които ни помагат през деня, а вечер до късно пият анасонова ракия с нас.

Мога да напиша нещо за това и може би някой ден ще го направя. Историята на една жена на средна възраст, която скача в дълбокото и се премества да живее при гръцкия си любовник и ексцентричното му семейство, многобройните котки, съседи, доставчици и гости, наслаждавайки се на живота под егейското слънце. Едно време имаше пазар за такива книги — въпреки че аз няма да мога да напиша цялата истина, естествено; не и ако искам моята книга да се продава. На част от мен все още й липсва животът в Крауч Енд и издателският бизнес. Двамата с Андреас непрекъснато се тревожим за пари и това създава напрежение. Животът може и да имитира изкуството — но обикновено не успява да го достигне.

Странното е, че „Мозайка от убийства“ в крайна сметка беше публикувана. След фалита на издателство „Клоувърлийф Букс“ няколко други издателства взеха правата на някои от нашите заглавия — включително и за цялата поредица от романи за Атикус Тип, които по една случайност попаднаха в предишната компания, за която работех „Орион Букс“. Там ги преиздадоха с нови корици и в същото време пуснаха и новата книга, „Мозайка от убийства“. По това време вече целият свят знаеше за гадната тайна, скрита в името на детектива, но в краткосрочен план това нямаше никакво значение. Цялата безплатна реклама покрай реалното убийство и делото в съда накара хората да се интересуват още повече от книгата и аз не се изненадах, когато я видях в класациите за най-продавани заглавия. Робърт Харис написа много положителна рецензия за нея в неделното издание на „Таймс“.

Дори видях един екземпляр от книгата — онзи ден, докато се разхождах на плажа. Една жена седеше на шезлонг и я четеше, така че Алан Конуей се взираше в мен от задната корица на книгата. Когато го видях, ме обзе истински гняв. Спомних си какво беше казал Чарлс за Алан — за начина, по който егоистично и ненужно беше съсипал удоволствието на милиони непознати хора, които бяха обичали книгите за Атикус Тип. Той имаше право. И аз бях една от тях — и за миг си представих, че именно аз, а не Чарлс, се бях качила на върха на онази кула в имението „Аби Грейндж“ и бях блъснала Алан с две ръце, за да намери смъртта си. Можех да си представя, че съм способна да го направя. Точно това заслужаваше той.

Преди бях в ролята на детектива, а сега — на убиеца.

И знаете ли какво? Мисля, че това ми харесваше повече.

Интервю на Антъни Хоровиц с Алан Конуей,

Препечатано от списание „Спектейтър“

Когато се срещнах с Алан Конуей в частния клуб на ресторант „Айви“ в Лондон, ми хрумна колко много неща ни свързват. Или поне така си мислех в началото на срещата ни.

И двамата създаваме криминални истории, макар и с различни средства. Той е авторът на феноменално успешната поредица от романи за Атикус Тип, а в продължение на много години аз работих като сценарист в телевизионните сериали „Убийства в Мидсъмър“, „Войната на Фойл“ и „Поаро“. Сега работим с едно и също издателство, „Орион Букс“. Освен това имаме и обща връзка с графство Съфолк. Алан живее в едно имение, имитиращо викториански стил, недалеч от Фрамлингам, а аз имам малка къща в Орфорд — точно от другата страна на шосе А12. И най-сетне, каквото и значение да има това, и двамата сме членове на клуба към „Айви“ — въпреки че той предложи да се срещнем там, а не аз.

Една седмица преди излизането на седмия му роман, „Рози за Атикус“, от списание „Спектейтър“ ми предложиха да направя интервю с него, и аз очаквах с нетърпение този разговор. Винаги съм бил почитател на поредицата. В действителност дори работих в продължение на няколко месеца по екранизацията на „Атикус Тип започва разследването“ — първия роман от поредицата — за предстоящия сериал на Би Би Си. Проектът не завърши добре. Продуцентската компания „Ред Херинг“ внезапно и неочаквано реши да се раздели с мен и според последното, което чух по този въпрос, Алан се беше заел сам да адаптира книгата си за телевизионния сериал.

Вероятно беше грешка да споменавам това пред него — но неговата реакция ме изненада, меко казано.

— Да. Аз им казах, че предпочитам да го направя сам. Честно казано, никога не съм бил голям почитател на „Убийства в Мидсъмър“. Сериалът винаги ми се е струвал прекалено лековат и глупаво написан. Реших, че по моята книга има възможност да се създаде нещо по-смислено.

Между писателите, които промотират новата си книга, и журналистите — или каквито и да са там хората, които ги интервюират, — обикновено съществува негласна договорка. Писателят се държи вежливо и любезно. На свой ред журналистът, дори изобщо да не харесва книгата, той или тя не нарушава добрия тон. Това е причината никога да не бъдат публикувани отрицателни рецензии, преди да излезе книгата. Останах озадачен от факта, че Конуей се отнасяше толкова нехайно и грубо с мен — и сигурно в отговор на това трябваше да му отговоря със същото, когато публикувам интервюто.

Но не мога да го направя, защото нямам друг избор, освен да призная истината: „Рози за Атикус“ е една от най-добрите книги от поредицата. Това е първият роман, в който действието се развива извън Великобритания — предимно в Южна Франция — и този факт отначало ме притесняваше. Винаги ми се е струвало, че историите за Атикус Тип са най-добри, когато се разиграват в английската провинция. „Няма покой за злодеите“ и „Грог и цианид“, в които Атикус Тип разследва престъпления в Лондон, не ми допаднаха толкова. Въпреки това Конуей е успял да изгради много правдива картина на Лазурния бряг от края на петдесетте години. Човек едва ли не усеща аромата на бугенвилиите.

Освен това в този роман за пръв път има и завършена любовна история. Атикус се влюбва в Лидия Форд — сестрата на един прочут художник — и е принуден да се заеме с разследването, когато я арестуват за убийството на един местен галерист на име Джон Субару. Доказателствата срещу нея се трупат, а напрежението се засилва допълнително, когато в разследването се включва и един особено неприятен детектив от френската полиция — инспектор Рено. Краят на книгата определено успя да ме изненада и подозирам, че ще изненада и вас — въпреки че, както обикновено, Конуей играе точно по правилата.

Затова започвам разговора с репликата, че е необичайно за един детектив да се влюби. Той веднага възразява:

— Глупости. Ами Холмс и Айрин Адлър? Еркюл Поаро също се влюбва в онази руска графиня, Вера Росакофф…

Всъщност аз много добре знам това. Руската графиня участва в един разказ за Поаро, „Двойната улика“, който адаптирах за телевизия Ай Ти Ви. Но преди да успея да добавя, че тези любовни истории са твърде мимолетни, той продължава по начин, който поне привидно оспорва онова, което е казал току-що:

— Проблемът е там, че повечето детективи са прекалено двуизмерни. Те нямат „топки“ — все едно че са евнуси. Нямат дори собствен характер. Вместо това имат само специфични маниери.

Той се усмихва на себе си:

— Когато една жена каже на някой детектив, че го интересува само едно нещо у нея, тя не говори за секс. Детективът сигурно си мисли не как да я вкара в леглото си, а зад решетките.

Отбелязвам, че това не отговаря на истината в случая с Атикус Тип. В новата книга се появява един герой на име Ото Даймлер, който е бил заедно с Тип в концентрационния лагер в Собибор — и това добавя към историята едно особено лично и трогателно измерение. Конуей отново възразява, този път почти враждебно:

— Хората не четат моите книги, защото ги интересува Тип или онова, което са му причинили нацистите. Четат ги, защото искат да разберат кой е убиецът.

Но нали детективът трябва да бъде описан като истинско човешко същество, за да му повярват читателите?

— Всъщност не трябва. Детективът изпълнява определена функция — и това е единственото, което има значение. Погледни Холмс! Самият Дойл си признава, че той не се интересува от литература, философия или политика. Той няма приятели. Има само познати.

И въпреки това Холмс е един от най-обичаните герои в популярната литература. За вдъхновение за образа на самия Атикус Тип се смята един учител по английска литература на име Стивън Пит, който е преподавал на Конуей в Сейнт Олбънс. (Пит все още работи като учител, но не успях да се свържа с него.) Нима неговият герой наистина не е нищо повече от грубо скициран силует, зад който няма нищо?

— Разбира се, че е така. А и убиецът в „Рози за Атикус“ посвоему също е напълно неутрален образ. Двамата заедно съставляват нещо като уравнение. Единствената причина да се прочете тази книга е да се стигне до знака за равенство.

Наистина ли? Когато слуша Конуей, човек може да си помисли, че в думите му се долавя определено презрение към собствените му книги — макар и не към богатството, което са му донесли. Когато идва за интервюто — със закъснение от четиридесет и пет минути, между другото — той е облечен с джинси, бяла риза и сако: чисто нови и скъпи. Пред мен има чаша чай, но той си поръчва шампанско. Не спира да си играе със златния пръстен на безименния си пръст, като го върти непрекъснато, докато говоря, сякаш е някакво копче за звука. Колкото повече говоря, толкова по-бързо се върти пръстенът. И след като съм започнал разговора с мисълта колко си приличаме, сега съм поразен от друга мисъл: ние сме пълни противоположности.

По време на нашия разговор той непрекъснато поглежда часовника си и едва тридесет минути след началото на интервюто при нас идва един млад мъж, който се представя като Джеймс Тейлър, личен асистент на Конуей. Колата го чака отвън. Интервюто е приключило. Конуей отива до бара, за да плати сметката, и двамата е Тейлър — който всъщност е интимният му партньор — оставаме на четири очи.

— Надявам се, че не е бил прекалено троснат с теб. Не обича да дава интервюта.

— Тогава защо се е съгласил да го направи?

— Е, очевидно от издателството са го накарали. Преди няколко седмици бяхме на литературния фестивал в Единбург — и той едва издържа. Непрекъснато повтаря, че писателите не бива да говорят за книгите си, а само да ги пишат.

Не съм съгласен с това. Писането е толкова самотна работа, че аз винаги съм обичал литературните фестивали и за мен е удоволствие да си поговоря с хора, които са чели книгите ми. За Конуей е известно, че веднъж разплакал една журналистка на литературния фестивал в Хей на Уай. След като се запознах на живо с него, вече съм склонен да вярвам на тази история.

Накрая той се връща от бара.

— Надявам се, че интервюто ще ти свърши работа. Всъщност прочете ли книгата?

Отговарям му, че съм я прочел, естествено, и той ме удостоява с една особено тънка усмивка.

— Знаеш ли, докато разговаряхме, аз нарочно споменах името на убиеца. Надявам се, че никой няма да прочете това интервю. Може да му съсипе удоволствието от книгата.

Това е последният му удар, преди да се разделим. Оставам с въпроса какво точно мотивира Алан Конуей — несъмнено един от най-смущаващите писатели, с които съм се срещал. Какво точно искаше да каже с тези последни думи? Записал съм целия ни разговор и прослушах записа няколко пъти, преди да напиша тази статия — но определено не мога да открия името на убиеца в него. Дали наистина е някъде там, или той просто искаше да ме подразни?

Колкото и да ми е тъжно да го призная, все пак има едно име, което до голяма степен съсипа удоволствието ми от неговите книги. За съжаление, това име е неговото.

Септември 2014 година

Примечания

1

Мат. 6:14. — Б.р.

2

вж. „Атикус Тип се заема със случая”. — Б.а.

3

Джордж Стъбс (1724–1806) — английски художник-анималист. — Б.р.

4

„Тайната на заключената стая” превод А. Атанасов. — Б. пр.

Content

Антъни Хоровиц
Мозайка от убийства
Сюзан Райланд #1

Крауч Енд, Лондон

Първа част Тъга

1

2

3

4

5

6

7

8

Втора част Радост

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Трета част Момиче

1

2

3

4

5

6

7

Четвърта част Момче

1

2

3

4

5

6

7

8

Пета част Сребро

1

2

3

4

5

6

7

Шеста част Злато

1

2

Крауч Енд, Лондон

Издателство „Клоувърлийф Букс“

Алан Конуей

„Аби Грейндж“, Фрамлингам

Адвокатска кантора „Уесли & Кан“, Фрамлингам

Откъс от „Пързалката“ на Алан Конуей

Орфорд, Съфолк

Удбридж

Писмото

Частният клуб над ресторант „Айви“

Внукът

Пътят към Фрамлингам

Приключенията на Атикус

След погребението

Алан Конуей, моят брат

Църквата „Сейнт Майкъл“

На вечеря в хотел „Краун“

„Винаги криеше по нещо…“

Кафене „Старбъкс“, Ипсуич

Крауч Енд

Издателство „Клоувърлийф Букс“

Детективска работа

Брадфорд на Ейвън

Гара „Падингтън“

Издателство „Клоувърлийф Букс“

Ендшпил

Интензивното отделение

Седма част Тайна, скрита от око

1

2

3

4

Агиос Николаос, остров Крит

Интервю на Антъни Хоровиц с Алан Конуей, Препечатано от списание „Спектейтър“

Примечания