Джон Бойн

Момчето в раираната пижама

На Джейми Линч

Благодарности

За безценните съвети и задълбочени коментари, затова че никога не ме оставиха ненужно да разтегля историята, изказвам най-сърдечни благодарности на Дейвид Фиклинг, Бела Пиърсън и Линда Сарджънт. А за това, че както винаги зад тази книга от самото начало застана и моят литературен агент Саймън Треуин, благодарности.

Изказвам благодарност и на моята стара приятелка Джанет Дженкинс за това, че ме насърчи след прочита на първата ми чернова.

1. Бруно прави откритие

Един следобед, когато Бруно се върна от училище, с изненада установи, че Мария, семейната прислужничка — която винаги ходеше с наведена глава и никога не вдигаше поглед от килима — стои в спалнята му, измъква нещата от гардероба му и ги сгъва, за да ги прибере в четири големи дървени сандъка, дори онези неща, които беше скрил най-отзад и които си бяха лично негови и никой не биваше да знае за тях.

— Какво правиш? — попита я той с колкото можа по-любезен тон, защото макар и да не му беше никак приятно да се прибере у дома и да завари как някой му рови из нещата, Мама не спираше да му повтаря, че с Мария трябва да се държи почтително, а не само да подражава на начина, по който Татко разговаря с нея. — Как смееш да ми пипаш нещата?

Мария поклати глава и кимна към стълбата зад себе си, където току-що се беше появила майката на Бруно. Тя беше висока жена с дълга червена коса, събрана на тила й в малка мрежичка, кършеше нервно ръце, сякаш имаше нещо, което не искаше да изрече на глас или пък нещо, което просто не й се искаше да повярва.

— Мамо — каза Бруно и тръгна към нея, — какво има? Защо Мария рови в гардероба ми?

— За да опакова нещата ти — обясни му Мама.

— Да ги опакова ли? — попита той и бързо прехвърли наум случките от предишните няколко дни, за да си спомни дали пак не беше направил някоя поразия, дали пак не се беше изпуснал да каже на глас думи, които са му забранени да използва, и затова сега, като наказание, го изпращат някъде. Но не се сети за нищо подобно. Всъщност през последните няколко дни се беше държал безупречно с всички и изобщо не си спомняше да е правил пакости. — Защо? — попита. — Какво съм направил?

В този момент Мама влезе в собствената си спалня, но се оказа, че Ларс, икономът, е там и прибира нейните неща. Тя въздъхна, вдигна безпомощно ръце във въздуха и тръгна да се връща към стълбите. Бруно вървеше по петите й, защото нямаше никакво намерение да остави тази работа без обяснение.

— Мамо — настоя той. — Какво става тук? Преместваме ли се?

— Ела с мен на долния етаж — отвърна Мама и тръгна да слиза към голямата трапезария, където Фюри беше вечерял предишната седмица. — Ще поговорим долу.

Бруно изтича надолу, изпревари я по стълбите, пристигна пръв в трапезарията и застана да я изчака. Изгледа я за миг, без да каже нещо, само си помисли, че тази сутрин не е могла да си нанесе грима хубаво, тъй като очите й бяха зачервени повече от обикновено — също като неговите, когато ставаше непослушен, правеше пакости и накрая се стигаше до плач.

— Виж какво, Бруно, няма за какво да се притесняваш — каза Мама и се отпусна в стола, в който беше седяла красивата руса жена, която беше пристигнала на вечерята заедно с Фюри и която му беше помахала, когато Татко затвори вратата под носа му. — Всъщност, ако не друго, това ще бъде едно голямо приключение.

— Какво искаш да кажеш? — попита той. — Изпращате ли ме някъде?

— Не само теб — продължи тя с вид, като че се канеше да се усмихне, но после се разколеба. — Всички тръгваме. Татко и аз, Гретел и ти. И четиримата.

Бруно се замисли и смръщи чело. Не би имал нищо против да изпратят някъде Гретел, защото тя беше Безнадежден случай и му причиняваше само главоболия. Но му се струваше малко нечестно, че всички трябва да тръгват заедно с нея.

— Но къде? — попита той. — Къде отиваме по-точно? Защо не си стоим тук?

— Заради работата на Татко — обясни Мама. — Нали знаеш колко е важна?

— Да, разбира се — отвърна Бруно и кимна, защото знаеше, че в къщата винаги беше пълно с всевъзможни посетители — мъже със страхотни униформи, жени с пишещи машини, които не биваше да пипа с мръсните си ръце — и те всички много уважаваха Татко и си казваха един на друг, че той е човек, с когото шега не бива и че на него Фюри възлагал големи надежди.

— Е, понякога, когато човек е много важен — продължи Мама, — онзи, който му е началник, му заповядва да замине другаде, защото там трябва да се свърши някаква много специална работа.

— Каква работа? — попита Бруно, защото ако трябваше да бъде честен — което непрекъснато се опитваше да прави — той не беше много наясно какво точно работи Татко.

Един ден в училище започнаха да говорят за бащите си и тогава Карл беше казал, че баща му е зарзаватчия, и Бруно знаеше, че това е самата истина, защото той притежаваше зарзаватчийницата в центъра на града. А Даниел беше казал, че баща му е учител, и Бруно знаеше, че това е самата истина, защото той преподаваше на големите момчета, които, ако се случи да срещнеш на улицата, по-добре да ги заобиколиш. Мартин беше казал, че баща му е готвач, и Бруно знаеше, че това е самата истина, защото той понякога идваше да го вземе от училище и тогава винаги носеше бяла дреха и карирана престилка отпред, сякаш току-що е излязъл от кухнята.

Но когато попитаха Бруно какво работи неговия Татко и той понечи да им обясни, още на мига си даде сметка, че самият той няма никаква представа. Всичко, което можеше да каже, беше, че Татко му е човек, с когото шега не бива и че Фюри му възлага големи надежди. О, и че има страхотна униформа.

— Става дума за една много важна работа — каза Мама, след като се поколеба за миг. — Работа, която трябва да се повери само на много специален човек. Това можеш да го разбереш, нали?

— И ние всички трябва да се мъкнем подире му, така ли? — попита Бруно.

— Разбира се — отсече Мама. — Нали не искаш Татко да замине сам на новата си работа и да се чувства откъснат от нас?

— Ами, не — каза Бруно.

— Ако не сме край него, ние всички много ще му липсваме — добави тя.

— Кой ще му липсва най-много? — попита Бруно. — Аз или Гретел?

— Еднакво ще му липсвате и двамата — отговори Мама, защото тя държеше никой да няма любимци — нещо, което Бруно много ценеше у нея, най-вече защото си знаеше, че всъщност той е нейният любимец.

— А какво ще стане с къщата? — попита Бруно. — Кой ще се грижи за нея, докато ни няма.

Мама въздъхна и огледа стаята така, сякаш се прощаваше с нея. Къщата беше много красива и имаше общо пет етажа, ако се брои и приземния, където Готвача приготвяше яденето, а Мария и Ларс седяха на масата, спореха, караха се и се нагрубяваха със забранени за използване думи. А можеше да добави още и малката таванска стаичка със скосените прозорци, от които Бруно можеше да види цял Берлин, стига да се вдигне на пръсти и здраво да се хване за рамката.

— Засега се налага да затворим къщата — каза Мама. — Но един ден пак ще се върнем в нея.

— А какво ще стане с Готвача? — попита Бруно. — А с Ларс? А с Мария? Те няма ли да останат да живеят тук?

— Те идват с нас — обясни му Мама. — Но засега стига толкова въпроси. По-добре се качвай горе, за да помогнеш на Мария със стягането на багажа.

Бруно се изправи, но никъде не отиде. Имаше само още няколко неща, които искаше да узнае, преди да реши, че въпросът е приключен.

— И колко далеч е това място? — попита той. — Искам да кажа, където е новата работа. На повече от миля ли?

— О, божичко! — изсмя се Мама, въпреки че смехът й проехтя странно, тъй като изобщо не изглеждаше щастлива, после се извърна от Бруно, сякаш не искаше да вижда лицето му. — Да, Бруно — кимна, — по-далеч от една миля. Всъщност, много, много по-надалеч.

Бруно се ококори и устните му образуваха „о“, после разпери ръце встрани, както правеше в случаи на голяма изненада.

— Не искаш да кажеш, че напускаме Берлин, нали? — и изрече думите на един дъх.

— Боя се, че да — каза му Мама и кимна тъжно. — Работата на Татко…

— Ами какво ще стане с училището? — попита Бруно, като я прекъсна — нещо, което знаеше, че не бива никога да прави, но в този случай смяташе, че това ще му бъде простено. — Какво ще стане с Карл, с Даниел, и с Мартин? Откъде ще разберат къде съм, за да ми се обадят, когато имаме да вършим нещо заедно?

— Трябва да се сбогуваш с приятелите си, поне засега — отвърна му Мама. — Но аз съм сигурна, че след време отново ще се видите. И, ако обичаш, никога не прекъсвай Мама, когато говори — добави тя, защото, макар и новината да беше странна и неприятна, това не означаваше, че Бруно може да си позволява да пренебрегва правилата за добро поведение, на които е бил научен.

— Да се сбогувам с тях ли? — учуди се той и я зяпна в недоумение. — Да се сбогувам с тях? — повтори, като изпелтечи думите, сякаш устата му беше пълна с бисквити, които е сдъвкал на малки парченца, но още не е преглътнал. — Да се сбогувам с Карл, и с Даниел, и с Мартин? — продължи той с глас, повишен почти до крясък — нещо, което не беше позволено у дома. — Но те са моите трима най-добри приятели за цял живот!

— О, ще се сприятелиш с други момчета — каза Мама и махна небрежно с ръка, сякаш да имаш трима най-добри приятели за цял живот е нещо съвсем обичайно за всяко момче.

— Но ние си имаме планове — възрази й той.

— Планове ли? — попита Мама и повдигна вежда. — Какви планове?

— Не казвам! — отсече Бруно, който не можеше да й разкрие същината на въпросните планове, които включваха всевъзможни поразии, най-вече след няколко седмици, когато училището свършваше и започваше лятната ваканция и тогава нямаше да висят по цял ден и само да кроят планове, а щяха да се заемат с тяхното изпълнение.

— Съжалявам, Бруно — каза Мама, — но се налага плановете ти да почакат. Нямаме избор.

— Но, мамо!

— Бруно, стига! — скастри го тя и се изправи, за да му покаже, че е напълно сериозна, като казва „стига“. — Направо недоумявам, само преди седмица се оплакваше колко много неща са се променили тук напоследък.

— Ами, не ми харесва, че трябва да гасим лампите нощем — призна той.

— Това важи за всички — отговори Мама. — За да сме в безопасност. Кой знае, може би като се преместим, там няма да е толкова опасно. А сега отивай в стаята си да помогнеш на Мария с опаковането. По вина на някои хора не разполагаме с толкова време за преместването, колкото би ми се искало.

Бруно кимна и доста натъжен пое към стаята си; знаеше, че „някои хора“ е израз на възрастните и означава „Татко му“, но той нямаше право да го използва.

Тръгна да изкачва стълбите неохотно, като се държеше за перилото с една ръка и се зачуди дали в новата къща на новото място, където беше новата работа, ще има такива хубави перила като тези, по които да се пързаля надолу. Защото перилата на стълбите в тази къща започваха от най-горния етаж — точно пред малката стая, където, ако се повдигне на пръсти и се хване здраво за рамката на прозореца, можеше да види цял Берлин — и стигаха до приземния етаж — точно пред двете огромни дъбови врати. И за Бруно нямаше по-голямо удоволствие от това да яхне перилото от таванския етаж и със свистене да се спусне чак до долу.

Първо от най-горния етаж до следващия, където беше стаята на Мама и Татко, както и голямата баня, където му беше забранено да влиза.

После до следващия, където се намираше неговата стая и стаята на Гретел, както и малката баня, която трябваше да използва по-често отколкото правеше.

Надолу до приземния етаж, където тупваш от перилото на пода и трябва да се приземиш на двата крака без залитане, защото иначе получаваш пет наказателни точки и се налага да започнеш отначало.

Стълбищните перила бяха най-хубавото нещо в тази къща — те, както и фактът, че Дядо и Баба живееха наблизо, а когато си спомни за тях, зачуди се дали и те няма да дойдат при новата работа и реши, че сигурно ще дойдат, защото не може да ги изоставят тук. Никой нямаше кой знае каква нужда от Гретел, защото тя беше Безнадежден случай и щеше да е много по-добре, ако остане да се грижи за къщата, но виж Дядо и Баба бяха друга работа. Те бяха съвършено различно нещо.

Бруно изкачи бавно стълбите до стаята си, но преди да прекрачи прага, погледна надолу към първия етаж и видя как Мама влиза в кабинета на Татко, който се намираше точно срещу трапезарията и се знаеше, че е „забранена територия по всяко време, без изключение“ и я чу да му говори на висок глас, после Татко също повиши глас и то така, че да я надвика, и това сложи край на разговора. Вратата на кабинета се затвори и Бруно не успя да чуе нищо повече, затова си помисли, че няма да е зле да се прибере в стаята си и да отмени Мария в опаковането, защото в противен случай тя можеше да изрови всичките му неща от гардероба, без да се съобразява и без да внимава, дори онези, които беше скрил най-навътре, и които бяха само негови и никой нямаше право да ги вижда.

2. Новата къща

Когато видя за пръв път новата им къща, очите на Бруно се ококориха, устните му образуваха „о“ и отново разпери ръце встрани. Всичко в нея представляваше пълна противоположност на стария им дом и той не можеше да повярва, че наистина ще живеят тук.

Къщата в Берлин се намираше на тиха улица и до нея се издигаха други големи къщи като тяхната и винаги беше приятно да ги гледаш, защото бяха почти еднакви с тяхната, но не съвсем, и в тях живееха други момчета, с които си играеше (ако бяха приятели) или гледаше да избягва (ако бяха побойници). Докато новата къща се издигаше съвсем сама върху празно, пусто място и наоколо не се виждаха никакви други къщи, което означаваше, че наблизо няма да има други семейства и други момчета, с които да си играе — нито приятели, нито побойници.

Къщата в Берлин беше огромна и въпреки че беше живял в нея девет години, все още криеше разни ниши и кътчета, които не беше проучил докрай. Имаше дори цели стаи — като кабинета на Татко, например, който представляваше „забранена територия по всяко време, без изключение“, където почти не беше влизал. Докато новата къща имаше само три етажа: на най-горния бяха трите спални и само една баня, на първия етаж — кухнята, трапезарията и новият кабинет на Татко (за който, помисли си той, сигурно щяха да важат старите ограничения) и сутерен, където спеше прислугата.

В Берлин навред се виждаха други улици с големи къщи, а когато тръгнеш към центъра на града, винаги имаше хора, които се разхождат, спират да си побъбрят, или пък крачат забързано и подвикват, че нямат и минутка да поспрат, не и днес, не и когато трябва да свършат сто и едно неща. Имаше магазини с красиво украсени витрини, сергии с плодове и зеленчуци, отрупани със зелки, моркови, карфиол и царевица. Други преливаха от праз лук и гъби, ряпа и брюкселско зеле; трети от марули и зелен фасул, тиквички и пащърнак. Обичаше понякога да застава пред тези сергии, да затвори очи и да вдишва миризмата им, да усеща как главата му се замайва от примесеното ухание на сладост и зеленина. Но около новата им къща не се виждаха никакви други улици и никой не се разхождаше, нито ходеше забързано и определено нямаше магазини или сергии с плодове и зеленчуци. Като затвори очи, усети как всичко около него е празно и студено, сякаш се намираше на най-самотното място на света. Насред нищото.

В Берлин на тротоара имаше сложени маси и понякога, когато се връщаха от училище с Карл, Даниел и Мартин, виждаха хора, насядали около тях, които пиеха пенливи напитки и се смееха на висок глас; хората около тези маси изглежда бяха много забавни, така си мислеше той, защото без значение какво говореха, винаги се намираше някой да се изсмее гръмко. Докато в новата къща имаше нещо, което караше Бруно да си мисли, че в нея никой никога не се е смял; че няма нищо, на което да се засмееш и нищо, което да те зарадва.

— Мисля, че това е лоша идея — заяви Бруно само няколко часа след като бяха пристигнали, докато Мария разопаковаше куфарите му на горния етаж. (Оказа се, че Мария не е единствената им прислужница в новата къща: имаше още три, които бяха кожа и кости и едва разговаряха помежду си с шептящи гласове. Виждаше се и един възрастен мъж, които, така му казаха, щял да им приготвя зеленчуците всеки ден и да им сервира, когато се хранят, и който изглеждаше много нещастен, но и малко гневен.)

— Нямаме право да мислим — отсече Мама и отвори един кашон, в който се намираше сервизът от шейсет и четири чаши, които Дядо и Баба й бяха подарили за сватбата й с Татко. — Някои хора взимат всички решения вместо нас.

Бруно не разбра за какво намеква, затова се престори, че изобщо не я е чул.

— Мисля, че това беше лоша идея — повтори той. — Според мен най-добре да забравим за всичко и да се връщаме обратно. Ще го пишем в графата „кратки преживявания“ и толкоз — добави той — фраза, която беше научил наскоро и възнамеряваше да я използва колкото е възможно по-често.

Мама се усмихна и внимателно постави очилата си върху масата.

— Имам една друга фраза за теб, момченце — каза му тя. — А именно, да се справим колкото е възможно по-добре в тази невъзможна ситуация.

— Не знам какво трябва да направим за целта — отговори й Бруно. — Според мен по-добре просто да кажеш на Татко, че си си променила мнението и че… ами че ако се налага да останем тук до края на деня, да вечеряме и да преспим, защото всички сме уморени, в това няма нищо лошо, но, по всяка вероятност, на сутринта ще се наложи да станем рано, ако утре искаме да сме в Берлин за следобедния чай.

Мама въздъхна.

— Бруно, защо просто не се качиш на горния етаж, за да помогнеш на Мария с разопаковането? — попита го тя.

— Но какъв е смисълът да разопаковаме, щом ще останем тук само…

— Бруно, моля те, не се инати! — скастри го Мама, защото очевидно нямаше нищо неприлично в това тя да го прекъсва, докато обратното не важеше. — Вече сме тук, пристигнахме, това ще бъде нашият дом в продължение на… обозримото бъдеще и затова трябва да се справим колкото е възможно по-добре. Разбираш ли какво ти говоря?

Той обаче не разбра какво означава това „обозримото бъдеще“ и затова я попита.

— Означава, че засега ще живеем тук — отвърна Мама. — И край на приказките, чу ли, Бруно?

Неясна болка сви стомаха на Бруно и той усети как нещо набъбва у него, нещо расте отвътре навън, надига се и ако успее да излезе, ще го накара да се разплаче или да крещи и пищи с все сила, че всичко това е неправилно и нечестно, че е голяма грешка, за която един ден някой ще плати. Не можеше да си обясни как изобщо се беше стигнало дотук. Един ден си стои съвършено доволен, играе си у дома, има си трима най-добри приятели за цял живот, пързаля се надолу по перилата у дома, опитва се да застане на пръсти, за да види през таванския прозорец цял Берлин и в следващия се озовава в тази студена и отвратителна къща с три шептящи прислужнички и келнер, който е нещастен и сърдит, където всички имат вид като че никога вече няма да бъдат щастливи.

— Бруно, искам да се качиш горе и да си разопаковаш нещата и то веднага — изкомандва го Мама с враждебен глас и той разбра, че този път няма мърдане, затова се обърна и тръгна без думичка да каже. Усещаше как сълзите напират у него, парят очите му, но той беше решен да не им дава да потекат.

Качи се на горния етаж и бавно го обиколи, направи пълен кръг, като се надяваше да открие малка вратичка или уютно кътче, където да си завре носа и да потършува, когато има време, но не попадна на нищо примамливо. На неговия етаж се виждаха точно четири врати, по две от двете страни на коридора — една срещу друга. Първата, която водеше към неговата стая, втората — към стаята на Гретел, третата — към стаята на Мама и Татко и четвъртата — към банята.

— Това не е дом и никога няма да бъде — изсумтя той под носа си и влезе в стаята, където дрехите му бяха пръснати върху леглото, а кутиите с играчки и книги не бяха още отворени. Очевидно, че Мария не беше подредила правилно приоритетите си.

— Мама ме прати да помагам — каза той тихо, при което Мария кимна и посочи към една голяма торба, в която се намираха всичките му чорапи, долни фланелки и гащи.

— Извади ги от торбата и ги подреди в онова чекмедже ей там — каза му тя и посочи към един грозен скрин, който стоеше в отсрещния ъгъл на стаята до покрито с прах огледало.

Бруно въздъхна и отвори торбата; беше пълна догоре с долното му бельо и ето че ужасно му се прииска да влезе в нея с надеждата, че когато излезе, ще се събуди и отново ще си бъде у дома.

— Мария, какво мислиш за всичко това? — попита я той след дълго мълчание, защото харесваше Мария и я чувстваше като член от семейството, въпреки че Татко твърдеше, че тя е просто една прислужничка, при това добре платена.

— Всичко кое? — попита тя.

— Това — каза той, сякаш то беше най-очевидното нещо в света. — Да дойдем на това място. Не смяташ ли, че е голяма грешка?

— Не е моя работа да смятам, господин Бруно — отвърна му Мария. — Нали Мама ти обясни за работата на Татко и за…

— О, омръзна ми да слушам за работата на Татко — рече Бруно, като я прекъсна. — Ако питаш мен, само това слушаме. Работата на Татко това, работата на Татко онова. Щом работата на Татко означава да напуснем къщата си, и моите перила-пързалка, и моите трима приятели за цял живот, тогава, според мен, Татко трябва много добре да си помиеш дали да остане на тази работа или не, наш така?

Точно в този момент нещо изскърца в антрето, Бруно надникна и видя, че вратата към стаята на Мама и Татко се открехва леко. Той замръзна на място, не смееше да шукне. Мама беше все още долу, което означаваше, че Татко може да е вътре и нищо чудно да е чул всичко, което Бруно беше казал. Втренчи се във вратата, не смееше да диша от страх, чудеше се дали Татко няма да излезе през нея и да го извика долу за един сериозен разговор.

Вратата се отвори по-широко и Бруно отстъпи назад, след като се появи една фигура — не беше на Татко. Беше на много по-млад мъж, но по-нисък от Татко; носеше обаче същата униформа като него, само че без редицата ордени. Изглеждаше много сериозен, шапката здраво нахлупена на главата му. Около слепоочията, както забеляза Бруно, се подаваше русата му коса, много руса, някакъв почти неестествен оттенък на жълтото. В ръцете си носеше кутия и пое право към стълбите, но като забеляза Бруно, който стоеше и го гледаше, спря за миг. Изгледа момчето от глава до пети, сякаш никога преди това не беше виждал дете и не беше много сигурен какво се прави в такива случаи: дали да го изяде, да го загърби или да го ритне надолу по стълбите. Вместо това кимна отривисто към Бруно и продължи напред.

— Кой беше този? — попита Бруно. Младият мъж имаше толкова важен и делови вид, че Бруно го взе за важна клечка.

— Предполагам, някой от войниците на Татко ти — каза Мария, която още при появата на младия мъж се беше изпънала в поза „мирно“ и бе хванала ръцете си отпред като за молитва. Беше забила очи не в лицето му, а в земята, сякаш се боеше, че ако го погледне, ще се вкамени; отпусна се, чак когато той отмина. — След време всички ще ги опознаем.

— Този май не ми хареса — отсече Бруно. — Прекалено сериозен е.

— И татко ти е прекалено сериозен — подхвърли Мария.

— Да, но той ми е Татко — обясни й Бруно. — Татковците трябва да бъдат сериозни. Няма значение дали са зарзаватчии, или учители, или готвачи, или коменданти — продължи той, изброявайки всички професии упражнявани от достойните, уважавани бащи, върху които беше разсъждавал хиляди пъти. — А според мен този не приличаше на баща, нищо че беше толкова сериозен. Със сигурност не приличаше.

— Да, но работата им е нещо сериозно — каза Мария и въздъхна. — Или поне така си мислят. На твое място бих стояла настрана от войниците.

— Не виждам как би могло да бъде другояче — рече Бруно с тъжен глас. — Едва ли ще има с кого да си играя, освен с Гретел, а в края на краищата що за удоволствие е това? Тя е Безнадежден случай.

Имаше чувството, че аха и ще се разплаче, но преглътна сълзите си, тъй като не искаше да се излага пред Мария като някое бебе. Огледа стаята почти без да вдига очи от пода, като се опитваше да открие нещо интересно. Не успя. Или, може би, такова нямаше. Но точно тогава нещо привлече погледа му. В ъгъла на стаята, точно срещу вратата имаше прозорец на тавана, който се спускаше и надолу по стената — нещо като онзи в таванската стаичка в къщата им в Берлин, само дето не беше чак толкова висок. Бруно го погледна и прецени, че ще може да надникне през него дори без да се повдига на пръсти.

Тръгна бавно, като се надяваше, че от него ще има изглед чак до Берлин, до къщата им, до улиците край нея, и масите на тротоара, където хората седяха и пиеха пенливи напитки и си разправяха смешки. Вървеше бавно, защото не искаше да се разочарова. Но това си беше стая на малко момче и нямаше как да се върви дълго преди да стигне прозореца. Опря лице в стъклото и погледна навън, ала този път, когато очите му се ококориха и устата му образува „о“, ръцете му останаха неразперени, защото изведнъж почувства студ и заплаха.

3. Безнадеждният случай

Бруно беше сигурен, че щеше да е много по-разумно, ако бяха оставили Гретел в Берлин да се грижи за къщата, защото тя беше невероятна досада. Всъщност неведнъж беше чувал и други да казват, че от малка си е голямо врънкало.

Гретел беше три години по-голяма от Бруно и още от съвсем малък тя му беше дала да разбере, че стане ли въпрос за нещата от живота, особено за живота, който засяга тях двамата, тя има думата. Бруно не искаше да си признае, че малко се бои от нея, но ако трябваше да бъде честен със себе си — какъвто той непрекъснато се опитваше да бъде, — щеше да си го каже с ръка на сърцето.

Тя имаше някои особено неприятни навици, всъщност както повечето сестри. Преди всичко сутрин стоеше твърде дълго в банята, без изобщо да се интересува, че Бруно подскача от крак на крак пред вратата и едва издържа да не се напишка.

Тя имаше огромна колекция от кукли, наредени по рафтове из цялата стая, които зяпаха Бруно и щом влезеше в стаята, започваха да го следят с поглед и да гледат какво ще направи. Той беше напълно убеден, че ако отиде да порови из стаята й, когато я няма, те със сигурност ще й докладват за всичко, което са видели. Освен това дружеше с едни много неприятни момичета, които си въобразяваха, че е много забавно да му се присмиват за щяло и нещяло — нещо, което той никога не би направил, ако беше три години по-голям от тях. Всичките противни приятелки на Гретел с удоволствие тормозеха Бруно и обичаха да му говорят какви ли не обидни неща, когато Мама и Мария не бяха наоколо.

— Бруно не е на девет, а на шест — непрекъснато повтаряше с напевен глас едно от въпросните чудовища и танцуваше около него, като го мушкаше в ребрата.

— Не съм на шест, а на девет — възразяваше й той, като се опитваше да се махне от нея.

— Тогава защо си толкова нисък? — питаше чудовището. — Всички други момчета на девет години са по-високи от теб.

Това беше вярно и Бруно много страдаше от този факт. Беше му ужасно мъчно, че всички други момчета в класа са по-високи от него. Истината е, че едва стигаше до раменете им. Когато вървеше по улицата с Карл, Даниел и Мартин, хората често го взимаха за по-малкия брат на някой от тях, докато на възраст двама от тримата му приятели бяха дори по-малки от него.

— Значи си само на шест — настояваше чудовището и Бруно хукваше да прави упражненията си по разтягане с надеждата, че една сутрин ще се събуди пораснал с един-два сантиметра.

Така че едно от хубавите неща на това, че не са в Берлин, беше фактът, че никоя от тези приятелки не беше с тях, за да го дразни. Може би, след като му се наложи да остане в новата къща известно време, дори ако остане цял месец, когато се върнат обратно вече ще бъде достатъчно пораснал и те няма да посмеят отново да се заяждат с него. Това бе нещо, което не биваше да забравя, ако иска да спазва съвета на Мама и да извлече всичко най-добро от това зло.

Връхлетя в стаята на Гретел, без да почука, и я свари да нарежда колонията си от кукли върху различни лавици в стаята.

— Какво правиш тук? — извика му тя и се извъртя към него. — Не знаеш ли, че в дамска стая не се влиза, без да почукаш?

— Не си домъкнала всичките си кукли тук, нали? — попита я Бруно, който беше развил у себе си навика да заобикаля въпросите на сестра си и вместо това да й задава свои.

— Разбира се, че съм ги донесла — отговори му тя. — Не мислиш, че ще ги зарежа вкъщи, нали? Може да минат седмици преди да се върнем обратно.

— Седмици ли? — попита Бруно, като се престори на разочарован, но тайничко се зарадва, защото всъщност се беше примирил с идеята, че ще останат цял месец. — Така ли смяташ наистина?

— Ами, попитах Татко и той ми каза, че ще останем тук в обозримото бъдеще.

— Какво по-точно означава обозримото бъдеще? — попита Бруно и приседна в крайчеца на леглото й.

— Означава няколко седмици напред в бъдещето — отвърна му Гретел с интелигентно поклащане на главата. — Може би три.

— Тогава всичко е наред — рече Бруно. — Щом става дума само за обозримото бъдеще, а не за цял месец. Мразя го това място, затова питам.

Гретел погледна малкия си брат и като никога се съгласи с него.

— Знам за какво говориш — каза му. — Не е много приветливо, нали?

— Направо е ужасно — рече Бруно.

— Така е — призна Гретел. — Сега е ужасно, но щом поразкрасим къщата, сигурно няма да е чак толкова зле. Чух Татко да казва, че който е живял преди нас тук в Аут-швиц, е напуснал на бърза ръка и не е имал време да приведе мястото в приличен вид.

— Аут-швиц ли? — попита Бруно. — Какво е това нещо?

— Не е нещо, Бруно — каза Гретел с въздишка, — а просто Аут-швиц.

— Добре, тогава какво е Аут-швиц? — повтори той. — Какво аут?

— Това е името на къщата — обясни му Гретел. — Аут-швиц.

Бруно се замисли. Не беше видял никаква табелка отвън, на която да пише как се казва къщата, не пишеше и на външната врата. Собствената им къща в Берлин също нямаше име, тя се казваше просто номер четири.

— Но какво означава името? — попита той раздразнено. — Защо аут?

— Ами хората, които са живели тук преди нас са били аут, така си мисля — обясни му Гретел. — Сигурно е свързано с факта, че онзи не си е свършил работата както трябва и някой му е казал, че е аут, и тогава решили да назначат мъж, който да е на мястото си.

— Искаш да кажеш Татко.

— Разбира се — каза Гретел, която винаги говореше за Татко, сякаш той никога не може да сбърка, никога не се ядосва и винаги преди да заспи идва да я целуне за „лека нощ“ — нещо което ако беше честен, а не само тъжен заради преместването, Бруно трябваше да признае, че Татко прави и с него.

— Значи сме тук в Аут-швиц, защото някой е казал „аут“ на хората преди нас, така ли?

— Точно така, Бруно — отвърна му Гретел. — Сега се махай от кувертюрата ми. Намачкал си я.

Бруно скочи от леглото и тупна на земята. Не му хареса труса, които произведе. Беше прекалено глух, затова веднага реши, че не бива много-много да тича из къщата, тъй като може да се срути с грохот.

— Тук не ми харесва — каза той за стотен път.

— Знам — каза му Гретел. — Но нищо не можем да направим, нали така?

— Много ми липсват и Карл, и Даниел, и Мартин — продължи Бруно.

— И на мен ми липсват и Хилда, и Изабел, и Луиза — рече Гретел, а Бруно се опита да си спомни коя от всичките три момичета, беше чудовището.

— Според мен другите деца не изглеждат никак дружелюбни — каза Бруно и Гретел замръзна на място, докато нагласяваше една от по-ужасните си кукли върху лавицата. Обърна се и го зяпна.

— Какво каза? — попита го.

— Казах, че според мен другите деца не изглеждат никак дружелюбни — повтори той.

— Другите деца ли? — учуди се Гретел с глас, който прозвуча доста объркано. — Какви други деца? Не съм виждала никакви други деца.

Бруно огледа стаята. Имаше прозорец, но стаята на Гретел се намираше от другата страна на коридора, срещу неговата, и затова гледаше в съвършено друга посока. Като се направи на важен, той тръгна нехайно към прозореца. Пъхна ръце в джобовете на късите си панталонки и направи опит да си подсвирква някаква песен, без изобщо да поглежда към сестра си.

— Бруно? — попита го Гретел. — Какво, по дяволите, правиш? Полудя ли?

Той обаче продължи да крачи и да си подсвирква уж нехайно, докато стигна прозореца, който, за щастие, беше достатъчно нисък, за да може да погледне през него. Надникна и видя колата, с която бяха пристигнали, както и още три-четири други коли, които принадлежаха на войниците, дето работеха за Татко; някои от тях стояха, пушеха цигари и се смееха, като същевременно поглеждаха нервно нагоре към къщата. По-нататък се виждаше алеята за коли и още по-нататък — гора, която плачеше за пребродване.

— Бруно, би ли ми обяснил какво искаше да кажеш с това последното? — попита Гретел.

— Виж ти, там има гора — рече Бруно, без да обръща внимание на въпроса й.

— Бруно! — извика му тя и тръгна към него така бързо, че той отскочи от прозореца и се прилепи до стената.

— Какво? — попита, като се направи, че не разбира за какво му говори.

— Другите деца — отсече Гретел. — Каза, че не изглеждали никак дружелюбни.

— Ами не изглеждат — каза Бруно, макар че не искаше да съди само по външния им вид, преди още да се е срещнал с тях, защото Мама непрекъснато му повтаряше, че така не се прави.

— Но какви други деца? — попита Гретел. — Къде са тия деца?

Бруно се усмихна и закрачи към вратата, като даде знак на Гретел да го последва. Тя изпъшка шумно и тръгна след него, но преди това спря да сложи куклата на леглото, после премисли, взе я със себе си и я притисна към гърдите си. На влизане в стаята на Бруно, Мария изфуча оттам и едва не я събори на земята — в ръката си държеше нещо, което много приличаше на мъртъв плъх.

— Ето там са — каза Бруно, приближи се до прозореца и погледна навън. Дори не се обърна назад, за да види дали Гретел го следва, защото децата погълнаха цялото му внимание. В продължение на няколко минути той напълно изключи, че и тя е в стаята.

Гретел се закова на разстояние от прозореца, стоеше и не помръдваше. Страшно й се искаше и тя да погледне, но нещо в начина, по който той я подкани, нещо, в начина, по който той се беше вторачил навън, изведнъж я смути. Никога преди това Бруно не беше успявал да я излъже за каквото и да било и тя беше почти сигурна, че не се опитва и сега, но имаше нещо в начина, по който стоеше там, и то я караше да си мисли, че не е много убедена дали изобщо иска да види тези деца. Преглътна нервно, каза си наум една молитва — наистина да се върнат в Берлин в обозримото бъдеще, а не след месец, както беше предположил Бруно.

— Е? — обърна се той към нея, като видя, че тя още стои на прага и стиска куклата си, а златистите й плитки са кацнали на раменете й и само чакат някой да ги дръпне. — Не искаш ли да ги видиш?

— Разбира се, че искам — отговори тя и колебливо се запъти към него. — Хайде, дръпни се оттам — каза му и го избута с лакът.

Този първи следобед в Аут-швиц беше ясен и слънчев и точно когато Гретел надникна през стъклото, слънцето отново блесна иззад един облак и само след миг, когато очите й привикнаха, а пък и слънцето отново се скри, тя видя за какво й беше говорил Бруно.

4. Какво видяха през прозореца

Преди всичко, това изобщо не бяха деца. Или поне не всички. Имаше малки момчета и големи момчета, бащи и дядовци. Може би и няколко чичовци. Както и от онези самотни хора, които се срещат на всяка улица и живеят като че ли нямат никакви роднини. Имаше всякакви.

— Какви са те? — попита Гретел и зяпна така, както често правеше и брат й напоследък. — Какво място е това?

— Не съм сигурен — каза Бруно, придържайки се колкото е възможно по-близо до истината. — Но не е хубаво като у дома, в това съм сигурен.

— А къде са момичетата? — попита тя. — А майките? А бабите?

— Сигурно живеят в друга част — предположи Бруно.

Гретел реши, че може да е прав. Не искаше да гледа повече, но й беше трудно да откъсне очи от прозореца. До този момент единственото нещо, което се виждаше от нейната стая, беше гората, която изглеждаше малко мрачна, но въпреки това ставаше за пикник, стига да има някаква полянка навътре в нея. Но от тази страна на къщата гледката беше много по-различна.

Започваше примамливо. Отначало, точно под прозореца на Бруно, се виждаше градина. При това доста голяма и пълна с цветя, които растяха в стройно подредени лехи, и по всичко личеше, че някой се грижи с голямо старание за тях, сигурно човек, който знае, че да отглеждаш цветя в такова място е не само нужно, но и хубаво, също като да поставиш свещица пред прозореца на огромен замък насред мъглива пустош в тъмна зимна нощ.

Покрай цветята се виждаха много приятни павирани алеи и една дървена пейка, където Гретел можеше да си представи как седи на слънце и чете книга. На облегалката на пейката имаше метална табелка, но от такова разстояние не можеше да прочете какво пише на нея. Пейката беше обърната с лице към къщата — което при други обстоятелства би било доста странно, но в случая тя разбираше защо.

Двайсетина крачки по-нататък, отвъд градината, лехите и пейката с табелката, всичко изведнъж се променяше. Виждаше се висока телена ограда, която се простираше успоредно на къщата, и която в най-горната си част беше извита навътре. После продължаваше по-нататък в двете посоки до някъде, където погледът не стигаше. Оградата беше много висока, по-висока и от къщата, в която се намираха, освен това се виждаха и големи дървени диреци, подобни на телеграфни стълбове, разположени на равни разстояния един от друг, които я подпираха. Върху оградата имаше огромни спирали бодлива тел и най-ненадейно Гретел почувства болка само при вида на острите бодли, които стърчаха по тях.

Оттатък оградата нямаше никаква трева; всъщност никъде напред не се забелязваше зеленина. Вместо това земята беше покрита с нещо като пясък и всъщност, докъдето стигаше погледът, не се виждаше нищо друго, освен ниски малки бараки и огромни квадратни помещения, пръснати наоколо и един-два високи комина в далечината. Тя отвори уста да каже нещо, но скоро откри, че не намира никакви думи, с които да изрази учудването си, затова постъпи по единствения разумен начин и я затвори.

— Виждаш ли? — попита Бруно от ъгъла на стаята си, защото чувстваше тихо задоволство, тъй като каквото и да имаше там отвън — и каквито и да бяха тези хора — той го беше открил пръв и можеше да си го гледа, когато пожелае, защото те се намираха пред прозореца на неговата спалня, а не на нейната, и следователно принадлежеше на него и той се явяваше крал на всичко, което се виждаше, а тя беше само негов смирен поданик.

— Не разбирам — каза Гретел. — Кой би построил такова противно място?

— Наистина е противно и още как — съгласи се Бруно. — Мисля, че онези къщурки са само на по един етаж. Виж колко са ниски.

— Сигурно са някакви модерни къщи — обади се Гретел. — Татко ненавижда модерните неща.

— Тогава значи няма да ги хареса — каза Бруно.

— Няма — отвърна Гретел. Дълго време остана така, напълно неподвижна и загледана в тях. Беше на дванайсет години и се смяташе, че е едно от най-умните момичета в класа, затова стисна устни, присви очи и напрегна мозъка си да разбере какво може да е това отпред. Най-накрая измисли единственото възможно обяснение.

— Това сигурно е село — каза Гретел, обърна се и изгледа брат си победоносно.

— Село ли?

— Да, това е единственото обяснение, не виждаш ли? Когато сме у дома в Берлин, тогава се намираме в града. Затова има толкова много хора, и толкова много къщи, и училищата са пълни, и събота следобед не можеш да стигнеш центъра, без да те бутат отляво-отдясно.

— Да — каза Бруно и кимна, като се опитваше да проследи нишката на мисълта й.

— Но в часовете по география сме учили, че по селата, където живеят всички фермери и добитъкът, се произвежда цялата ни храна и че има огромни площи, като тази тук, където хората живеят и работят и после изпращат производството си, за да ни хранят. — Тя отново погледна през прозорец към огромната площ, която се бе проснала пред погледа й и разстоянията, които деляха къщурка от къщурка. — Това трябва да е. Сигурно е село. А може би това е нашата ваканционна вила — додаде с надежда.

Бруно помисли и поклати глава.

— Не мисля, че си права — отвърна й с категоричен тон.

— Ти си на девет — възрази му Гретел. — Откъде знаеш? Когато станеш на моята възраст, ще започнеш да ги разбираш тия неща много по-добре.

— Може и така да е — продължи Бруно, който знаеше, че е по-малък, но не беше съгласен, че поради това не може да е прав, — но ако това е село, както твърдиш, тогава къде са животните, за които говориш?

Гретел отвори уста да му отговори, но не можа да измисли смислен отговор и вместо това погледна отново през прозореца, за да ги потърси с очи, но животни не се виждаха.

— Би трябвало да има крави и прасета, овце и коне — каза Бруно, — искам да кажа, ако това е ферма. Да не говорим за кокошки и патки.

— Нищо такова не се вижда — тихичко си призна Гретел.

— И ако тук произвеждаха храна, както ти си мислиш — продължи Бруно, като страшно се възхищаваше от себе си, — тогава, според мен, земята щеше да е обработена и да изглежда много по-добре от това там, не е ли така? Не мисля, че в тая мръсотия и прах може да се отглежда каквото и да било.

Гретел пак надникна навън и кимна, защото не беше толкова глупава, че винаги да настоява на своето, особено когато беше ясно, че всички доводи са против нея.

— Тогава, може би, това не е ферма — съгласи се тя.

— Не е — отсече Бруно.

— Което означава, че това, може би, не е село — додаде тя.

— Не, не мисля, че е село — отвърна й той.

— Което пък означава, че по всяка вероятност и това не е нашата ваканционна вила — заключи тя.

— Май си права — рече Бруно.

Той се отпусна на леглото и в един миг му се прииска Гретел да седне до него, да го прегърне и да му каже, че всичко ще бъде наред и че рано или късно тук ще им хареса така, че няма да искат да се връщат обратно в Берлин. Но тя продължаваше да гледа през прозореца и този път не гледаше към цветята, нито към павираната алея, нито към пейката с табелката, нито към високата телена ограда, нито към дървените телеграфни стълбове, нито към навитите на спирала бали бодлива тел, нито към твърдата земя оттатък оградата, нито към малките бараки, нито към големите помещения, нито към високите комини; гледаше към хората.

— Какви са всички тия хора? — обади се тя с приглушен глас, сякаш не питаше Бруно, а търсеше отговора от някой друг. — И какво правят всички те там?

Бруно се изправи и за пръв път двамата застанаха един до друг, рамо до рамо и гледаха вторачено към онова, което се случваше на двеста метра от новия им дом.

Накъдето и да обърнеха поглед, се движеха хора — високи, ниски, стари, млади. Някои образуваха групи, стояха едно място с прилепени до тялото ръце и изправени глави, докато един войник крачеше пред тях, а устата му се отваряше и затваряше така бързо, сякаш нещо им крещеше. Други пък бяха строени в редица по един и бутаха ръчни колички от единия край на лагера до другия, като се появяваха от място, което не се виждаше, бутаха количките си, след което завиваха зад една барака и отново изчезваха от погледа. Неколцина стояха притихнали до бараките, скупчени един до друг, забили поглед в земята, сякаш играеха някаква игра, в която целта беше да останат незабелязани. Имаше и хора с патерици, а повечето бяха с превързани глави. Някои маршируваха на групи, с лопати в ръка и, предвождани от войници, отиваха към място, което не се виждаше от прозореца.

Бруно и Гретел видяха стотици хора, но пред тях имаше толкова много бараки, а всичко се простираше толкова надалеч, докъдето всъщност погледът им не стигаше, че както изглежда там би трябвало да има много повече хора, хиляди хора.

— И всички те живеят толкова близо до нас — каза Гретел и се намръщи. — В Берлин на нашата тиха, красива улица имаше само шест къщи. А тук са безброй. Защо ли Татко е приел новата му работа да бъде в това противно място с толкова много съседи? Не разбирам.

— Погледни ей там — каза Бруно и Гретел проследи насочения му пръст и видя как от една барака в далечината излизат деца, сгушени едно до друго, а група войници стои и вика срещу тях. Колкото повече им крещяха, толкова по-плътно децата се притискаха едно към друго, след което обаче един от войниците се спусна срещу тях и те се разделиха надве, с което като че направиха това, което войниците бяха искали, а именно да застанат в редица по едно. Когато се строиха, войниците започнаха да се смеят и да им ръкопляскат.

— Сигурно репетират нещо — предположи Гретел, без да обръща внимание на факта, че някои от децата, дори и от по-големите, от онези, които бяха на нейната възраст, до едно като че плачеха.

— Казах ли ти, че има и деца — рече Бруно.

— Но не и такива, с които бих искала да си играя — отсече Гретел нафукано. — Толкова са мръсни. Хилда, Изабел и Луиза се къпят всяка сутрин, както и аз. А онези деца сякаш не са виждали баня през живота си.

— Ами не виждаш ли колко мръсно е там — отвърна й Бруно. — Нищо чудно да нямат бани.

— Не ставай глупав! — сопна се Гретел, въпреки че колко пъти й бяха повтаряли да не нарича брат си „глупав“. — Какви ще са тия хора, дето няма да имат бани?

— Не знам — каза Бруно, — може би хора, които нямат топла вода.

Гретел остана загледана още миг-два, после потрепери и се обърна.

— Връщам се в стаята да си подредя куклите — каза тя. — Изгледът от моя прозорец определено е по-хубав.

С тази реплика тя се отдалечи, прекоси коридора, влезе в спалнята и затвори вратата след себе си, но не се зае да нарежда куклите си. Вместо това седна на леглото и какви ли не мисли нахлуха в главата й.

Една последна мисъл нахлу и в главата на брат й, докато наблюдаваше стотиците хора, които работеха в далечината, и тя се свеждаше до факта, че всички те — малките момчета, големите момчета, бащите, дядовците, чичовците, самотниците, които се срещат на всяка улица, и които като че ли нямат никакви роднини — носеха едни и същи дрехи: сиви раирани пижами със сиви раирани шапки на главите.

— Колко странно — пророни той, преди да се отдалечи от прозореца.

5. Забранена територия по всяко време, без изключение

Нямаше как иначе да се разбере, освен да се попита Татко.

Татко не напусна Берлин в колата заедно с тях през онази сутрин. Беше тръгнал няколко дни по-рано, още същата вечер, когато Бруно се беше прибрал и сварил Мария да рови из нещата му, дори онези, дето беше скрил най-отзад, дето си бяха лично негови и никой не биваше да знае за тях. През следващите дни Мама, Гретел, Мария, Готвача, Ларс и Бруно бяха изцяло заети да прибират покъщнината в сандъци и да ги товарят на един голям камион, за да бъдат откарани в новия им дом в Аут-швиц.

Именно през последната сутрин, когато къщата изглеждаше съвсем празна и изобщо не приличаше на техния истински дом, малкото останали неща трябваше да се приберат в куфари и служебната кола с червено-черните си знаменца спря пред вратата, за да ги вземе.

Мама, Мария и Бруно излязоха от къщата последни и тогава Бруно забеляза, че Мама май нямаше представа, че прислужницата е още вътре, защото, когато хвърлиха сетен поглед към празния вестибюл, където бяха прекарали толкова щастливи дни, където поставяха коледното дърво през декември, където мокрите чадъри стърчаха в стойката през зимните месеци, където Бруно си имаше място, на което да поставя калните си обувки при влизане в къщата, но никога не го правеше, Мама поклати глава и изрече нещо много странно.

— Не трябваше да позволяваме на Фюри да ни гостува — промълви тя. — Някои хора са готови на всичко, за да напреднат в кариерата.

След като го каза, се обърна и Бруно забеляза, че в очите й има сълзи, но тя мигом се сепна, щом зърна Мария, която стоеше и я наблюдаваше.

— Мария — извика тя смутено. — Мислех, че си вече в колата.

— Тъкмо излизах, госпожо — отговори й Мария.

— Нямах предвид… — започна Мама, пак поклати глава и продължи. — Не исках да кажа, че…

— Тъкмо излизах, госпожо — повтори Мария, която, изглежда, не знаеше правилото, че когато Мама говори, не бива да я прекъсват, след което бързо прекрачи прага и изтича в колата.

Мама се намръщи, но после сви рамене, сякаш вече нищо нямаше значение.

— Хайде, Бруно — каза тя, хвана го за ръка и заключи външната врата след себе си. — Да се надяваме, че един ден, когато всичко това свърши, отново ще се върнем тук.

Служебната кола със знаменцата отпред ги закара до гарата, където имаше два коловоза, разделени от широк перон и от двете страни стоеше по един влак в очакване на пътниците. Тъй като имаше твърде много войници от другата страна, без да броим факта, че се виждаше и дългата постройка на стрелочника, която разделяше коловозите, Бруно успя само за миг-два да зърне тълпите от хора, преди да се качи на един много луксозен влак, в който имаше малко хора и много празни места и свеж въздух, които идваше от отворените прозорци. Ако влаковете пътуват в различни посоки, разсъждаваше си той, тогава нямаше да му се стори толкова странно, но това не беше така; и двата влака бяха насочени на изток. За миг му се прииска да изтича по перона и да каже на онази тълпа от хора, че тук в неговия влак има много празни места, но реши да си кротува, защото нещо му подсказа, че ако това не разсърди Мама, по всяка вероятност ще вбеси Гретел, а тогава ставаше още по-лошо.

Откакто беше пристигнал в Аут-швиц и новата им къща, Бруно не беше виждал Татко. По-рано през деня, когато вратата се открехна, реши, че по всяка вероятност е в спалнята си, но това се оказа онзи враждебно настроен млад войник, който се втренчи в него, а в очите му нямаше и грам топлинка. Не беше чул силния глас на Татко да гърми из къщата, нито пък тежките стъпки на ботушите му да отекват по дъските на пода на долния етаж. Но със сигурност беше доловил движението на хора, които влизат и излизат и докато разсъждаваше как да постъпи най-добре, чу силна шумотевица от долния етаж и изтича в коридора, за да надникне над перилата.

Видя, че вратата към кабинета на Татко е отворена и група от пет души стои отпред — разсмяха се, после се ръкуваха. Татко се намираше в центъра, заобиколен от групичката, и изглеждаше много хубав в прясно изгладената си униформа. Гъстата му тъмна коса беше гладко сресана и лъщеше от брилянтина, и, докато наблюдаваше отгоре, Бруно изведнъж почувства и страх, и страхопочитание към него. Виж, другите мъже не му харесаха толкова. Те със сигурност не бяха хубави като Татко. Нито пък униформите им бяха прясно изгладени. Нито гласовете им бяха така гръмки, нито ботушите — така лъснати. Те всички държаха шапките си под мишница и като че ли се мъчеха да се изтъкнат пред Татко и да му направят впечатление. Бруно успя да схване само няколко от фразите им, които стигнаха до ушите му.

— … допусна грешки още с пристигането си. Стигна се дотам, че нашият върховен предводител нямаше друг избор, освен да… — каза единият.

— … дисциплина! — намеси се друг. — Още от самото начало на четирийсет и втора ни липсва експедитивност, а без нея…

— … ясно е, ясно е какво показват числата. Ясно е, комендант… — обади се трети.

— … ако построим още един — каза последният, — представете си само какво може да постигнем тогава… само си представете!..

Татко вдигна ръка във въздуха, при което другите млъкнаха на мига. Сякаш беше диригент на бръснарски квартет[1].

— Господа — каза той и този път Бруно вече можеше да долови всяка произнесена дума, тъй като няма друг човек в света, който да може да се чува така ясно от единия край на стаята до другия, като Татко. — Високо оценявам вашите предложения и насърчения. Каквото било, било. Сега започваме отначало, но нека това начало бъде утре. Сега трябва да помогна на семейството си да се нанесе, в противен случай неприятностите за мен тук вътре ще се окажат също така големи като за онези там отвън, нали разбирате?

Мъжете избухнаха в смях и се ръкуваха с Татко. На излизане застанаха заедно в редица като оловни войници и изопнаха ръце напред, по същия начин, по който Татко го беше учил да поздравява — с изпъната длан, която тръгва от гърдите и се стрелва напред с отривисто движение на ръката — като в същото време извикаха двете думи, с които и Бруно го бяха учили да отвръща на поздрава. После си тръгнаха и Татко се върна в кабинета си, който беше „забранена територия по всяко време, без изключение“.

Бруно тръгна бавно да слиза по стълбата и за миг се поколеба пред вратата. Беше му мъчно, че Татко не беше дошъл да му каже „здравей“ през изминалите вече час или два от пристигането му, но и при други случаи многократно му бяха обяснявали колко зает е той и как не може да си губи времето с такива глупости като някакво си „здравей“. Но войниците си бяха тръгнали вече и той реши, че може да почука на вратата.

В Берлин Бруно беше влизал в кабинета на Татко само на няколко пъти, обикновено когато го викаше да си поговорят сериозно след някоя беля. Но правилото, което важеше за кабинета на Татко в Берлин, беше едно от най-важните, които Бруно беше научил, а той не беше толкова глупав да смята, че то няма да важи и тук. Но тъй като двамата не се бяха виждали вече няколко дни, помисли си, че сега няма да му се скара, ако почука.

Потропа предпазливо на вратата. Повтори, пак тихичко.

Татко сигурно не чуваше или Бруно не беше почукал достатъчно силно, но така или иначе никой не отвори вратата и Бруно потропа отново, този път по-силно и ето че долови гръмливия му глас отвътре:

— Влез!

Бруно натисна дръжката, влезе вътре и зае обичайната си поза с ококорени очи, уста, закръглена във формата на „о“, и разперени ръце. Останала част на къщата може би беше малко мрачна и тъмна и едва ли пълна с възможности за разузнаване, но тази стая представляваше нещо съвършено различно. Преди всичко имаше много висок таван и толкова дебел килим, че Бруно можеше целият да потъне в него. Стените почти не се виждаха, защото бяха покрити с тъмни махагонови лавици и наредени по тях книги, като онези в библиотеката в къщата им в Берлин. На стената срещу него имаше огромни прозорци, през които се виждаше градината и човек можеше да постави едно кресло до тях и да се любува на гледката, а в центъра на всичко това, седнал зад тежко дъбово писалище, се намираше самият Татко, който вдигна очи от документите, когато Бруно прекрачи прага, и лицето му разцъфна в широка усмивка.

— Бруно — каза той, заобиколи писалището и стисна здраво ръката на момчето, защото Татко не беше от онези мъже, дето прегръщат хората, както правеха Мама и Баба, които пък направо прекаляваха с техните прегръдки, обикновено допълнени с лигави целувки. — Момчето ми — добави след миг.

— Здравей, Татко — тихо произнесе Бруно, малко стъписан от великолепието на стаята.

— Бруно, щях да дойда след малко, сериозно — каза Татко. — Първо трябваше да приключа с една среща и да напиша едно писмо. Значи пристигнахте живи и здрави?

— Да, Татко — отговори Бруно.

— Ти помогна ли на майка си и сестра си да опразните къщата и да я затворите?

— Да, Татко — отговори Бруно.

— Значи трябва да се гордея с теб — подхвърли Татко одобрително. — Седни, момчето ми.

Посочи му дълбоко кресло, обърнато към писалището, и Бруно се покатери в него, но краката му още не можеха да стигнат пода. Татко се върна на мястото си зад писалището и го погледна право в очите. За миг двамата не си казаха нищо, после Татко наруши мълчанието.

— Е? — попита той. — Какво мислиш?

— Какво мисля ли? — попита Бруно. — Какво мисля за какво?

— За твоя нов дом. Харесва ли ти?

— Не — светкавично му отговори Бруно, защото той винаги се опитваше да бъде честен и знаеше, че ако се поколебае, макар и само за миг, няма да има куража да каже това, което наистина мисли. — Според мен трябва да се върнем у дома — додаде смело.

Усмивката на Татко посърна леко, той сведе поглед към писмото пред него, но ето че отново вдигна очи, сякаш му трябваше време да премисли отговора си:

— Ами ние сме си у дома — каза най-накрая с тих глас. — Аут-швиц е нашият нов дом.

— А кога ще можем да се върнем в Берлин? — попита Бруно, защото сърцето му се сви при тези думи на Татко. — Там е много по-хубаво.

— Хайде, хайде — каза Татко, на когото не му се слушаха такива приказки. — Да не говорим за това — продължи. — Домът не е сградата, нито улицата, нито градът, нито нещо изкуствено като тухли и хоросан. Домът е там, където е семейството, нали така?

— Да, но…

— А нашето семейство, Бруно, е тук. В Аут-швиц. Ерго, това е нашият дом.

Бруно не разбра какво означава това „ерго“, но не му и трябваше, защото имаше готов отговор за Татко.

— Ама Дядо и Баба са в Берлин — каза той. — А те също са нашето семейство. Значи това не може да бъде нашият дом.

Татко се замисли и кимна. Изчака дълго време преди да отговори:

— Така е, Бруно, и те са част от семейството. Но ти и аз, Мама и Гретел сме най-важните хора в нашето семейство и това е мястото, където сега живеем. В Аут-швиц. Не се прави на толкова нещастен! (Тъй като Бруно наистина изглеждаше много нещастен.) Изчакай да мине малко време преди да даваш преценки. Може пък да ти хареса.

— Тук не ми харесва — настоя на своето Бруно.

— Бруно… — рече Татко с уморен глас.

— Карл не е тук, нито Даниел, нито Мартин, около нас няма никакви други къщи, няма сергии с плодове и зеленчуци, няма улици, няма сладкарници с маси на тротоара и събота следобед няма тълпи от хора, които да те блъскат отляво-отдясно.

— Бруно, понякога в живота има неща, които трябва да направим и нямаме право на избор — каза Татко и Бруно забеляза, че той вече започва да се отегчава от този разговор. — Боя се, че случаят е точно такъв. Това е моята работа, много важна работа. Важна за нашата родина. Важна за Фюрера. Един ден ще го разбереш.

— Искам да се върна у дома — изхленчи Бруно и усети как в очите му напират сълзи, но всъщност не искаше нищо друго освен Татко да проумее колко ужасно място е това Аут-швиц и да се съгласи да се махнат оттук веднага. Но вместо това той отсече:

— Трябва да разбереш, че си си у дома и толкоз — което разочарова Бруно. — Това е само в рамките на обозримото бъдеще.

Бруно затвори очи за миг. Никога през живота си не е бил толкова настоятелен, не е държал толкова много да стане неговото и със сигурност никога не беше ходил при Татко с такова огромно желание да го накара да промени решението си за нещо, но самата мисъл, че ще остане тук, самата мисъл, че ще трябва да живее в това противно място, където изобщо нямаше с кого да си играе, му беше непоносима. Когато след миг отново отвори очи, Татко заобиколи писалището и се настани в едно кресло до него. Бруно го загледа, докато отваряше сребърна кутия, от която извади цигара, почука я върху писалището и я запали.

— Спомням си, като бях малък — каза Татко, — имаше неща, които никак не обичах да правя, и тогава моят баща ме убеждаваше, че за всички ще е по-добре, ако ги свърша. И аз запретвах ръкави, за да ги приключа по-бързо.

— Какви неща? — попита Бруно.

— О, знам ли — пророни Татко и сви рамене. — Беше отдавна. Бях съвсем малък и не знаех кое е добро за мен. Понякога, например, не исках да стоя вкъщи и да си пиша домашните; исках да съм на улицата и да си играя с приятелите, точно както предпочиташ и ти, но сега, като мислено се връщам назад, виждам колко глупав съм бил.

— Значи разбираш как се чувствам аз — обнадежди се Бруно.

— Да, но знам също така, че баща ми, твоят дядо, си даваше сметка какво е необходимо за мен и винаги съм се чувствал по-добре, когато се случеше да го послушам. Как смяташ, щях ли да постигна такъв успех в живота си, ако не се бях научил кога да говоря, кога да мълча и кога да следвам заповедите? Е, кажи де, Бруно, как смяташ? Щях ли?

Бруно се огледа. Погледът му попадна върху прозореца в ъгъла на стаята и през него отново видя ужасната гледка навън.

— Нещо лошо ли си направил? — попита след миг мълчание. — Нещо, което е разгневило Фюри ли?

— Аз ли? — попита Татко и го погледна с недоумение. — Какво искаш да кажеш?

— Дали не си сбъркал нещо в работата си? Знам, всички казват, че си много важен човек и че Фюри има големи планове за теб, но едва ли ще те изпрати на такова място, ако не си направил нещо, заради което е искал да те накаже.

Татко се изсмя, при което Бруно много се смути; нищо не можеше да го ядоса повече от възрастен, който му се присмива, че не знае нещо, особено след като се опитва да го узнае чрез своите въпроси.

— Ти не разбираш значението на този пост — каза Татко.

— Според мен май не си бил съвсем безупречен в работата си, щом това означава, че ние всички трябваше да напуснем един много хубав дом и да се сбогуваме с приятелите си, за да дойдем на това противно място. Мисля, че трябва да си сгрешил някъде и може би ще е най-добре да отидеш и да се извиниш на Фюри, за да сложи край на това. Може би той ще ти прости, ако бъдеш искрен.

Думите излязоха от устата му, още преди да успее да реши дали са на място или не; щом ги чу да се носят във въздуха, веднага му се сториха, че не са онова, което е позволено да се казва на Татко, но така или иначе, вече бяха изречени и нямаше как да ги върне обратно. Бруно преглътна нервно и след минута мълчание погледна Татко, който го гледаше строго с каменно изражение на лицето. Бруно облиза устни и извърна поглед. Усети, че не е редно да се вторачва в Татко.

След миг-два неловко мълчание Татко се надигна бавно от мястото си до него и се върна на стола зад писалището, като постави цигарата си в пепелника.

— Чудя се, дали си много смел — каза той тихо, сякаш разсъждаваше на глас, — или просто безочлив. Може би това не е чак толкова лошо.

— Не исках да кажа…

— Сега ще мълчиш — каза Татко, като повиши тон и го прекъсна, защото нито едно от правилата в нормалния семеен живот не важаха за него. — Виж какво, Бруно, аз проявих голямо разбиране към твоите чувства, защото знам, че трудно понасяш това наше преместване. Изслушах всичко, което имаше да ми кажеш, въпреки че твоята младост и неопитност те карат да се изразяваш крайно непочтително. И може би си забелязал, че не реагирах на това твое поведение. Но вече е дошъл моментът, когато просто трябва да приемеш, че…

— Отказвам да приема! — извика Бруно и премигна от изненада, защото не знаеше, че ще извика толкова силно. (Този факт го стъписа.) Леко се стегна и се приготви да избяга, ако е необходимо. Но днес нищо не беше в състояние да разгневи Татко — и ако Бруно трябваше да е честен със себе си, щеше да признае, че Татко рядко се гневеше; той обикновено замълчаваше и се затваряше в себе си, но в крайна сметка все неговото ставаше — и вместо да му се разкрещи или да го подгони из къщата, той просто поклати глава и му даде да разбере, че разговорът им е приключил.

— Връщай се в стаята си, Бруно — каза той с толкова тих глас, че Бруно веднага разбра, че говори съвсем сериозно, затова се изправи, а в очите му вече напираха сълзи на безпомощност. Тръгна към вратата, но преди да я отвори се обърна и зададе още един последен въпрос.

— Татко? — започна той.

— Бруно, нямам намерение да… — раздразни се Татко.

— Не става дума за това — намеси се бързо Бруно. — Нещо друго искам да те питам.

Татко изпъшка и му разреши да продължи, като му даде да разбере, че след това се слага точка на разговора и на всякакви спорове.

Бруно се замисли, защото този път искаше да формулира въпроса си съвсем точно и правилно, за да не прозвучи грубо или неучтиво.

— Какви са всички тия хора навън? — попита го най-накрая.

Татко наведе глава наляво, изглеждаше малко смутен от въпроса.

— Войници, Бруно — отвърна му. — И секретари. Хора от администрацията. Разбира се, виждал си ги и преди.

— Не, не говоря за тях — каза Бруно, — а за хората, които виждам от прозореца си. В бараките, в далечината. Те всички са облечени по един и същ начин.

— А, онези ли? — каза Татко, поклати глава и се подсмихна. — Онези хора… ами, те изобщо не са хора, Бруно.

Бруно се намръщи.

— Не са ли? — попита, защото не разбираше какво има предвид Татко.

— Ами, не и по начина, по който ние разбираме тази дума — продължи Татко. — Но ти няма какво да се тревожиш за тях. Те нямат нищо общо с теб. Ти нямаш нищо общо с тях. Просто се настани в новия си дом и бъди послушен — от теб само това се иска. Да приемеш положението, в което си се озовал, и тогава всичко ще ти бъде по-лесно.

— Да, Татко — рече Бруно, въпреки че остана недоволен от отговора.

Отвори вратата, но Татко му извика да се върне за малко, изправи се и повдигна едната си вежда, сякаш да му напомни, че е забравил нещо. Бруно си спомни за поздрава, затова издекламира фразата, като го имитираше дословно.

Прибра крака, стрелна дясната си ръка напред и чукна петите си една в друга, след което каза с дълбок и ясен глас — колкото е възможно по-близък до този на Татко — думите, които произнасяше всеки път, когато срещнеше войник.

— Хайл Хитлер! — изрече, което, така си мислеше той, представляваше друг начин да кажеш: „Хайде, чао засега и всичко най-хубаво.“

6. Скъпо платената прислужница

Няколко дни по-късно Бруно лежеше в стаята си и зяпаше тавана. Бялата боя се беше напукала и се лющеше много неприятно, не като боята в къщата им в Берлин, където тя никога не ставаше такава, защото всяко лято Мама докарваше бояджии да я покрият с нов пласт отгоре. Точно този следобед лежеше, гледаше пукнатините, плъзнали навред като паяжина, и след като присви очи, се почуди какво ли има зад тях. Представи си, че има малки буболечки, които живеят в пукнатините между боята и самия таван и именно те разширяват пространството си, като увеличават пукнатините, разтварят ги и се опитват да си направят място и пролука, през която да се измъкнат, а после да потърсят прозорец, през който да избягат. Никой, помисли си Бруно, нито дори най-малките буболечки, не иска да живее в Аут-швиц.

— Тук всичко е ужасно — каза той на глас, въпреки че в стаята нямаше никой, за да го чуе, но неизвестно защо това го караше да се чувства малко по-добре — самото произнасяне на думите. — Мразя тази къща, мразя тази стая, дори боята й мразя. Мразя всичко тук. Всичко, без изключение.

Щом спря да говори, Мария влезе в стаята с куп изпрани, изсушени и изгладени дрехи на ръце. Поколеба се за миг, като го видя проснат на леглото, но после сведе лекичко глава и се упъти към гардероба на пръсти.

— Здравей — каза й Бруно, въпреки че да разговаряш с прислужничката не е същото като да си бъбриш с приятели, но друг човек за разговори нямаше, а пък това, така или иначе, беше по-смислено, отколкото да си говори сам. Гретел никаква я нямаше и той беше започнал да се тревожи, че скоро ще полудее от скука.

— Господин Бруно — каза Мария тихо, докато разделяше панталоните от жилетките и долното бельо и после ги нареждаше в отделни чекмеджета и на отделни рафтове.

— Мисля си, че и ти също си толкова недоволна от това ново положение, колкото съм и аз — каза й Бруно, след което тя се обърна и го изгледа с изражение, което говореше, че не разбира за какво намеква. — Това — обясни й той, като седна на леглото и обходи с поглед стаята. — Всичко тук. Нали е ужасно? Не ти ли е противно?

Мария отвори уста да каже нещо, но бързо я затвори. Като че ли внимателно премисляше отговора си, сякаш искаше да подбере правилните думи и тъкмо когато се канеше да ги изрече, май не се реши и махна с ръка. Бруно я познаваше откакто се помни — беше дошла да работи за тях, когато той беше едва на три години — и двамата винаги са се разбирали, но преди тя като че ли не проявяваше признаци на живот. Просто си гледаше работата, лъскаше мебелите, переше дрехите, помагаше при пазаруването и готвенето, понякога го водеше на училище и после го прибираше, но това се случваше по-често, когато беше на осем години; като стана на девет, реши, че е достатъчно голям да ходи сам и после сам да се връща от училище.

— Искаш да кажеш, че тук не ти харесва, така ли? — попита тя най-накрая.

— Харесва ли? — отвърна Бруно и се изсмя тихо. — Да ми харесва? — повтори и този път се изсмя по-силно. — Разбира се, че не ми харесва! Тук е ужасно. Няма какво да се прави, няма с кого да си говориш, нито с кого да играеш. Не ми казвай, че ти е много хубаво, откакто сме се преместили.

— В Берлин най-много обичах градината — каза Мария, отговаряйки на съвършено различен въпрос. — Понякога, като се случеше топъл следобед, с удоволствие сядах отвън на слънце да обядвам под бръшляна до езерото. Там цветята бяха най-красиви. И уханието им. И пчелите, които кръжаха наоколо и нищо не ти правят, стига да не ги закачаш.

— Значи тук не ти харесва — рече Бруно. — И ти като мен смяташ, че тук не се търпи.

Мария се намръщи:

— Това не е важно — каза тя.

— Кое?

— Какво мисля аз.

— Разбира се, че е важно — извика Бруно раздразнено, смятайки, че тя умишлено упорства. — Ти си част от семейството, нали така?

— Не знам дали баща ти ще се съгласи с това — каза Мария и пусна едва забележима усмивка, тъй като се трогна от думите му.

— И ти си доведена тук против волята ти, също като мене. Ако питаш мен, клатушкаме се в една и съща лодка. На всичкото отгоре — тя тече.

На Бруно му се стори за миг, че Мария се кани да му каже какво мисли. Тя сложи останалите дрехи на леглото, стисна ръце в юмруци, сякаш беше страшно ядосана на нещо. Понечи да каже нещо, но ето че застина неподвижно, сякаш се боеше от нещата, които може да наприказва, ако си отвори устата.

— Моля те, Мария, кажи ми — продължи Бруно. — Защото, ако всички сме на едно мнение, тогава, може би, ще успеем да убедим Татко да ни върне у дома.

Тя извърна очи от него, остана безмълвна още известно време, след което поклати тъжно глава и пак го погледна в очите:

— Баща ти знае най-добре как трябва да постъпи — каза му тя. — Трябва да му вярваш.

— Не съм сигурен дали трябва — каза й Бруно. — Според мен той е направил голяма грешка.

— Тогава трябва да преглътнем тази грешка.

— Когато аз сгреша, получавам наказание — продължи да упорства Бруно, ядосан от факта, че правилата, които се прилагат спрямо децата, никога не важат за възрастните (въпреки че се въвеждат именно от тях). — Глупав Татко — измънка под носа си.

Очите на Мария се отвориха широко, тя се приближи към него и ужасена покри устата си с ръка. Огледа се, за да се увери, че никой не подслушва и не е чул думите на Бруно.

— Не бива да говориш така — скастри го. — Никога не трябва да наричаш така баща си.

— И защо не? — попита Бруно. Истината е, че се почувства леко засрамен от себе си, заради тези думи, но последното нещо, което щеше да търпи, беше едно конско от нея, още повече че и без това никой не се интересуваше от мнението му.

— Защото баща ти е добър човек — каза Мария. — Много добър човек. Той се грижи за всички нас.

— Като ни довежда в тук, в тази затънтена дупка, това ли искаш да кажеш?

— Баща ти е направил много неща — продължи тя. — Много неща, с които би трябвало да се гордееш. Ако не беше той, къде ли щях да бъда аз сега?

— Предполагам в Берлин — отговори й Бруно. — Да работиш в една хубава къща и да си ядеш обяда под бръшляна, без да закачаш пчелите.

— Ти едва ли си спомняш, когато дойдох да работя за вас — започна тя тихо и приседна за малко в крайчеца на леглото — нещо, което друг път не си беше позволявала. — И как да си спомняш? Беше само на три. Баща ти ме взе и ми помогна, когато бях наникъде. Даде ми работа и дом. И храна. Нямаш представа какво е това да нямаш какво да ядеш. Ти никога не си гладувал, нали?

Бруно се намръщи. Искаше да подхвърли, че дори в момента му се хапва нещо, но вместо това погледна Мария и за пръв път си даде сметка, че никога не беше мислил за нея като за човек със собствен живот и собствена история. В края на краищата, тя никога не беше правила нищо друго (доколкото знаеше), освен да прислужва в семейството. Дори не беше сигурен дали я е виждал облечена в друго, освен в прислужническата й униформа. Но като се замисли, както направи сега, трябваше да признае, че в живота й сигурно има и много други неща, освен това да слугува в семейството му. Сигурно си има собствени мисли в главата, също като него. Сигурно има неща, които й липсват, приятели, които иска да види отново, също като него. И вероятно, откакто са дошли тук, плаче всяка вечер преди заспиване, също както правят по-малките от него и по-страхливи момчета. Освен това тя е много хубава, забеляза той, и някаква странна тръпка го погъделичка отвътре.

— Моята майка познаваше баща ти още от дете, когато е бил на твоята възраст — обади се Мария след малко. — Тя работеше за баба ти. Отговаряше за гардероба й, когато твоята баба, още съвсем млада, пътуваше по турнета из цяла Германия. Тя подготвяше тоалетите за концертите й — переше ги, гладеше ги и ги изкърпваше. Всичките й рокли бяха великолепни. А кройките, о, Бруно! А десените — истински произведения на изкуството. Такива шивачки вече няма. — Поклати глава и се усмихна при този спомен, докато Бруно слушаше търпеливо. — Тя отговаряше за това сценичните й тоалети да са винаги в изряден вид, когато баба ти влизаше в гримьорната преди представление. И след като баба ти се оттегли от сцената, двете с моята майка, разбира се, останаха приятелки и тя получи малка пенсия, но тогава времената бяха трудни и затова твоят баща ми предложи работа — първата в моя живот. След няколко месеца майка ми се разболя, трябваше й болнична помощ и тогава баща ти я уреди, въпреки че не беше длъжен да го прави. И плати от собствения си джоб, само защото тя беше приятелка на майка му. Той ме взе на работа у вас по същата причина. А когато майка ми умря, той плати всички разноски по погребението. Затова да не си посмял да наричаш баща си глупак, Бруно. Не и пред мен. Не разрешавам.

Бруно прехапа устна. Беше се надявал, че Мария ще застане на негова страна в кампанията срещу Аут-швиц, но сега видя на кого всъщност е вярна. Трябваше обаче да признае, че се почувства доста горд от баща си, когато чу тази история.

— Е — каза той, като не можа да измисли нищо по-умно, — много хубаво от негова страна.

— Да — каза Мария, изправи се и отиде до прозореца — онзи, през който погледът на Бруно стигаше чак до бараките и хората в далечината. — Направи ми голямо добро навремето — заключи тя с тих глас, загледана през прозореца в хората и във войниците, заети ей там с техните си дейности. — В душата му има много добрина, наистина, затова не мога да се начудя… — И зареяла поглед напред, тя се отнесе нанякъде и гласът й ненадейно секна, сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

— Да се начудиш на какво? — попита Бруно.

— Да се начудя какво го е… как е могъл…

— Как е могъл какво? — настоя Бруно.

Затръшването на врата откъм долния етаж проехтя в цялата къща така гръмко — като оръдеен изстрел — че Бруно скочи на крака, а Мария нададе тънък писък. Бруно разпозна шума от стъпки, които тежко изкачваха стълбите към тях — все по-забързано и по-забързано, при което той се примъкна отново в леглото и се притисна към стената, сякаш го хвана страх от това, което може да последва. Затаи дъх, очакваше да стане нещо неприятно, но се оказа, че това е Гретел, Безнадеждния случай. Тя надникна в стаята и като че се изненада при вида на брат си и семейната прислужница, увлечени в разговор.

— Какво става? — попита Гретел.

— Нищо — отвърна й Бруно, сякаш се оправдаваше. — Ти какво искаш да става? Махай се.

— Ти се махай — отвърна му тя, въпреки че това си беше неговата стая, след което се обърна към Мария и присви очи подозрително. — Мария, напълни ми ваната с вода, ако обичаш — каза й тя.

— Защо не си я напълниш сама? — озъби й се Бруно.

— Защото тя е прислужничка — каза му Гретел и го изгледа свирепо. — Това й е работата.

— Не й е това работата! — извика Бруно, стана на крака и тръгна към нея. — Тя не е тук да ти слугува през цялото време, разбра ли? И да върши неща, които бихме могли и сами да си свършим.

Гретел го изгледа, като че ли е полудял, после извърна очи към Мария, която просто поклати глава.

— Разбира се, госпожице Гретел — каза й тя. — Пристигам, щом приключа с дрехите на Бруно.

— Не се бави! — изкомандва я Гретел грубо, защото за разлика от Бруно, тя никога не се замисляше върху простичкия факт, че подобно на нея и Мария е чувствителен човек. После се отправи към стаята си и тръшна вратата зад гърба си. Очите на Мария не я проследиха, но страните й пламнаха.

— Продължавам да смятам, че е направил голяма грешка — каза Бруно тихичко след няколко минути, след като почувства, че би трябвало да се извини за поведението на сестра си, но не знаеше дали е редно да го прави или не. Подобни случки винаги го караха да изпитва неловкост, защото, дълбоко в сърцето си знаеше, че няма нужда да бъдеш груб с някого, дори той или тя да са твои прислужници. В края на краищата има и нещо, което се нарича добри обноски.

— Дори и така да е, не бива да го казваш на глас — посъветва го Мария, приближи се до него и го погледна така, сякаш искаше да го вразуми. — Обещай ми, че няма.

— Но защо? — попита Бруно и се смръщи. — Казвам това, което мисля. Или вече и това ми е забранено?

— Да — отвърна му тя. — Забранено ти е.

— Забранено ми е да казвам каквото мисля, така ли? — повтори той, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Точно така — сопна му се тя, а гласът й стана дрезгав, докато му се молеше. — Просто си мълчи, Бруно. Не знаеш ли, че можеш да ни навлечеш неприятности? На всички нас.

Бруно я изгледа. Имаше нещо в погледа й, нещо като неистова тревога, каквато не беше виждал преди у нея и това го обърка.

— Ами — измънка той и се упъти към вратата, защото изведнъж страшно му се прииска да се махне. — Какво толкова казах? Че не ми харесва тук, това е всичко. Исках да си поговорим, докато подреждаш дрехите. Не съм тръгнал да планирам бягство или нещо от тоя род. Въпреки че ако го направя, едва ли някой ще ме упрекне.

— И да подлудиш майка си и баща си до смърт, това ли искаш? — попита Мария. — Бруно, ако имаш малко ум в главата, ще си мълчиш, ще се съсредоточиш върху уроците и ще правиш каквото каже баща ти. Трябва да се опазим, докато всичко това отмине. Аз поне това възнамерявам да направя. Какво повече можем да сторим в края на краищата? Нищо не зависи от нас, нищо не можем да променим.

Изведнъж, и като че ли съвсем безпричинно, Бруно почувства непреодолимо желание да се разплаче. Това го изненада и набързо премигна няколко пъти, за да не може Мария да види сълзите му. Въпреки че когато отново улови погледа й, помисли си, че вероятно нещо странно витае във въздуха, тъй като и нейните очи като че се бяха налели със сълзи. В крайна сметка се почувства някак неловко, затова й обърна гръб и тръгна да излиза.

— Къде отиваш? — попита го Мария.

— Навън — сърдито й отвърна Бруно. — Въпреки че това не ти влиза в работата.

Закрачи бавно, но щом излезе от стаята, се затича към стълбите и хукна бързешком надолу, защото изведнъж усети, че ако не излезе от къщата веднага, ще припадне. След няколко секунди вече беше навън и взе да бяга напред-назад по алеята, защото му се играеше, искаше да се измори, да капне от умора. В далечината зърна портичката, която извеждаше към пътя, после към гарата и към къщи, но мисълта да отиде дотам, мисълта да избяга и да остане съвсем сам, без никого до себе си, му се стори дори по-неприятна от мисълта да остане.

7. Как Мама си приписа заслуга за нещо, което не беше направила

Няколко седмици след като Бруно беше пристигнал в Аут-швиц със семейството си и без никакъв изглед на хоризонта да му гостуват Карл, или Даниел, или Мартин, той реши, че трябва да измисли някакъв начин да се забавлява сам или иначе ще полудее.

Засега Бруно познаваше само един човек, за когото се смяташе, че е луд, и това беше хер Ролер, мъж на възрастта на Татко, който живееше зад ъгъла на старата им къща в Берлин. Често го виждаха да се разхожда нагоре-надолу по улицата по всяко време на деня и нощта и яростно да спори със себе си. Понякога, насред тези спорове, разногласията излизаха извън контрол и тогава се опитваше да се сбие със сянката си върху стената. От време на време й се нахвърляше така безмилостно, така зверски налагаше тухлите с юмруци, че ръцете му се разкървавяваха, след което падаше на колене, хващаше се за главата и започваше да плаче неутешимо. На няколко пъти Бруно го беше чувал да използва от онези думи, които му бяха забранени, и тогава спираше да се кикоти.

— Не бива да се присмиваш на клетия хер Ролер — беше му казала Мама един следобед, когато разправяше за последните му чудатости. — Нямаш представа какво е преживял човекът.

— Той е луд! — възрази й Бруно, опря пръст в слепоочието си, взе да го върти и да свирука, за да покаже, че човекът не е с всичкия си. — Онзи ден се приближи до една котка на улицата и я покани на следобеден чай.

— И какво му отвърна котката? — попита Гретел, която в този момент си мажеше сандвич в отсрещния ъгъл на кухнята.

— Нищо — отсече Бруно. — Тя е котка.

— Аз сериозно ти говоря — продължи Мама настоятелно. — Франц беше прекрасен младеж, познавам го от малка. Беше мил и внимателен, а на дансинга — същински Фред Астер. Но пострада по време на Голямата война, раниха го в главата и затова сега се държи по този начин. В това няма нищо смешно. Нямаш представа какво е трябвало да преживеят нашите момчета на фронта, какви страдания.

Тогава Бруно беше само на шест годинки и не разбираше за какво говори Мама.

— Беше преди много време — обясни му тя, когато той я помоли. — Преди да се родиш. Франц беше един от младежите, които заминаха да се сражават за нас в окопите. Навремето двамата с баща ти се познаваха много добре, мисля, че дори служеха заедно.

— И какво се е случило с него? — попита Бруно.

— Няма значение — отвърна му Мама. — Войната не е добра тема за разговор. Мисля, че и без това много скоро само за нея ще говорим.

Това стана около три години преди те всички да пристигнат в Аут-швиц и междувременно Бруно изобщо не се беше сещал за хер Ролер, но изведнъж си помисли, че ако не се залови с нещо смислено, което да ангажира ума му, тогава много скоро и той ще тръгне да обикаля улиците безцелно, да се боксира със сянката си и да кани домашните животни на прием.

Колкото да се занимава с нещо, Бруно прекара един дълъг съботен ден — и сутринта, и следобеда — в опити да измиеш някакво забавление за себе си. На известно разстояние от къщата — от страната на Гретел, която не се виждаше от прозореца на неговата спалня — имаше голям дъб с огромен ствол. Високо дърво с яки клони, достатъчно здрави да издържат тежестта на малко момче. Дървото изглеждаше толкова старо, че според Бруно сигурно е било засадено някъде в края на Средните векове — период, за който се беше хванал да чете напоследък, защото му се струваше много интересен, особено онази част, в която се разказваше за рицари и как те тръгвали да търсят приключения в чужди земи и там все им се случвали невероятни преживелици.

На Бруно му бяха нужни само две неща, за да може да си направи това ново забавление: въже и автомобилна гума. Въжето беше лесна работа, защото в мазето на къщата имаше достатъчно навити на обръч въжета и нямаше да е кой знае какъв подвиг да се сдобие с остър нож, за да си отреже колкото му трябва. Взе ги и ги занесе в подножието на дъба, остави ги на земята да са му готови. Гумата обаче беше друго нещо.

Точно тази сутрин нито Мама, нито Татко си бяха у дома. Мама беше излязла рано-рано от къщата, за да хване влака за близкия град. Искаше да прекара деня там, за да се разведри, докато Татко бил забелязан последно да се отправя към бараките и хората, които работеха в далечината и се виждаха от прозореца на Бруно. Но, както обикновено, наоколо имаше много войнишки камиони и джипове, които стояха паркирани край къщата и макар да знаеше, че не е възможно да открадне гума от тях, винаги съществуваше възможността да намери някаква захвърлена наоколо.

Като излезе навън, видя Гретел да разговаря с лейтенант Котлер и, без излишен ентусиазъм, реши, че би било разумно да помоли именно него за една ненужна автомобилна гума. Лейтенант Котлер беше онзи млад офицер, когото Бруно бе зърнал още първия ден в Аут-швиц — войникът, който се беше появил на стълбите в къщата им и го беше изгледал за миг, преди да кимне отривисто и да продължи по пътя си. Оттогава насам Бруно го беше виждал често — непрекъснато влизаше и излизаше, сякаш в собствената си къща; за него кабинетът на Татко очевидно не беше забранена територия — но не се беше случвало да се заговарят. Бруно не знаеше точно защо, но знаеше, че не харесва лейтенант Котлер. Излъчваше такава студенина, че на Бруно мигом му се приискваше да си навлече един дебел пуловер. Въпреки това нямаше кого друг да попита, затова тръгна към него с колкото увереност успя да събере у себе си, за да каже „здрасти“.

През повечето дни младият лейтенант демонстрираше много стегнат и спретнат вид, крачеше с безупречната си униформа и сякаш, докато вървеше, тя самичка се гладеше на гърба му така, че гънка не оставаше. Черните му ботуши бяха винаги лъснати до блясък, а русата му коса на истински блондин беше сресана на път от едната страна и нито косъмче не стърчеше встрани, защото я приглаждаше с нещо, по което личаха следите от гребена — като прясно набраздена нива. Освен това се пръскаше така обилно с одеколон, че можеше отдалеч да го подушиш. Бруно се беше научил да не стои пред него по посоката на вятъра, за да не му прилошее от миризмата.

Точно този ден обаче, тъй като беше слънчева съботна сутрин, той не беше никак спретнат. Носеше бяла фланела над панталоните си, а косата му падаше на уморени кичури над челото. Странно, но ръцете му бяха загорели и се виждаха такива мускули, за каквито Бруно отдавна копнееше. В този ден изглеждаше толкова млад, че Бруно се изненада; истината е, че му напомняше за големите момчета в училище, които той гледаше старателно да заобикаля. Лейтенант Котлер беше погълнат от разговора си с Гретел и каквото и да кажеше, то изглежда винаги се оказваше много забавно, защото тя не спираше да се смее на висок глас и кокетно завиваше около пръста си дълги кичури коса.

— Здравейте — каза Бруно, като ги приближи. Гретел го изгледа ядосано.

— Ти пък какво искаш? — попита го тя.

— Нищо не искам — озъби й се Бруно и я изгледа свирепо. — Отбих се да кажа едно „здравей“.

— Курт, извини малкия ми брат — обърна се Гретел към лейтенант Котлер. — Той е само на девет, нали разбираш.

— Добро утро, дребосък — каза му Котлер, протегна ръка и, за ужас на Бруно, разроши косата му — жест, от който на Бруно му се прииска да го бутне на земята и да скочи отгоре му. — Какво си се разшетал толкова рано в събота сутрин?

— Рано ли? — учуди се Бруно. — Почти десет е.

Лейтенант Котлер сви рамене.

— Когато бях на твоите години, майка ми не можеше да ме изкара от леглото преди обяд. Казваше ми, че никога няма порасна голям и силен, защото ще проспя живота си.

— Е, май не е познала, нали? — изхихика превзето Гретел. Бруно я погледна и направо му призля. Беше си преправила гласа и така се лигавеше, че дрънкаше като празноглава кукла. На Бруно страшно му се прииска да се махне от тия двамата и да няма нищо общо с темите им на разговор, но нямаше друг избор, освен да предпочете собствените си интереси и да помоли лейтенант Котлер за немислимото. За една услуга.

— Чудя се, дали мога да те помоля за една услуга — каза Бруно.

— За помолване — можеш — каза лейтенант Котлер и това, разбира се, разсмя Гретел, въпреки че изобщо не беше смешно.

— Дали наоколо може да се намери някоя стара автомобилна гума — продължи Бруно. — От джиповете, например. Или от камионите. Която е вече ненужна.

— Единствената стара гума, която съм виждал наоколо напоследък, принадлежи на сержант Хофшнайдер и той я носи около кръста си — каза му лейтенант Котлер и устните му се изкривиха в нещо като усмивка. Бруно нищо не разбра от това изречение, но Гретел така се развесели, че затанцува на място.

— На него трябва ли му? — попита Бруно.

— На сержант Хофшнайдер ли? — попита лейтенант Котлер. — Да, боя се, че му трябва. Той е много привързан към околокръстния си пояс.

— Престани, Курт! — извика Гретел и попи насълзените си от смях очи. — Той не те разбира. Само на девет е.

— О, ти пък защо не млъкнеш! — изрепчи се Бруно и изгледа сестра си гневно. Не стига, че трябваше да идва тук и да моли за услуга този лейтенант Котлер, ами и собствената му сестра влошаваше положението, като не спираше да го дразни. — Ти пък си на дванайсет — изстреля той. — Затова престани да се правиш на по-голяма отколкото си.

— Курт, аз съм почти на тринайсет — рязко го прекъсна тя, смехът й секна и лицето й застина в ужас. — След няколко седмици ще стана на тринайсет. Вече голяма. Почти колкото теб.

Лейтенант Котлер се усмихна, поклати глава и нищо не каза. Бруно го гледаше втренчено. Ако пред него стоеше друг възрастен, щеше да му намигне, намеквайки че и двамата знаят, че момичетата са глупави, но най-глупави от всички са сестрите. Това обаче не беше друг възрастен. Това беше лейтенант Котлер.

— Както и да е — рече Бруно, загърбвайки гневните погледи, които му мяташе Гретел, — освен споменатото място, къде другаде мога да потърся ненужна автомобилна гума?

— Има къде — каза лейтенант Котлер, който беше спрял да се хили и вече изглеждаше страшно отегчен. — Но за какво ти е?

— За да си направя люлка — каза му Бруно. — Нали знаеш, с гума, завързана за клоните на дърво с въже.

— Да, разбира се — съгласи се лейтенант Котлер, кимна умно, сякаш за него тези детинщини бяха далечен спомен, въпреки че самият той беше, както и Гретел бе подхвърлила, още младеж. — Да, като дете и аз съм правил такива люлки. Прекарвал съм страхотно с приятелите си, не слизахме от тях по цели дни.

Бруно се изненада, че може да има нещо общо с него (а още повече се изненада от факта, че лейтенант Котлер е имал приятели, макар и навремето).

— Е, какво ще кажеш? — попита го. — Намират ли се стари гуми наоколо?

Лейтенант Котлер го изгледа замислено, сякаш не беше убеден дали да му отговори направо или да го подразни още малко, както обичаше да прави. Но ето че зърна Павел — възрастният мъж, който идваше всеки следобед да помага в кухнята с беленето на зеленчуците преди вечеря, след което обличаше бяло сако и им сервираше в трапезарията. Сега се беше запътил към къщата и това, изглежда, му подсказа решението.

— Ей ти! — изкрещя му лейтенантът, след което добави дума, която Бруно не разбра. — Ела насам, ти… — Отново каза същата дума и нещо в грубиянското му отношение накара Бруно да погледне встрани, засрамен, че е част от тази сценка.

Павел се приближи към тях и Котлер го заговори рязко и грубо, въпреки че беше толкова млад, че можеше да му е внук.

— Заведи този дребосък зад голямата къща в бараката, която служи за склад. От едната страна до стената са наредени стари гуми. Той ще си избере една, а ти ще му я занесеш, където той ти каже, разбра ли?

Павел стоеше с шапка в ръка и кимна така, че сведе глава още по-ниско и отпреди.

— Да, господине — едва пророни, толкова тихо, че можеше и да не го е казал.

— След което, като отидеш в кухнята, не забравяй да си измиеш ръцете, преди да пипаш с тях храната, ти мръсни… — и лейтенант Котлер пак каза думата, която беше използвал вече на два пъти и заедно с това се изплю на земята. Бруно хвърли поглед към Гретел, която зяпаше с обожание слънчевите лъчи, пронизали косата на лейтенант Котлер, и в този момент, като неин брат, той се почувства страшно неловко. До този момент нито един от двамата не беше разговарял с Павел в къщата, въпреки че той беше добър келнер, а такива, както казваше Татко, не растат по дърветата.

— Сега марш оттук! — извика му лейтенант Котлер и Павел се обърна и тръгна към бараката, а Бруно пое по петите му, като само от време на време се обръщаше назад към сестра си и младия войник, защото имаше желание да изтича при тях и да дръпне Гретел встрани, въпреки че през повечето време тя се държеше с Бруно като досадно, себично и подло същество. Но така, в края на краищата, правят всички сестри. А тя беше негова сестра. Въпреки това само мисълта, че ще остане насаме с човек като лейтенант Котлер, го вбесяваше. Нямаше как да смекчи факта, че той си беше истински гадняр.

Злополуката се случи само няколко часа по-късно, след като Бруно си беше избрал една хубава гума и Павел я беше занесъл до големия дъб, който растеше в онази част на къщата, към която гледаше прозорецът на Гретел. Бруно взе да се качва и слиза, нагоре-надолу, нагоре-надолу по дървото, за да завърже здраво въжетата с гумата за клоните. До този момент цялата операция вървеше като по ноти. Не му беше за пръв път да прави такава люлка, но преди винаги е имал до себе си Карл, и Даниел, и Мартин да му помагат. В този случай обаче беше съвсем сам и това доста затрудни нещата. Въпреки това се справи и след няколко часа работа, щастлив и предоволен, се настани в средата на гумата и взе да се люлее напред-назад, сякаш е най-безгрижният човек на света, макар това да беше най-неудобната люлка, на която се беше качвал в живота си.

Легна по корем върху гумата и силно се оттласна с крака от земята. Всеки път, когато отиваше назад, гумата се издигаше все по-нависоко във въздуха и всеки път едва не се удряше в стъблото, но на Бруно му беше удобно, защото така можеше да се оттласне още по-силно при всяко следващо залюляване. Всичко беше наред до момента, когато гумата, за която се държеше, не се изплъзна от ръката му, точно когато ритваше дървото и още преди да разбере какво става, тялото му се завъртя и той полетя надолу, като единия му крак беше все още в гумата, когато тупна и се приземи по лице на земята.

За миг всичко му причерня, но после пак се намести на фокус. Седна на земята точно когато люлеещата се гума идваше към него и го удари по главата. Извика силно и се премести встрани. Когато се изправи, установи, че ръката и крака от едната страна го болят много, тъй като именно на тях беше паднал, но не чак толкова, че да се счупени. Огледа ръката си, която беше покрита с драскотини, но като премести поглед върху лакътя, установи, че се е порязал. Кракът му обаче беше по-зле, и като се наведе, видя че на коляното му, точно където свършваха късите му панталони, зее дълбока отворена рана, която сякаш го беше изчаквала да й обърне внимание, защото щом я погледна и тя започна да кърви още по-силно.

— О, божичко! — извика той на глас, докато я оглеждаше. Чудеше се какво да прави. Но не му се наложи да се чуди дълго, тъй като люлката, която си беше направил, се намираше от същата страна на къщата, от която беше и кухнята, и Павел, келнерът, който му беше помогнал да си избере гумата, точно тогава белел картофи до прозореца и беше видял всичко. Когато Бруно отново вдигна очи, Павел вече крачеше бързо към него, но чак след като пристигна, Бруно се успокои достатъчно, за да се предаде окончателно на обзелото го замайване и отмаляване. Олюля се, но този път не тупна на земята, защото Павел го хвана навреме.

— Не знам какво стана — каза той. — Не ми изглеждаше опасно.

— Засили се прекалено много — каза му Павел тихо, от което Бруно веднага се почувства в безопасност. — Наблюдавах те и видях, че натам вървят нещата. Казах си, че всеки момент ще стане беля.

— И тя стана — кимна Бруно.

— Така изглежда.

Павел го понесе на ръце през ливадата към къщата, занесе го в кухнята и го сложи да седне на един от дървените столове.

— Къде е Мама? — попита Бруно и потърси с поглед първия човек, към когото обикновено се обръщаше, когато нещо му се случи.

— Боя се, че още не се е прибрала — каза му Павел и клекна на пода пред него да прегледа коляното. — Само аз съм тук.

— И сега какво ще стане? — попита го Бруно, вече леко паникьосан — емоция, която поощрява сълзите. — Може да ми изтече кръвта.

Павел се изсмя тихичко и поклати глава.

— Няма да ти изтече кръвта — каза му, придърпа един стол и сложи крака на Бруно върху него. — Сега не мърдай за момент. Тук има аптечка.

Бруно не сваляше очи от него, докато той отиде до бюфета, извади зелената аптечка и напълни малка купичка с вода, после провери температурата й с пръст да не е много студена.

— Ще трябва ли да постъпя в болница? — попита Бруно.

— Не, не се налага — отвърна му Павел и пак клекна пред него. Натопи едно сухо парче плат в купичката и внимателно докосна коляното на Бруно, при което той премигна от болка, макар и да не беше чак толкова болезнено. — Раната е повърхностна. И от зашиване няма да има нужда.

Бруно се намръщи и нервно прехапа устната си, докато Павел почистваше раната от кръвта, после я попи с друго парче плат и го притисна към болното място за няколко минути. Когато лекичко го дръпна, кървенето беше спряло и той взе от аптечката малко шишенце със зелена течност, намаза раната, а Бруно изохка няколко пъти, тъй като мястото взе да го щипе.

— Не е чак толкова зле — каза му Павел, но с много нежен и тих глас. — Не влошавай нещата, като си внушаваш, че боли повече отколкото боли.

На Бруно, неизвестно защо, това му се стори много разумно предложение и той стисна зъби да не изохка още веднъж, а когато Павел приключи със зелената течност, взе един бинт от аптечката и го превърза.

— Готово — каза той. — Така е по-добре, нали?

Бруно кимна и се почувства малко засрамен от себе си, задето не се беше държал мъжки.

— Благодаря — каза му той.

— За нищо — каза Павел. — Сега трябва да поседиш още няколко минути преди отново да хукнеш нанякъде, чу ли? Нека раната се успокои. И повече недей да се качваш на люлката.

Бруно кимна и остана с изпънат върху стола крак, а Павел отиде до мивката и старателно си изми ръцете, като дори изжули ноктите си с остра четка, преди да ги изсуши и да се заеме отново с беленето на зеленчуци.

— Ще кажеш ли на Мама какво е станало? — попита Бруно, който за известно време беше потънал в размисъл дали ще го възприемат като герой, задето беше пострадал при тази злополука, или като злодей, задето е построил въпросния смъртоносен капан.

— Няма нужда. Тя самичка ще види — каза му Павел, който занесе морковите на масата, седна срещу Бруно и взе да ги бели върху стар вестник.

— Да, вярно — каза Бруно. — Тя сигурно ще иска да ме заведе на доктор.

— Едва ли — тихичко пророни Павел.

— Е, не си сигурен — отговори му Бруно, който не искаше случката да се омаловажава с лека ръка. (Това, в края на краищата, беше най-вълнуващото нещо, което му се бе случило откакто беше пристигнал тук.) — Може да се окаже нещо по-опасно, отколкото изглежда.

— Не, не може — каза Павел, който почти не слушаше Бруно, тъй като морковите бяха погълнали цялото му внимание.

— Откъде знаеш? — бързо го попита Бруно, защото се подразни от него, макар че това беше същият мъж, който беше изтичал да го вдигне от земята, да го внесе в къщата и да му окаже първа помощ. — Да не си доктор?

За миг Павел спря да бели морковите, погледна седналия срещу него Бруно с все още наведена глава, но все пак вдигна очи към момчето. Изглежда се чудеше какво да му отговори, после въздъхна умислено и рече:

— Да, доктор съм.

Бруно го зяпна учудено. Нищо не разбираше.

— Ама, нали си келнер — бавно произнесе той. — Нали белиш зеленчуците преди вечеря. Как е възможно в същото време да бъдеш и доктор?

— Младежо — каза му Павел (и Бруно се зарадва на любезността му да го нарича „младежо“ вместо „дребосък“, както го наричаше лейтенант Котлер), — аз наистина съм доктор. Само защото човек гледа към звездите нощем още не означава, че е астроном, нали така?

Бруно изобщо не разбра за какво намеква Павел, но нещо в казаното го накара за пръв път да го погледне отблизо. Беше дребен мъж и много слаб, с дълги пръсти и четвъртити черти на лицето. Беше по-стар от Татко, но по-млад от Дядо, което пак го правеше доста възрастен и въпреки че преди да пристигне в Аут-швиц Бруно никога не го беше виждал, нещо в лицето на този мъж му подсказваше, че навремето е носил брада.

Но вече не.

— Нищо не разбирам — продължи Бруно, който страшно искаше да стигне до дъното на тази история. — Ако си доктор, тогава защо ни сервираш? Защо не работиш в някаква болница?

Павел се колеба дълго преди да отговори и в това време Бруно го изчака търпеливо, без да каже нищо. Не знаеше защо, но усещаше, че в случая доброто възпитание изисква от него да изчака Павел, докато се реши да проговори.

— Преди да дойда тук, практикувах като лекар — каза най-накрая.

— Практикувал си, така ли? — попита Бруно, който не знаеше значението на тази дума. — Не си ли бил достатъчно добър?

Павел се усмихна.

— Бях много добър — каза му. — Нали разбираш, винаги съм искал да стана доктор. Още от малък. Още от времето, когато бях на твоята възраст.

— Аз пък искам да стана природоизпитател — побърза да се обади Бруно.

— Пожелавам ти късмет — рече Павел.

— Благодаря.

— Имаш ли вече нещо изследвано, проучено?

— В къщата в Берлин ме чакаха много такива места — спомни си Бруно. — Но тя, разбира се, беше голяма, много по-голяма отколкото можеш да си представиш, така че имаше безброй кътчета за разузнаване. Докато тук не е същото.

— Тук нищо не е същото — съгласи се Павел.

— Кога пристигна в Аут-швиц? — попита Бруно.

Павел остави за малко моркова и белачката на масата и се замисли.

— Имам чувството, че винаги съм бил тук — каза най-сетне с тих, уморен глас.

— Тук ли си израсъл?

— Не — каза му Павел и поклати глава. — Не, не съм.

— Но нали току-що каза…

Но преди да продължи, отвън проехтя гласът на Мама. Щом я чу, Павел скочи бързо от стола си, върна се на мястото си при умивалника заедно с морковите, белачката и вестника с обелките, обърна се с гръб към Бруно, сведе ниско глава и повече думичка не каза.

— Какво, за бога, се е случило с теб? — попита Мама още щом се появи в кухнята и се наведе да разгледа превръзката на Бруно.

— Направих си люлка и паднах от нея — обясни й Бруно. — После пък люлката ме удари по главата и за малко не припаднах, но Павел ми се притече на помощ, внесе ме в къщата, почисти раната, превърза ме, сложи ми лекарство, което щипеше, но аз не се разплаках. Нито гък не казах, нали Павел?

Павел се извърна лекичко към тях, но не вдигна глава.

— Раната е почистена — каза той тихо, без да отговори на въпроса на Бруно. — Няма нищо страшно.

— Бруно, върви си в стаята — каза Мама. Ясно се виждаше, че е нещо притеснена.

— Но, аз…

— Без повече приказки! Казах в стаята! — настоя тя и Бруно стана от стола, прехвърли тежестта си на това, което реши, че отсега нататък ще нарича болния си крак, и той наистина го заболя малко като стъпи на него. Обърна се и излезе от стаята, но докато вървеше към стълбите, все пак успя да чуе как Мама каза „благодаря“ на Павел и това много зарадва Бруно, защото беше повече от очевидно, че ако не беше той, на Бруно щеше да му изтече кръвта.

Чу и още едно нещо, преди да заизкачва стълбите и това беше последната реплика на Мама към келнера, който претендираше да е доктор.

— Ако комендантът попита, ще кажем, че аз съм почистила раната на Бруно.

Което му се стори страшно егоистично от нейна страна — това да си приписва заслугата за нещо, което не беше направила.

8. Защо Баба изфуча навън

Имаше двама души, които най-много липсваха на Бруно, откакто бе напуснал дома си, и това бяха Дядо и Баба. Те живееха в малък апартамент близо до сергиите с плодове и зеленчуци. По времето, когато Бруно се премести в Аут-швиц, Дядо беше почти на седемдесет и три, което, поне в очите на Бруно, го правеше най-старият човек на света. Един следобед Бруно изчисли, че ако изживее целия си живот още осем пъти, пак ще бъде с една година по-млад от Дядо.

Цял живот Дядо беше стопанисвал ресторант в центъра на града и един от неговите подчинени беше бащата на Мартин, приятелят на Бруно, който работеше там като главен готвач. И въпреки че самият Дядо вече не се занимаваше с това да готви или сервира в ресторанта, пак прекарваше дните си в него. Седнал на бара следобед, той разговаряше с посетителите, хранеше се там вечер и оставаше, докато затворят заведението, изобщо забавляваше се с приятелите си.

Баба обаче никога не е изглеждала стара в сравнение с бабите на другите момчета. Всъщност, когато научи на колко години е — шейсет и две — той страшно се учуди. Още съвсем млада срещнала Дядо след един от концертите си и неизвестно как Дядо я убедил да се омъжи за него, въпреки всичките си недостатъци. Тя имаше дълга червена коса, много подобна на таза на нейната снаха, и зелени очи, и често повтаряше, че някъде в родата им течала ирландска кръв. Бруно винаги разбираше кога някое от събиранията у тях е в разгара си по това, че Баба започваше да се навърта край пианото, докато се намери човек да седне пред него и да я помоли да запее.

— Какво искаш да кажеш? — уж се изненадваше тя и слагаше ръка на гърдите си, сякаш от самата мисъл й секваше дъха. — Искате да ви попея ли? Не, не съм в състояние. Боя се, младежо, че певческата ми кариера е отдавна отминала.

— Песен! Песен! — се развикваха всички и след благоприлична пауза от десет до дванайсет секунди, тя най-накрая отстъпваше, обръщаше се към младежа на пианото и му подхвърляше закачливо:

— La Vie en Rose, ми бемол, миньорно. И следвай извивките на гласа ми.

Събиранията в къщата на Бруно винаги минаваха под знака на нейното пеене, което, неизвестно защо, винаги съвпадаше с момента, когато Мама напускаше гостите и се оттегляше в кухнята с най-близките си приятелки. Татко винаги оставаше да слуша, както и Бруно, защото най-много от всичко обичаше Баба да пее и после да обере овациите на всички гости. Освен това от La Vie en Rose го побиваха тръпки и косата на тила му настръхваше.

Баба много искаше да си мисли, че Бруно или Гретел ще тръгнат по нейния път към сцената и на всяка Коледа и на всеки рожден ден измисляше по някаква малка пиеска, която те тримата играеха пред Мама, Татко и Дядо. Самичка пишеше пиеската и, според Бруно, винаги запазваше най-хубавите реплика за себе си, въпреки че лично той нямаше нищо против това. Обикновено някъде по средата на пиеската имаше песен — А песен искате ли? първо ще ги попита, — както и възможност за Бруно да направи някой магически трик, а Гретел да потанцува. Пиеската винаги свършваше с рецитал на Бруно, който трябваше да издекламира дълга поема от някой от техните велики поети; думи, които Бруно трудно разбираше, но след многобройни прочита те започваха да му звучат все по-красиво и по-красиво.

Това обаче не беше най-хубавото нещо на тези малки представления. Най-хубавото беше, че Баба им шиеше костюми — и на Бруно, и на Гретел. Без значение каква е ролята и колко реплики има той в сравнение с тези на сестра си или баба си, Бруно винаги получаваше костюм като на принц, или като на арабски шейх, понякога дори като на римски гладиатор. Имаше корони, а когато нямаше корони, тогава бяха копия. А когато нямаше копия, тогава бяха камшици или чалми. Никой не знаеше какво ще й хрумне на Баба следващия път, но една седмица преди Коледа Бруно и Гретел трябваше да ходят всеки ден при нея, за да репетират.

Разбира се, последната пиеска, която бяха поставили, завърши катастрофално и Бруно все още си я спомняше натъжен, въпреки че не беше много сигурен какво точно беше предизвикало катастрофата.

Седмица-две преди това в къщата настана голяма суматоха и тя се дължеше на факта, че отсега нататък Мария, Готвача и икономът Ларс трябваше да се обръщат към Татко с думата „комендант“, както и на всички онези войници, които непрекъснато влизаха и излизаха от къщата и я използваха — както се възмущаваше Бруно — сякаш беше техен, а не негов дом. В продължение на седмици цареше голяма възбуда. Първо Фюри и неговата красива блондинка бяха дошли на вечеря, от което цялата къща беше изправена на нокти, а после пък и тази нова измишльотина всички да викат на Татко „комендант“. Мама беше казала на Бруно да поздрави Татко и той го беше направил, въпреки че ако трябваше да бъде честен пред себе си (нещо, което винаги се опитваше да бъде), не беше много сигурен за какво по-точно го поздравява.

На Коледа Татко беше облечен в новата си униформа — колосана и изгладена — която сега вече носеше всеки ден и цялото семейство взе да му ръкопляска, когато се появи с нея. Тя наистина беше нещо специално. На фона на другите войници, които непрекъснато влизаха и излизаха от къщата, той се открояваше с униформата си и като че ли заради нея те започнаха да го уважават повече. Веднъж Мама се приближи до него и го целуна по бузата, после прокара длан по куртката му и изкоментира, че платът бил много качествен. Бруно беше най-много впечатлен от ордените по униформата, но му позволиха да си сложи само шапката, само за малко и при условие че ръцете му са чисти.

Като го видя с новата униформа, Дядо се почувства много горд със сина си. Само Баба остана равнодушна. След като вечерята беше сервирана и след като тя, Гретел и Бруно изиграха последната си пиеска, Баба тъжно се отпусна в едно кресло, погледна Татко и поклати глава така, сякаш той е нейното голямо разочарование.

— Чудя се… дали именно в това не сбърках с теб, Ралф? — каза тя. — Чудя се дали онези представления, в които те карах да участваш като малък, не развиха у теб вкус към костюмите. Да се контиш като кукла на конци.

— Мамо — каза Татко сдържано. — Сега не е моментът.

— Стърчиш ми тук с тая униформа — продължи тя, — сякаш тя те прави по-специален. Без дори да си даваш сметка какво всъщност означава тя. Какво символизира.

— Натали, това вече сме го обсъждали — намеси се Дядо, въпреки че всички знаеха, че реши ли Баба да каже нещо, ще намери начин да го направи, независимо дали то ще се хареса на хората или не.

— Ти си го обсъждал, Матиас — каза Баба. — Аз бях просто стената, към която се обърна с думи. Както обикновено.

— Мамо, сега празнуваме — обади се Татко и въздъхна. — Коледа е. Дай да не си разваляме настроението.

— Спомням си, когато започна Първата голяма война — обади се Дядо гордо, като се загледа в огъня в камината и поклати глава. — Спомням си как дойде вкъщи и ни каза, че си се записал в армията и тогава изтръпнах от страх какво може да се случи.

— И то се случи, Матиас — прекъсна го Баба. — Погледни го и ще се увериш.

— А сега, вижте го само — продължи Дядо, без да обръща внимание на думите й. — Чувствам се безкрайно горд, като виждам, че се е издигнал до този отговорен пост. Да помогнеш на родината да си възвърне достойнството след всичките неправди, които трябваше да преживее. Санкциите, наложени отгоре и отвън…

— О! Чуй се само какво говориш! — извика Баба. — Не мога да разбера кой от двама ви е по-глупав.

— Но, Натали — каза Мама, като се опита да успокои атмосферата, — не мислиш ли, че Ралф изглежда направо красив с новата си униформа?

— Красив ли? — възмути се Баба, преведе се напред и забоде поглед в снаха си, сякаш смяташе, че си е изгубила ума. — Красив ли каза? Истинска глупачка! Това ли смяташ, че е най-важното на този свят? Да си красив?

— Аз красив ли съм в костюма си на цирково конферансие? — попита Бруно, защото точно така беше облечен за днешното представление — типичният костюм в червено и черно на цирково конферансие — и се чувстваше много горд с него. Но щом се обади, веднага съжали, тъй като всички възрастни се обърнаха рязко към него и Гретел, сякаш бяха забравили за съществуването им.

— Деца, марш горе! — изкомандва ги Мама. — Веднага по стаите си!

— Ама, ние не искаме — възрази Гретел. — Не може ли да си играем тук долу?

— Не, деца! — настоя Мама. — Качвайте се горе и затворете вратите след себе си.

— Само от това се интересувате вие, войниците — отсече Баба, без изобщо да обръща внимание на децата. — Да изглеждате красиви в лъскавите си униформи. Контите се и какво правите — безобразия, чудовищни безобразия. Срамувам се. Но, Ралф, аз себе си обвинявам, не теб.

— Деца, горе! Веднага! — извика Мама, плесна с ръце и този път вече трябваше да станат и да се подчинят.

Обаче вместо да отидат право в стаите си, те хлопнаха вратите, но седнаха на най-горното стъпало на стълбата, като се опитваха да доловят какво си говорят възрастните долу. Гласовете на Мама и Татко звучаха плахо и едва се чуваха, този на Дядо изобщо не се чуваше, докато този на Баба най-неочаквано млъкна. Накрая, след няколко минути, вратата се отвори шумно и тогава Гретел и Бруно се стрелнаха нагоре по стълбите, докато Баба си взе палтото от закачалката в антрето.

— Срам! — извика тя, преди да излезе. — Този мой син би трябвало да е…

— Патриот — извика подире й Татко, който по всяка вероятност не беше научил правилото, че мама никога не се прекъсва, когато говори.

— Патриот, няма що! — извика тя. — Хората, които каниш на вечеря в тази къща! Божичко, призлява ми. А като те гледам в тази униформа, ми се ще да си избода очите! — добави тя, преди да изфучи навън и да затръшне вратата след себе си.

След тази случка Бруно не се виждаше често с Баба и дори не можа да се сбогува с нея, преди да тръгнат за Аут-швиц. Но тъй като тя много му липсваше, реши да й напише писмо.

Същият ден седна с лист и писалка в ръка и й разказа колко нещастен се чувства тук и колко много му се иска да се върне в Берлин. Разказа й за къщата и градината, за пейката с металната табелка, за високата ограда, за дървените телеграфни стълбове, за рулата бодлива тел, за твърдата прашна земя отвъд тях, за бараките, за ниските постройки, за високите комини и за войниците, но най-вече й разказа за хората, които живееха там и за техните раирани пижами и платнени шапки, после пак й каза колко му е мъчно за нея и подписа писмото с „твой любящ внук, Бруно“.

9. Бруно се сеща, че винаги е обичал да разузнава

Нищо не се случваше в Аут-швиц.

Бруно пак трябваше да търпи Гретел и нейните враждебности, особено когато беше в лошо настроение, което се случваше много често, защото тя си беше Безнадежден случай.

Продължаваше да копнее за дома им в Берлин, въпреки че спомените за това място бяха започнали да избледняват и ето че вече бяха изминали няколко седмици, без изобщо да се сети, че пак трябва да пише на Баба или Дядо, а още по-малко да седне и да го направи.

Войниците продължаваха да влизат и излизат от къщата всеки божи ден, съвещаваха се в кабинета на Татко, който продължаваше да бъде „забранена територия по всяко време, без изключение“. Лейтенант Котлер продължаваше да крачи с черните си ботуши, сякаш беше най-важната личност в целия свят, а когато не беше на съвещание при Татко, стърчеше на алеята отпред и разговаряше с Гретел, докато тя се смееше истерично и навиваше косата си на пръст, или пък двамата с Мама се усамотяваха в някоя стая и нещо си шушукаха.

Прислугата продължаваше да идва, да мие, да мете, да готви, да чисти, да сервира, след което се изпокриваше и не смееше думичка да пророни, без да бъде попитана. Мария прекарваше повечето време в подреждане, грижеше се всяка дреха на Бруно, която не носи в момента, да бъде добре сгъната и поставена на мястото си в гардероба. Павел продължаваше да идва в къщата всеки следобед, да бели картофи и моркови, след което обличаше бялото си сако, за да сервира вечерята. (От време на време Бруно го виждаше как хвърля поглед към коляното му, където един съвсем малък белег свидетелстваше за злополуката с люлката, но с изключение на това, двамата никога не разговаряха.)

Но ето че нещата се промениха. Татко реши, че е време децата да подновят уроците си и въпреки че на Бруно му се струваше абсурдно да има училище само за двама ученици, и Мама, и Татко бяха единодушни, че всеки ден в къщата трябва да идва частен учител и да запълва техните сутрини и следобеди с уроци. Само няколко дни след това по алеята издрънча таратайката на хер Лист и така започна училището. Хер Лист беше истинска загадка за Бруно. Въпреки че през повечето време се държеше приятелски, никога не посягаше да го бие, както правеше предишният му учител в Берлин, нещо в очите му караше Бруно да си мисли, че у него има стаен гняв, който само чака повод да изригне.

Хер Лист обичаше най-много историята и географията, докато Бруно предпочиташе литературата и изкуствата.

— Тези неща не са ти нужни — твърдеше хер учителят. — Едно добро познаване на социалните науки е много по-важно в наше време и на твоята възраст.

— Като бяхме в Берлин, Баба винаги ни караше да играем пиески — изтъкваше Бруно в своя защита.

— Но баба ти не е била учителка, нали така? — настоя хер Лист. — Тя ти е била просто баба. Докато тук аз съм учителят, затова ще изучавате предметите, които аз кажа, че са важни, и не просто онези, които ви харесват.

— Книгите не са ли важни? — попита Бруно.

— Да, но книги за нещата, които имат значение на този свят — обясни му хер Лист. — А не книги с приказки и разкази. Не книги за измислени преживелици, които никога не се случват. Между другото, доколко познаваш историята си, младежо? (Е, правеше чест на хер Лист, че се обръщаше към Бруно с „младежо“, като Павел, а не като лейтенант Котлер.)

— Ами, знам, че съм роден на петнайсети април хиляда деветстотин трийсет и четвърта… — започна Бруно.

— Не твоята история — прекъсна го хер Лист. — Не твоята лична история. Историята за това кой си ти, откъде идваш. Какво си наследил. Историята на Татковината.

Бруно смръщи чело и се замисли. Не беше много сигурен, дали Татко му притежава някаква земя, защото макар и къщата в Берлин да беше голяма и уютна, около нея нямаше земя дори за градина. Пък и беше вече достатъчно голям, за да знае, че Аут-швиц не е тяхна собственост, въпреки че тук имаше много земя.

— Не знам много — призна си той най-накрая. — Въпреки че знам нещичко за Средните векове. Обичам разкази за рицари и приключения, за откриването на нови земи.

Хер Лист изсъска през зъби и сърдито поклати глава:

— Ето, затова съм тук, за да променя това положение на нещата — каза той със зловещ глас. — Да ви избия от главата разните небивалици и да ви науча повече за това откъде произлизаме. За големите неправди, на които сме станали жертва.

Бруно кимна и дори се зарадва, тъй като реши, че най-накрая ще получи обяснение защо всички те бяха принудени да напуснат уютния си дом и да дойдат на това ужасно място, което сигурно е най-голямата неправда, която се е случвала през краткия му живот.

Няколко дни по-късно, останал сам в стаята си, Бруно се замисли за всички неща, които най-много обичаше да прави у дома и с които не се беше занимавал, откакто бяха пристигнали тук. Повечето от тях бяха отпаднали, тъй като вече нямаше приятели, с които да си играе, а Гретел не ставаше за тази работа. Но имаше едно нещо, което можеше да прави сам и което беше правил много пъти в Берлин и то се наричаше разузнаване.

— Като бях малък — каза си Бруно, — много обичах да разузнавам разни места. И това се случваше в Берлин, където знаех наизуст всяко кътче и можех да намеря всичко, което искам, със завързани очи. Но тук все още не съм предприемал никакво разузнаване. Време е да започна.

И тогава, още преди да се е разколебал, Бруно скочи от леглото, порови в гардероба за палто и чифт стари обувки — тоест дрехите, които според него трябва да носи истинският природоизпитател — и се приготви да излезе от къщата.

Нямаше никакъв смисъл да се занимава с тази работа вътре в къщата. В края на краищата тази не беше като онази в Берлин, в която, доколкото помнеше, имаше стотици скрити кътчета и ъгълчета, както и малки странни стаи, да не говорим за петте етажа, ако се брои и приземният, както и стаичката на тавана, през чийто прозорец можеше да погледне само ако се повдигне на пръсти. Не, тази къща тук беше ужасна и изобщо не ставаше за разузнаване. Ако изобщо ще се ходи на разузнаване, то трябва да е навън.

Месеци наред Бруно беше гледал през прозореца на стаята си към градината и пейката с метална табелка, към високата телена ограда и дървените телеграфни стълбове, както и към всички други неща, които беше описал в последното си писмо до Баба. И макар често да беше наблюдавал хората, различните хора в раирани пижами, никога не му беше хрумвало да се запита кои са те и какво правят там.

Сякаш онова беше съвършено друг град, в който всички хора живееха и работеха заедно в непосредствена близост с къщата, в която живееше. А бяха ли наистина толкова различни? Всички хора там носеха еднакви дрехи, въпросните пижами, както и раирани платнени шапки; докато всички хора, които се мотаеха в къщата (с изключение на Мама, Гретел и самият той) носеха различни униформи с различни ордени и ленти по тях, както и фуражки или каски, ярки червено-черни ленти на ръката, носеха пушки и винаги изглеждаха страшно сериозни, сякаш вършеха нещо изключително важно и никой не бива и да си помисля, че това може да не е така.

В какво по-точно се състоеше разликата? — почуди се той. И кой решаваше кой да носи раирани пижами и кой да носи униформи?

Разбира се, от време на време двете групи се смесваха. Често беше виждал хората откъм неговата страна на оградата в отсрещната и като се заглеждаше, ставаше му ясно, че те са началниците. Пижамените хора мигом се изпъваха в поза „мирно“, когато войниците минаваха край тях, а понякога падаха на земята, понякога дори не успяваха да се изправят и трябваше да бъдат изнесени.

Странно, че никога преди това не се бях замислял за всички онези хора, каза си Бруно. И колко странно, сети се той за случаите, когато войниците минаваха зад оградата — а той беше виждал дори Татко да отива там на няколко пъти, — докато никой от онези хора не беше поканен да гостува тук или в къщата.

Понякога — не много често, но понякога, един-двама от войниците оставаха с тях на вечеря и тогава се поднасяха доста пенливи напитки, а щом Гретел и Бруно сложеха последната хапка в устата си, на мига ги подканяха да се качват по стаите си, а долу наставаше шумна веселба и ужасно гръмогласно пеене. Компанията на войниците очевидно се нравеше на Татко и Мама, това се виждаше с просто око. Но те нито веднъж не поканиха нито един от хората с раирани пижами на вечеря.

На излизане от къщата Бруно мина отзад и погледна нагоре към прозореца на собствената си стая, който оттук не му изглеждаше чак толкова нависоко. По всяка вероятност можеше да скочи от него, без да се нарани много, така си помисли, въпреки че не можеше да си представи при какви обстоятелства би го направил. Може би, ако пламне пожар в къщата и той се окаже като в капан, но дори и тогава му се струваше доста рисковано.

Погледна надясно, докъдето стигаше погледа му, и видя телената ограда, сякаш понесена от слънчевите лъчи, и се зарадва, защото това означаваше, че напред го чакат изненади и че може да стигне до ей там и да направи откритие, което, в края на краищата, е смисълът на всяка експедиция. (Все пак имаше и нещо хубаво, което беше научил от хер Лист в уроците по история — беше научил за мъже като Христофор Колумб и Америго Веспучи, мъже с авантюристичен дух и интересен живот, които го караха още повече да си мечтае да стане като тях като порасне.)

Но преди да поеме във въпросната посока, имаше нещо, което трябваше да проучи и това беше пейката. Беше я гледал от разстояние през всичките тези месеци, и по-специално табелката й, и дори я беше кръстил „пейката с табелката“, но все още нямаше представа какво пише на нея. Огледа се наляво и надясно, за да се увери, че никой не идва насам, след това изтича до нея, присви очи и прочете думите. Малка бронзова табелка и Бруно тихичко я изчете наум.

„Подарък по случай откриването на…“. Поколеба се. „на лагера Аут-швиц“ продължи той, като отново се спъна в името, както обикновено. „Юни хиляда деветстотин и четирийсета.“

Протегна ръка и я докосна за миг, но бронзът беше много студен и той отдръпна пръстите си, после си пое дълбоко дъх и тръгна на разузнаване. Единственото нещо, за което Бруно се опитваше да не мисли, беше това, че и Мама, и Татко му бяха повтаряш безброй пъти, че не бива да ходи в тази посока, че не му е разрешено да доближава оградата на лагера и най-вече че в Аут-швиц са забранени всякакви експедиции.

Без изключение.

10. Точната, която стана петънце, което стана топчица, която стана фигура, която стана момче

Разходката покрай оградата му отне много повече време, отколкото Бруно очакваше; тя като че ли се простираше по протежение на много мили. Той вървеше и вървеше, а щом се обърнеше назад, виждаше, че къщата, в която живееше, се смалява все повече и повече, докато най-накрая съвсем се скри от погледа му. През цялото време не срещна жив човек покрай оградата, нито откри врата, през която да влезе, и вече беше започнал да се отчайва, че експедицията му ще се окаже пълен провал. Всъщност, макар че оградата се простираше, докъдето стига погледът му, бараките, помещенията и високите комини се губеха в далечината и оградата като че го отделяше от едно нищо, от едно празно пространство.

След като беше вървял почти час и вече беше поогладнял, изведнъж реши, че за днес му стига толкова разузнаване на терена и че е време да се връща. Не щеш ли, точно в този миг в далечината се появи малка точица и той присви очи, за да види по-добре какво е това. Бруно си спомни една книга, която беше чел, и в нея един мъж се беше изгубил в пустинята, и тъй като останал без храна и вода няколко дни, започнали да му се привиждат прекрасни ресторанти и огромни фонтани, а когато се опитвал да хапне или пийне от тях, изпарявали се на мига, превръщали се в шепа пясък. Бруно се почуди дали и на него не му се случва нещо подобно.

Но, докато си мислеше така, стъпка по стъпка краката му сами тръгнаха да се приближават все по-близо и по-близо до точицата в далечината, която междувременно беше станала петънце, после взе да показва всички признаци на превръщане в топчица. Но скоро след това топчицата стана фигура. После, точно когато Бруно се приближи още повече, видя че това нещо не беше нито точица, нито петънце, нито топчица, нито фигура, а човек.

Всъщност беше момче.

Бруно беше чел достатъчно книги за пътешествия и експедиции, за да знае, че човек никога не може да е сигурен какво ще открие. В повечето случаи хората в тях попадаха на нещо интересно, което просто си е стояло там, гледало си е работата и е чакало да бъде открито (какъвто е случаят с Америка). Друг път откриваха неща, за които е по-добре да си стоят неоткрити (например умрялата мишка в дъното на бюфета).

Момчето принадлежеше към първата категория. То просто си седеше там, гледаше си работата и чакаше да бъде открито.

Бруно забави ход, като видя точицата, която стана петънце, което стана топчица, която стана фигура, която стана момче. Въпреки че ги делеше телена ограда, той знаеше, че като срещнеш непознат, никога не знаеш какво те чака, затова винаги е по-добре да подходиш предпазливо. Но той продължи да върви и след малко двамата се изправиха един срещу друг.

— Здрасти — каза Бруно.

— Здрасти — отвърна му момчето.

Момчето беше по-дребно от Бруно и седеше направо върху голата земя с нещастно изражение на лицето. Носеше същата раирана пижама, каквато носеха и всички други от отсрещната страна на оградата, както и раирана платнена шапка на главата. Нямаше нито обувки, нито чорапи и краката му бяха доста мръсни. На ръката си имаше лента със звезда върху нея.

Когато Бруно се приближи до момчето, то седеше с кръстосани крака и зяпаше надолу към прашната земя под себе си. Но след малко вдигна очи и Бруно видя лицето му. Лицето му беше доста странно. Кожата имаше почти сив цвят, но такъв сив цвят, какъвто Бруно не беше виждал преди това. Имаше много големи очи с цвят на карамелени бонбони; бялото им беше много бяло и когато момчето го погледна, всичко което Бруно видя, бе чифт огромни тъжни очи, които го гледаха втренчено.

Бруно беше сигурен, че никога в живота си не беше виждал по-слабо и по-тъжно момче, но реши все пак, че е най-добре да го заговори.

— Тръгнал съм на разузнаване — каза той.

— Така ли? — рече малкото момче.

— Да. Вървя вече два часа.

Това не беше самата истина, защото експедицията му не беше продължила повече от час и малко, но той сметна, че малко преувеличение няма никому да навреди. То не беше същото като да лъжеш, пък и го правеше да изглежда по-голям авантюрист, отколкото беше.

— И откри ли нещо? — попита момчето.

— Много малко.

— Или почти нищо?

— Е, открих теб — сети се Бруно след миг.

Загледа се в момчето, канеше се да го попита защо е толкова тъжно, но се разколеба, реши, че ще е нелюбезно от негова страна. Знаеше, че понякога хората, които са тъжни, не искат да ги питат защо; понякога сами си разказваха каква е причината и често не спираха да говорят за това месеци наред, но в този случай Бруно си помисли, че ще е по-добре да изчака, преди да си отвори устата. Все пак беше открил нещо по време на експедицията си и сега, след като най-накрая разговаряше с човек от другата страна на оградата, му се струваше, че е по-добре да се възползва максимално от случая.

Седна на земята откъм неговата страна на оградата, кръстоса крака като малкото момче и изведнъж му се прииска да беше взел у себе си парче шоколад или, може би, някакви сладки, за да си хапнат двамата.

— Аз живея в къщата от тази страна на оградата — каза Бруно.

— Така ли? Веднъж я бях мернал отдалеч, но теб не те видях.

— Моята стая е на първия етаж — отговори му Бруно. — Оттам се вижда всичко над оградата. Между другото, казвам се Бруно.

— Аз съм Шмуел — каза малкото момче.

Бруно смръщи лице, защото реши, че не е чул добре.

— Как каза, че се казваш? — попита той.

— Шмуел — повтори малкото момче, сякаш това беше най-обикновеното име в света. — А какво беше твоето?

— Бруно — каза Бруно.

— Никога не съм чувал такова име — рече Шмуел.

— Аз пък никога не съм чувал твоето — каза Бруно. — Шмуел. — Замисли се. — Шмуел — повтори. — Но ми харесва как звучи, като го произнасям. Шмуел. Звучи като вятъра в дърветата.

— Бруно — каза Шмуел и, развеселен, поклати глава. — И на мен ми харесва твоето. Звучи сякаш някой потрива ръце, за да се стопли.

— Никога преди това не бях срещал човек с такова име — каза му Бруно.

— О, от тази страна на оградата има десетки Шмуеловци — отвърна му малкото момче. — Дори стотици. Бих искал да имам име, което да си е само мое.

— Аз пък никога не съм срещал човек с името Бруно — каза му Бруно. — Освен самия аз, разбира се. Нищо чудно да съм единственият.

— Тогава си късметлия — каза Шмуел.

— Сигурно. Ти на колко си години? — попита го.

Шмуел се замисли, погледна към пръстите на ръката си, докато ги сгъваше във въздуха, сякаш се опитваше да сметне точно.

— На девет — каза. — Роден съм на петнайсети април хиляда деветстотин трийсет и четвърта.

Бруно се ококори и устата му образува „о“.

— Не мога да повярвам! — извика.

— Защо? — попита Шмуел.

— Не — побърза да отговори Бруно и поклати глава, — не искам да кажа, че не ти вярвам. Искам да кажа, че съм изненадан, това е всичко. Защото и моят рожден ден е на петнайсети април. И аз съм роден през хиляда деветстотин трийсет и четвърта. Значи сме родени в един и същ ден.

Шмуел се замисли.

— Значи и ти си на девет години — каза.

— Да. Не е ли странно?

— Много странно — рече Шмуел. — Защото може и да има десетки Шмуеловци от тази страна на оградата, но май преди това никога не съм срещал някой роден на моята дата.

— Ние двамата сме като близнаци — каза му Бруно.

— Нещо такова — съгласи се Шмуел.

Изведнъж Бруно се почувства много щастлив. Представи си Карл, и Даниел, и Мартин, тримата му най-добри приятели за цял живот, и тогава си спомни колко много се забавляваха и тримата навремето в Берлин и същевременно си даде сметка колко самотен е сега в Аут-швиц.

— Имаш ли много приятели? — попита Бруно и килна глава на една страна, докато изчакваше отговора му.

— О, да — каза Шмуел. — Намират се.

Бруни се намръщи. Надяваше се, Шмуел да му каже „не“, защото така двамата щяха да имат и още нещо общо.

— Ама близки приятели ли? — попита го.

— Е, не много близки — каза Шмуел. — Но тук сме много — искам да кажа момчета на нашата възраст — от тази страна на оградата. Но през цялото време все се бием. Затова идвам тук. Да се усамотя.

— Толкова е несправедливо — каза Бруно. — Не виждам защо трябва да кисна от тази страна на оградата, където няма с кого дума да обелиш, нито с кого да си поиграеш, докато ти имаш толкова много приятели и сигурно си играете с часове всеки ден. Ще трябва да говоря с Татко по въпроса.

— Ти откъде си? — попита го Шмуел, като присви очи и изгледа Бруно с любопитство.

— От Берлин.

— Къде е това?

Бруно понечи да му отговори, но изведнъж откри, че не е съвсем сигурен.

— Това, разбира се, е в Германия — каза той. — Ти не си ли от Германия?

— Не, аз идвам от Полша — каза Шмуел.

Бруно смръщи чело.

— Тогава защо ми говориш на немски? — попита той.

— Защото ти ме поздрави на немски. Затова ти отговорих на немски. Ти знаеш ли полски?

— Не — отвърна му Бруно и се изсмя нервно. — Не познавам човек, който да може да говори на два езика. По-точно никой на нашата възраст.

— Мама е учителка в моето училище и тя ме научи на немски — обясни му Шмуел. — Тя говори и френски. И италиански. И английски. Тя е много умна. Аз още не мога да говоря на френски и италиански, но тя ми каза, че ще ме научи на английски, защото може да ми е от полза един ден.

— Полша — каза Бруно умислено, сякаш претегляше думата на върха на езика си. — Там не е толкова хубаво, колкото в Германия, нали?

— Защо да не е? — намръщи се Шмуел.

— Ами, защото Германия е най-великата от всички страни — отговори му Бруно, като си спомни нещо, което често беше подслушвал при разговорите между Татко и Дядо. — Ние ви превъзхождаме.

Шмуел го изгледа, но не каза нищо, а Бруно изпита силно желание да смени темета на разговора, защото, още докато изговаряше думите, му се стори, че върши нещо нередно, а никак не искаше Шмуел да го помисли за груб и нелюбезен.

— Между другото къде е Полша? — попита го той след кратко умълчаване.

— Ами, в Европа — каза му Шмуел.

Бруно се опита да си спомни страните, за които му беше преподавал хер Лист в последния час по география.

— Ти чувал ли си за Дания? — попита го.

— Не — отговори му Шмуел.

— Според мен Полша е в Дания — каза Бруно, който се мъчеше да изглежда много умен, но се чувстваше все пообъркан. — Защото се намира на голямо разстояние оттук — каза го, като че в знак на потвърждение.

Шмуел го зяпна, отвори уста да каже нещо, после я затвори — и така два пъти — сякаш много внимаваше в думите, които ще изрече.

— Ама това тук е Полша — престраши се най-накрая.

— Така ли? — попита Бруно.

— Да, така е. А Дания е много по-далеч както от Полша, така и от Германия.

Бруно се намръщи. Беше чувал за всички тези места, но не можеше да ги запомни правилно.

— Може би — продължи той. — Но всичко е относително, нали? Искам да кажа разстоянията. — Щеше му се да приключат с темата, тъй като вече започваше да си мисли, че е дълбоко неправ и си обеща наум отсега нататък да обръща по-голямо внимание на уроците по география.

— Никога не съм бил в Берлин — обади се Шмуел.

— О, и аз никога не съм бил в Полша, преди да дойда тук — каза му Бруно, което си беше самата истина. — Искам да кажа, ако това тук наистина е Полша.

— О, сигурен съм, че е — тихичко му каза Шмуел. — Въпреки че това не е най-хубавата й част.

— Не е.

— Там, откъдето аз идвам, е много по-красиво.

— Ама едва ли е толкова хубаво, колкото е в Берлин — рече Бруно. — В Берлин имаме голяма къща на пет етажа, ако се брои и приземния, както и малката стаичка с прозореца на тавана. Освен това има хубави улици и магазини, сергии с плодове и зеленчуци, както и много кафенета. Но ако някога ти се случи да отидеш, не ти препоръчвам да се разхождаш в центъра в събота следобед, защото тогава там има страшно много хора и непрекъснато те бутат отляво-отдясно. А и беше много по-добре преди нещата да се променят.

— Какво искаш да кажеш? — попита Шмуел.

— Ами че преди беше много по-хубаво — обясни му Бруно, който не обичаше да говори за това как толкова много неща се бяха променили. — И тогава вечер можех да си чета в леглото. Сега понякога става много шумно и страшно, а и когато започне да се стъмва, трябва да изгасим всички лампи.

— Там, откъдето аз идвам, е много по-хубаво от Берлин — каза му Шмуел, който никога не беше ходил в Берлин. — Там всички са много приятелски настроени един към друг, а и нашето семейство се състои от много хора, освен това и храната ни е много по-добра.

— Е, трябва да се съгласим, че не сме съгласни един с друг — каза му Бруно, който никак не искаше да се кара с новия си приятел.

— Така е — кимна Шмуел.

— Ти обичаш ли да разузнаваш разни неща? — попита го Бруно след миг.

— Не ми се е случвало да го правя — призна си Шмуел.

— Като порасна, ще стана природоизпитател — каза Бруно на свой ред и бързо кимна с глава. — В момента не мога да направя нищо повече от това да чета за разни експедиции, но това поне ми гарантира, че като тръгна да пътешествам, няма да допускам техните грешки.

Шмуел сбърчи чело.

— Какви грешки? — попита.

— О, какви ли не? — обясни Бруно. — При тези природоизпитателски експедиции най-важното е да знаеш дали нещото, което си открил си струва да бъде открито. Някои неща просто си стоят на място, гледат си работата и чакат да бъдат открити. Като Америка, например. Докато други неща е по-добре да си стоят неоткрити. Например умрялата мишка в дъното на бюфета.

— Аз мисля, че принадлежа към първата категория — каза Шмуел.

— Да — отговори му Бруно. — И аз мисля така. Може ли да те попитам нещо? — додаде след миг.

— Да — каза Шмуел.

Бруно се замисли, искаше правилно да формулира въпроса си.

— Защо има толкова много хора от твоята страна на оградата? — попита. — И всички вие какво правите там?

11. Фюри

Няколко месеца преди това, точно когато Татко беше получил новата си униформа, която означаваше, че всички трябва да му викат „комендант“, и преди Бруно да се върне у дома и да свари Мария да стяга багажа му, една вечер той се прибра вкъщи много развълнуван, което бе страшно нетипично за Татко, и влезе право във всекидневната, където Мама, Бруно и Гретел седяха, всеки зачетен в книгата си.

— Четвъртък вечер — заяви той. — Ако имаме някакви планове за четвъртък вечер, трябва да ги отменим.

— Ако ти имаш, можеш да си ги отмениш — обади се Мама, — но аз съм се уговорила да ходя на театър с…

— Фюри има нещо, което държи да обсъди с мен — каза Татко, който можеше да прекъсва Мама, когато говори, макар че това не беше разрешено на никой друг. — Днес следобед ми се обади по телефона. Единственото му свободно време е четвъртък вечер и затова се самопокани на вечеря.

Мама зяпна и устните й образуваха „о“. Бруно я погледна и се почуди дали и той не изглежда по същия начин, когато нещо го изненада.

— Не говориш сериозно — каза и пребледня. — Ще дойде тук? В нашата къща?

Татко кимна.

— В седем часа — продължи. — Така че трябва да измислим нещо по-специално за вечеря.

— О, божичко! — извика Мама и погледът й взе да шари напред-назад, като си мислеше за нещата, които трябва да се свършат дотогава.

— Кой е Фюри? — попита Бруно.

— Произнасяш го погрешно — каза Татко и произнесе думата правилно.

— Фюри — повтори Бруно, като се опита да го произнесе правилно, но не успя.

— Не! — отсече Татко. — Фю… О, няма значение!

— Добре де, ама кой е той? — настоя Бруно.

Татко го изгледа удивен.

— Много добре знаеш кой е той — отвърна му.

— Не знам — каза Бруно.

— Той управлява страната, идиот такъв — намеси се Гретел и пак се изфука както правят всички сестри. (Именно такива неща я правеха Безнадежден случай.) — Вестници не четеш ли?

— Моля те, не наричай брат си „идиот“ — скастри я Мама.

— А глупак може ли да го наричам?

— Предпочитам да не го правиш.

Гретел седна отново на мястото си много разочарована, но въпреки това се изплези на Бруно.

— Сам ли идва? — попита Мама.

— Забравих да попитам — каза Татко. — Но сигурно и нея ще доведе.

— О, божичко — повтори Мама, изправи се на крака и взе да брои наум нещата, които трябваше да организира преди четвъртък, до който оставаха само още две вечери. Къщата трябваше да бъде почистена от горе до долу, прозорците — измити, масата в трапезарията — намазана и лъсната, храната — поръчана, униформите на прислужничката и на иконома — изпрани и изгладени, а чиниите и чашите трябваше да блестят.

Неизвестно как, въпреки че списъкът ставаше все по-дълъг и по-дълъг, Мама успя да свърши всичко навреме, но не спря да натяква, че вечерта можела да стане далеч по-успешна, ако някои хора й бяха помогнали малко повечко, за да се справи с къщната работа.

Един час преди Фюри да пристигне Гретел и Бруно бяха пуснати на долния етаж, където бяха удостоени с рядката възможност да влязат в кабинета на Татко. Гретел носеше бяла рокля и три четвърти чорапи, а косата й беше навита на масури. Бруно носеше тъмнокафяви къси панталони, най-обикновена бяла риза и тъмнокафява вратовръзка. Бяха му купили нови обувки специално за случая и той много се гордееше с тях, въпреки че му бяха малки и така му стискаха на пръстите, че едва пристъпваше. Всички тези приготовления и нови дрехи все пак му се струваха голямо разточителство, още повече че двамата с Гретел не бяха поканени да присъстват на вечерята; бяха вечеряли един час по-рано.

— Сега, деца, чуйте ме — каза Татко, седна зад писалището си и взе да мести поглед от Бруно към Гретел и обратно, а те двамата стояха изправени пред него. — Знаете, че ни чака една много специална вечер, нали така?

И двамата кимнаха.

— За моята кариера е много важно тази вечер да протече гладко.

И двамата кимнаха отново.

— Има няколко основни правила, които трябва да се знаят, преди да започнем. — Татко много вярваше в правилата. При всеки повод, когато в къщата трябваше да се празнува нещо важно или специално, той създаваше нови правила.

— Номер едно — каза Татко. — Когато гостът пристигне, вие трябва да стоите мирно в антрето, без да шуквате и трябва да бъдете готови да го поздравите. Няма да го заговаряте преди той да се е обърнал към вас, а когато го направи, ще му отвръщате с ясен глас, като произнасяте всяка дума отчетливо. Ясно ли е?

— Да, Татко — измънка Бруно.

— Точно това е нещото, което не искаме — каза Татко, намеквайки за мънкането. — Отваряте уста и говорите като възрастни. Последното нещо, което очаквам от вас двамата, е да се държите като деца. Ако гостът ни не ви обърне никакво внимание, тогава нито един от вас не бива да се обажда, ще стоите мирно, ще гледате право напред и ще му покажете уважението и вниманието, което заслужава този велик лидер.

— Разбира се, Татко — каза Гретел с ясен глас и отчетливо произношение.

— А когато ние с Мама се оттеглим за вечерята с него, вие двамата се качвате в стаите си и стоите там без звук да издадете. Никакво тичане по коридорите, никакво пързаляне по перилата — и тук той изгледа Бруно продължително — и нищо да не ни прекъсва, когато разговаряме. Ясно ли е? Не искам нито един от вас да вдига шум.

Бруно и Гретел кимнаха, а Татко се изправи, с което им даде да разберат, че срещата им е приключила.

— Значи мога да смятам, че основните правила са усвоени — отсече той.

Четирийсет и пет минути по-късно звънецът проехтя и къщата изригна във вулкан от възбуда. Бруно и Гретел заеха местата си един до друг при стълбата, Мама също се нареди до тях, като нервно кършеше ръце. Татко им хвърли един бърз поглед и кимна, очевидно доволен от видяното, след което отвори вратата.

Отвън стояха двама души: един доста дребен мъж и по-висока от него жена.

Татко ги поздрави и ги покани да влязат вътре, където Мария, с глава наведена по-ниско от обичайното, взе палтата им и тогава дойде ред на представянето. Първо се обърнаха към Мама, което даде възможност на Бруно да огледа гостите и сам да реши дали наистина заслужаваха цялата тази суматоха около тях.

Фюри беше доста по-нисък от Татко и не беше, както си въобразяваше Бруно, по-силен от него. Имаше тъмна, ниско подстригана коса и много тънки мустачки — всъщност толкова тънки, че Бруно се почуди дали изобщо си ги е пуснал или просто е забравил да се обръсне както трябва. Жената до него обаче беше най-красивата дама, която беше виждал. Имаше руса коса и много червени устни и докато Фюри говореше с Мама, тя се обърна, погледна Бруно и му се усмихна, при което той се смути и целият пламна.

— Това са моите деца — каза Татко, при което Гретел и Бруно направиха крачка напред. — Гретел и Бруно.

— И кой кой е? — попита Фюри и всички се разсмяха, с изключение на Бруно, който смяташе, че е съвсем ясно кой кой е и това изобщо не беше смешно. Гостът протегна ръка и се здрависа с тях, а Гретел направи лек, дълго репетиран реверанс, което много зарадва Бруно, защото той нещо не се получи както трябва и тя за малко да падне.

— Какви сладки деца — каза красивата блондинка. — И на колко сте години, ако мога да попитам?

— Аз съм на дванайсет, докато той е само на девет — каза Гретел и погледна презрително брат си. — Освен това мога да говоря и френски — добави тя, което, ако трябва да сме точни, не беше вярно, въпреки че беше научила няколко фрази в училище.

— Това хубаво, ама защо ти е? — попита Фюри и този път никой не се разсмя; вместо това всички взеха притеснено да пристъпват от крак на крак, а Гретел го зяпна втренчено, защото не беше много сигурна дали той очаква отговор от нея или не.

Но въпросът бързо приключи, когато Фюри, който беше най-грубият човек, който им беше гостувал, се обърна рязко, закрачи право към трапезарията и веднага се настани на челното място на масата — мястото на Татко! — без думичка повече да каже. Леко смутени, Мама и Татко тръгнаха подире му, а докато минаваше край Ларс Мама му прошепна да стоплят супата.

— И аз мога да говоря френски — каза красивата блондинка, наведе се към двете деца и им се усмихна. Тя, за разлика от Мама и Татко, като че не се страхуваше от Фюри. — Френският е красив език и много умно от твоя страна, щом си се хванала да го учиш.

— Ева! — извика Фюри от другата стая и щракна с пръсти, сякаш тя му беше някакво кученце. Жената завъртя очи, изправи се бавно и тръгна.

— Бруно, харесвам обувките ти, но май ти стягат — добави тя с усмивка. — Ако е така, трябва да кажеш на майка си, преди да са ти излезли пришки.

— Наистина ми стягат, ама малко — призна Бруно.

— И аз обикновено не нося косата си на масури — обади се Гретел, която явно ревнуваше, че обръщат повече внимание на брат й.

— А защо не? — попита жената. — Толкова хубаво ти стоят.

— Ева! — провикна се Фюри отново и този път тя наистина се отдалечи от тях.

— Беше ми много приятно да се запознаем — каза им, преди да прекрачи в трапезарията и да седне отляво на Фюри. Гретел тръгна към стълбите, но Бруно остана на място, сякаш бе пуснал корени — стоеше загледан в русата жена, докато тя улови погледа му и му махна, точно когато Татко се появи, поклати глава и затвори вратата под носа му, от което Бруно разбра, че е време да се прибере в стаята си, да седне кротко и да не вдига никакъв шум, а още по-малко да се пързаля по перилата.

Фюри и Ева останаха почти два часа, след което нито Гретел, нито Бруно бяха поканени да слязат долу и да им кажат „довиждане“. От прозореца на стаята си Бруно ги проследи как си тръгват и забеляза, че когато приближиха колата, която имаше шофьор и това страшно го впечатли, Фюри не отвори вратата на своята приятелка, а вместо това седна и веднага се зачете в някакъв вестник, докато тя се сбогува още веднъж с Мама и й благодари за прекрасната вечеря.

Какъв ужасен човек, помисли си Бруно.

По-късно същата вечер дочу откъслечни фрази от разговора на Мама и Татко. Някои думи просто излитаха през ключалката или се промъкваха под вратата на татковия кабинет, изкачваха стълбите, завиваха по стълбищната площадка и пропълзяваха под вратата на стаята на Бруно. Гласовете им бяха необичайно високи, но Бруно успя да долови само отделни фрагменти:

— … да напуснем Берлин. И да отидем на такова място… — каза Мама.

— … нямаме избор, или поне не, ако искаме да продължим… — каза Татко.

— … сякаш това е най-естественото нещо на света, ама не е, просто не е… — каза Мама.

— … онова, което ще последва, е, че ще ме арестуват и ще бъда третиран като… — каза Татко.

— … очакваш да растат на място като… — каза Мама.

— … и край на разговорите. Не искам да чувам и думичка по въпроса… — каза Татко.

И това сигурно беше краят на разговора, защото Мама излезе от кабинета на Татко, а после Бруно заспа.

Два-три дни след това на връщане от училище той свари Мария в собствената си стая да издърпва нещата му от гардероба и да ги нарежда в четири големи сандъка, дори нещата, скрити най-навътре, които бяха лично негови и никой не трябваше да знае за тях. Оттам започна историята.

12. Шмуел измисля отговор на въпроса на Бруно

— Всичко, което знам, е следното — започна Шмуел. — Преди да дойдем тук, аз живеех с мама и татко и моя брат Йозеф в малък апартамент над магазина, където Папа работеше като часовникар. Всяка сутрин в седем часа закусвахме заедно и, докато ние бяхме на училище, Папа поправяше часовниците, които му бяха донесли, освен това правеше и нови. Аз имах много красив часовник, той ми го беше подарил, но вече го нямам. Беше със златен циферблат и всяка вечер преди лягане го навивах. Беше много точен.

— Какво стана с него? — попита Бруно.

— Взеха ми го — отвърна му Шмуел.

— Кой?

— Войниците, разбира се — рече Шмуел, сякаш това беше най-очевидното нещо на света.

— И тогава, един ден взеха да се случват промени — продължи той. — Връщам се от училище и гледам мама ни шие летни за ръката от специален плат и върху всяка лента рисува звезда. Ето така. — И той нарисува звездата с пръст върху прашната земя под себе си.

— И ни каза, че всеки път, когато излизаме от къщи, трябва да носим тези ленти.

— И баща ми носи лента на ръката си — каза Бруно. — Върху униформата си. Много е красива. Яркочервена, отгоре изписана с черно и бяло. — И той нарисува изображението с пръст върху прашната земя от неговата страна на оградата.

— Да, ама двете са различни, нали? — каза Шмуел.

— На мен обаче никой не ми е давал лента за ръката — рече Бруно.

— Аз пък никога не съм искал да нося такава лента — продължи Шмуел.

— Въпреки всичко — продължи Бруно, — аз бих искал да имам такава лента. Макар че не знам коя от двете ми харесва повече — твоята или тази на Татко?

Шмуел поклати глава и продължи да разказва. Вече гледал да не мисли за всички тези неща, защото като се сещал за предишния им живот над часовникарското магазинче, това много го натъжавало.

— Няколко месеца носехме тези ленти на ръката — каза той. — И после нещата пак се промениха. Връщам се един ден у дома и Мама казва, че вече не може да живеем в нашата къща…

— Същото се случи и с мен! — извика Бруно, доволен от това, че не е единственото момче, което е трябвало да се премести по принуда. — Фюри пристигна на вечеря у нас, нали разбираш, и какво научавам аз след това — че трябвало да се преместим да живеем тук. Ненавиждам това място! — добави на висок глас. — Той и у вас ли е идвал? И сигурно същото е станало?

— Не, но когато ни казаха, че вече не може да живеем в нашата къща, ни заповядаха да се преместим в друга част на Краков, където войниците бяха вдигнали висока стена и мама, и татко, и брат ми, и всички трябваше да живеем в една стая.

— Всички ли? — попита Бруно. — В една стая?

— И не само ние — продължи Шмуел. — С нас имаше и друго семейство, в което майката и бащата непрекъснато се караха, а един от синовете им, който беше по-голям от мен, ме налагаше с юмруци без нищо да му правя.

— Не е възможно да сте живели всички само в една стая — каза Бруно и поклати глава. — Какъв е смисълът?

— Всички до един — настоя Шмуел и кимна. — Общо единайсет души.

Бруно отново понечи да му възрази — защото изобщо не вярваше, че единайсет души могат да живеят заедно в една и съща стая — но се разколеба.

— Останахме да живеем там още няколко месеца — продължи Шмуел, — всички в тази една-единствена стая. В нея имаше само един малък прозорец, но аз не обичах да гледам през него, защото виждах стената, която мразех, тъй като нашият истински дом беше зад нея. А и тази част на града беше най-лошата; там винаги беше шумно и не можеше да се спи. Освен това мразех Лука — така се казваше момчето, което непрекъснато ме биеше без нищо да съм му направил.

— И Гретел понякога така му удря — каза Бруно. — Тя ми е сестра — добави. — Освен това е Безнадежден случай. Но много скоро ще стана по-висок и по-силен от нея и тогава ще види тя.

— Един ден войниците пристигнаха с големи камиони — продължи Шмуел, който не прояви никакво любопитство към Гретел. — И се развикаха всички да излезем навън. Много от хората отказаха да се подчинят и тогава войниците започнаха да бият наред, но в крайна сметка май успяха всички да ни вкарат в камионите. Камионите ни закараха до един влак, а влакът… — Той се поколеба за миг и прехапа устни. Бруно си помисли, че ще се разплаче, но не можеше да разбере защо.

— Във влака беше ужасно — рече Шмуел. — Бяхме страшно много хора. Натъпкани във вагоните така, че не можеше да се диша. Освен това миришеше много лошо.

— Това е така, защото сте се наблъскали само в един влак — рече Бруно, като си спомни за двата влака, които беше видял на гарата, когато заминаваха от Берлин. — Преди ние да дойдем тук, от другата страна на перона имаше още един влак, но като че никой не го забелязваше. И точно в него се качихме. И вие е трябвало да влезете в него.

— Сигурен съм, че нямаше да ни разрешат — каза Шмуел и поклати глава. — Пък и нямаше как да се измъкнем от нашия вагон.

— Вратите са в края — обясни му Бруно.

— Нямаше никакви врати — отвърна му Шмуел.

— Не може да е нямало — отсече Бруно и изпъшка. — В двата края са — повтори му. — Веднага след вагон-ресторанта.

— Нямаше никакви врати — настоя Шмуел. — Ако имаше, всички щяхме да скочим долу.

Бруно измърмори под носа си нещо от рода на „не може да не е имало“, ала не го каза силно, за да не чуе Шмуел.

— Когато най-накрая влакът спря — продължи Шмуел, — озовахме се в едно много студено място, а дотук дойдохме пеш.

— А ние дойдохме с кола — каза Бруно, този път на висок глас.

— И тогава отведоха Мама, а нас с Папа и Йозеф ни настаниха в онези там бараки и оттогава живеем там.

Шмуел изглеждаше много тъжен, докато разказваше тази история, но Бруно не разбра защо; на него тя не му се стори чак толкова страшна и в края на краищата нали почти същото нещо се беше случило и с него.

— Има ли много други момчета при теб? — попита Бруно.

— Стотици — каза Шмуел.

Бруно ококори очи.

— Стотици ли? — учуди се той. — Ама това не е честно. От моята страна на оградата изобщо няма с кого да си играя. Нито едно дете.

— Ние не си играем — каза му Шмуел.

— Не си играете ли? Защо?

— На какво да си играем? — попита той и на лицето му се изписа недоумение само при споменаването на тази дума.

— Ами, не знам — каза Бруно. — На всичко. Например на футбол. Или на разузнаване. Има ли за разузнаване там при вас? Интересни ли са местата?

Шмуел поклати глава и не отговори. Погледна назад към бараките и отново обърна очи към Бруно. Не искаше да задава следващия си въпрос, но болката в стомаха го принуди.

— Имаш ли нещо за ядене у себе си? — попита той.

— Ами, не — отвърна му Бруно. — Исках да донеса малко шоколад, ама забравих.

— Шоколад — произнесе Шмуел бавно и прокара език по устните си. — Само веднъж в живота си съм ял шоколад.

— Само веднъж ли? Аз пък много обичам шоколад. И не мога да се спра, но Мама казва, че от шоколад се развалят зъбите.

— А хляб, имаш ли хляб у себе си?

Бруно поклати глава.

— Нищичко не нося — каза той. — Вечерята се сервира чак в шест и половина. Вашата кога е?

Шмуел сви рамене и се изправи на крака.

— Време е да се връщам — каза.

— Някой път, може би, ще те поканя на вечеря у нас — обади се Бруно, но в същия миг си помисли, че това май не е много добра идея.

— Може би — отвърна му Шмуел, въпреки че гласът му прозвуча съвсем неубедително.

— Или пък аз да дойда у вас — продължи Бруно. — Защо не, хем ще се запозная с приятелите ти — добави с надежда. Беше се надявал, че Шмуел сам ще му предложи, но той дори не намекна за подобно нещо.

— Само дето си от другата страна на оградата — подхвърли му Шмуел.

— О, мога да пропълзя отдолу — каза Бруно, протегна се и повдигна долния край на телената ограда. По средата, точно между два от дървените стълбове, не беше никак трудно да повдигнеш мрежата и малко момче, на ръст колкото Бруно, можеше да се промуши под нея с лекота.

Шмуел се загледа в него, докато правеше опити да се пъхне отдолу, и неспокойно отстъпи назад.

— Трябва да се връщам — каза му той.

— Тогава някой друг път — подвикна му Бруно.

— Не бива да стоя тук. Ако ме хванат, ще си имам неприятности.

Обърна се и си тръгна, а Бруно отново се удиви колко малък и слаб е неговият нов приятел. Не каза нищо по въпроса, защото много добре знаеше колко е неприятно да ти натякват за някаква глупост, като височината ти например, а последното нещо, което искаше, бе да се покаже груб към Шмуел.

— Утре пак ще дойда — извика Бруно към отдалечаващото се момче, но Шмуел не отговори нищо; всъщност той дори се затича към лагера и остави Бруно да стърчи на мястото си сам-самичък.

Бруно реши, че за днес му стига толкова разузнаване и пое обратно към дома си. Беше превъзбуден от случилото се и копнееше да разкаже на Мама, Татко и Гретел — която щеше да се пукне от завист — и на Мария, на Готвача и на Ларс за новото си приключение през този следобед, и за новия си приятел с това странно име, и за факта, че и двамата са родени в един и същ ден, но колкото повече се приближаваше до дома, толкова повече му се струваше, че това не е добра идея.

В края на краищата, разсъждаваше си той, те може да ми забранят да бъда приятел с него и, ако това стане, тогава изобщо няма да ми разрешават да идвам тук. Като прекрачи прага на външната врата и подуши миризмата на месото, което се печеше във фурната за вечеря, вече беше твърдо решил, че за момента е по-добре да запази цялата тази история в тайна и на никого да не казва. Това щеше да бъде неговата си тайна. Е, неговата и на Шмуел.

Бруно смяташе, че става ли въпрос за родители, и особено за сестри — колкото по-малко знаят, толкова по-добре.

13. Бутилката вино

Седмиците се нижеха една след друга и на Бруно взе да му става ясно, че няма да се върне в Берлин в обозримото бъдеще и че е по-добре да забрави за пързалянето по парапета в уютната си стара къща и да забрави също така, че скоро ще може да се види с приятелите си Карл, и Даниел, и Мартин.

С всеки изминал ден обаче все повече свикваше с Аут-швиц и вече не се чувстваше така нещастен. В края на краищата, нали вече имаше с кого да си разговаря поне. Всеки следобед, когато приключеше с учебните часове, Бруно поемаше по дългия път към телената ограда, сядаше и разговаряше с новия си приятел Шмуел, докато стане време да се прибере у дома, и това някак взе да заличава времето, когато Берлин му липсваше най-много.

Един следобед, тъкмо пъхаше в джобовете си хляб, както и сирене от кухненския хладилник, за да ги занесе на приятеля си, когато Мария влезе и се закова на място, като видя какво прави.

— Здрасти — каза Бруно, като се опитваше да се държи колкото е възможно по-небрежно. — Изплаши ме. Не те чух кога си влязла.

— Не се каниш пак да ядеш, нали? — попита го Мария и се усмихна. — Нали вече обядва? Още ли си гладен?

— Мъничко — отвърна й Бруно. — Ще изляза на разходка и си помислих, че може да ми се дояде нещо по пътя.

Мария сви рамене и отиде до печката, където беше сложила тенджера вода да заври. На плота до нея имаше купчина картофи и моркови, приготвени да бъдат обелени, когато Павел пристигне по-късно същия следобед. На излизане от стаята Бруно зърна купчината и един въпрос, който го глождеше от известно време, отново изплува в ума му. Не се беше сетил кого може да попита за отговора, но сега това му се стори най-подходящият момент и най-подходящият човек.

— Мария — каза той, — може ли да те попитам нещо?

Прислужницата се обърна и го изгледа учудено.

— Разбира се, господин Бруно — каза му тя.

— Ако те попитам едно нещо, обещаваш ли да не казваш на никого, че съм те питал?

Тя присви очи подозрително, но кимна.

— Обещавам — каза му. — Какво искаш да знаеш?

— Става дума за Павел — продължи Бруно. — Ти го знаеш, нали? Човекът, дето идва да бели зеленчуците, а след това ни сервира, докато вечеряме.

— О, да — усмихна се Мария, сякаш изпита облекчение, че въпросът няма да е за нещо по-сериозно. — Знам го Павел. Говорили сме си с него неведнъж. Защо питаш за него?

— Ами — започна Бруно, като подбираше думите си много внимателно от страх да не каже нещо нередно — спомняш ли си как скоро след като бяхме пристигнали тук и аз си направих люлка на дъба, и паднах от нея и си разрязах коляното?

— Да — отговори му Мария. — Да не би същото коляно пак да те е заболяло?

— Не, не става дума за това — отговори й Бруно. — Но когато го нараних, Павел беше единственият възрастен наоколо и той ме внесе на ръце, почисти раната, изми я и я намаза с нещо зелено, което щипеше, но май помогна, след което ме превърза.

— Всеки би постъпил така, ако някой падне и се нарани — рече Мария.

— Знам — продължи той, — само че тогава ми каза, че той изобщо не е келнер.

Лицето на Мария застина и тя не каза нищо. Вместо това извърна поглед встрани и леко облиза устни, преди да кимне:

— А, разбирам — рече. — И какво ти каза, какъв е всъщност?

— Каза ми, че е доктор — отговори Бруно. — Което ми се струва невероятно. Не е доктор, нали?

— Не — каза Мария и поклати глава. — Не, той не е доктор. Той е келнер.

— Знаех си — рече Бруно и се почувства много доволен от себе си. — Тогава защо ме е излъгал? Какъв е смисълът?

— Бруно, Павел вече не е доктор — тихо продължи Мария. — Но е бил. В един друг живот. Преди да дойде тук.

Бруно сбърчи чело и се замисли.

— Не разбирам — каза й.

— Така е с повечето от нас — отговори му Мария.

— Но щом е бил доктор, защо не продължава да бъде?

Мария въздъхна и погледна през прозореца, за да се увери, че никой не идва насам, после кимна към столовете и двамата с Бруно седнаха.

— Ако ти кажа онова, което Павел ми разказа за живота си — започна тя, — ще го запазиш ли в тайна? Разбираш ли колко е важно да не казваш на никого? Защото тогава всички ще си изпатим.

— Няма да казвам на никого — обеща Бруно, който умираше за всякакви тайни и никога не ги издаваше, освен когато беше крайно наложително, разбира се, и нищо друго не можеше да се направи.

— Добре — каза му Мария. — Ето какво аз знам.

Бруно закъсня за срещата при оградата, където Шмуел го чакаше всеки ден, но, както обикновено, новият му приятел седеше търпеливо с кръстосани крака на земята.

— Съжалявам, че закъснях — каза той и му подаде през оградата хляба и сиренето — тоест парчетата, които не беше изял по пътя, когато наистина прегладня. — Приказвахме си с Мария, затова.

— Коя е Мария? — попита Шмуел, без да вдига очи, докато лакомо тъпчеше храната в устата си.

— Нашата прислужничка — обясни й Бруно. — Тя е много приятна, въпреки че според Татко е прекалено добре платена. Тя ми разказа за онзи човек Павел, който бели и нарязва зеленчуците у нас, а после ни сервира, докато се храним. Мисля, че живее от твоята страна на оградата.

Шмуел вдигна очи за миг и спря да се храни.

— От моята ли? — попита.

— Да. Познаваш ли го? Той е много възрастен и, когато ни сервира, е облечен с бяло сако. Сигурно си го виждал.

— Не — отвърна му Шмуел и поклати глава. — Не го знам.

— Не е възможно — подразни се Бруно, сякаш Шмуел нарочно се инатеше. — Не е висок колкото другите възрастни, има прошарена коса и ходи леко приведен.

— Ти май не си даваш сметка колко много хора живеят от тази страна на оградата — каза му Шмуел. — Тук има хиляди хора.

— Но името на този е Павел — настоя Бруно. — Когато паднах от люлката, той ми почисти раната, за да не се инфектира и ми превърза крака. Както и да е, исках да ти кажа за него, защото и той е от Полша. Като теб.

— Тук повечето сме от Полша — каза Шмуел. — Въпреки че има хора и от други места, като Чехословакия и…

— Да, но затова си помислих, че може да го познаваш. Както и да е, преди да пристигне тук той бил доктор в родния си град, но вече не му дават да бъде доктор и ако Татко разбере, че той ми е почистил раната, когато паднах, тогава ще си има неприятности.

— Войниците по принцип не обичат, когато хората оздравяват — каза му Шмуел и преглътна последното парче хляб. — По-скоро е обратното.

Бруно кимна, въпреки че не разбра какво има предвид Шмуел, затова вдигна очи към небето. След малко погледна през телената мрежа и го попита друго — нещо, което отдавна го измъчваше.

— Знаеш ли какъв искаш да станеш, като пораснеш? — рече.

— Да — отговори му Шмуел. — Искам да работя в зоологическа градина.

— В зоологическа градина ли? — учуди се Бруно.

— Обичам животни — тихичко му отвърна Шмуел.

— Аз пък ще стана войник — отсече Бруно. — Като Татко.

— Нямам никакво желание да ставам войник — каза му Шмуел.

— Ама не такъв, като лейтенант Котлер — бързо добави Бруно. — Не като войник, дето се пъчи наоколо и ходи, като че светът е негов, дето се хили заедно със сестра ти и шушука с майка ти. Според мен такъв войник не е никакъв войник. А войник като Татко. Тоест добър войник.

— Добри войници няма — отвърна му Шмуел.

— Разбира се, че има — рече Бруно.

— Кои са те?

— Татко е един от тях — отговори му Бруно. — Затова са му дали такава страхотна униформа, затова всички му викат „комендант“ и правят каквото им нареди. Фюри има големи планове за него, точно защото е толкова добър войник.

— Няма добри войници — повтори Шмуел.

— С изключение на Татко — настоя Бруно, който се надяваше Шмуел да не го каже още веднъж, защото не му се искаше да започва спор с него. В края на краищата той беше единственият му приятел тук в Аут-швиц. Но Татко си е Татко и Бруно смяташе, че никой не бива да казва нещо лошо по негов адрес.

Двете момчета се умълчаха, никой не искаше да изтърси нещо, за което после да съжалява.

— Нямаш представа какво е тук — каза му Шмуел най-накрая с толкова тих глас, че думите му едва стигнаха до слуха на Бруно.

— Ти си нямаш сестри, нали? — избърза да го попита Бруно, като се престори, че не е чул това последното, защото така можеше да не му отговаря.

— Не — рече Шмуел и поклати глава.

— Тогава си голям късметлия — каза му Бруно. — Гретел е само на дванайсет, но си мисли, че знае всичко, а всъщност си е само един Безнадежден случай. Стои по цял ден, зяпа пред прозореца и щом види да се задава лейтенант Котлер, изтичва надолу по стълбите и започва да се мотае в антрето, уж отдавна е там. Онзи ден я хванах да го прави, а когато той се появи, тя подскочи и каза: „О, лейтенант Котлер, не знаех, че сте тук“, а пък аз я видях как го чакаше.

Докато му разказваше това, Бруно изобщо не поглеждаше към Шмуел, но когато накрая вдигна очи към него, забеляза, че приятелят му е пребледнял повече от обикновено.

— Какво има? — попита го той. — Сякаш ти е призляло?

— Не обичам да ми говорят за него — каза Шмуел.

— За кого? — попита Бруно.

— За лейтенант Котлер. Страх ме е от него.

— И мен малко ме е страх — призна си Бруно. — Истински грубиян е. И мирише особено. Сигурно от одеколона, с който се полива. — Но ето че Шмуел започна леко да трепери, при което Бруно се огледа, сякаш по-скоро можеше да види, отколкото да усети дали е студено или не. — Какво има? — попита. — Не е чак толкова студено. Може би е трябвало да си донесеш жилетка. Вечерите наистина захладняват.

По-късно същата вечер Бруно с разочарование установи, че лейтенант Котлер е поканен да вечеря с него, с Мама, Татко и Гретел. Както обикновено, Павел носеше бялото си сако и им сервираше, докато се хранеха.

Бруно го наблюдаваше как обикаля масата и изведнъж се улови, че щом го погледне, се натъжава. Почуди се дали бялата дреха, която носеше като келнер, е същата като онази, която се носел преди като доктор. Внесе чиниите и започна да ги нарежда пред всеки един, а после, докато те се хранеха и разговаряха, той отстъпи назад до стената и застана съвършено неподвижно, без да гледа нито напред, нито накъдето и да било. Сякаш тялото му беше заспало право, с отворени очи.

Щом някой поискаше нещо, Павел му го донасяше на мига, но колкото повече го наблюдаваше, толкова повече Бруно се уверяваше, че нещо лошо ще се случи. С всяка изминала седмица той като че ли се смаляваше все повече и повече, ако такова нещо изобщо бе възможно, а цветът, който трябваше да имат страните му, беше напълно изчезнал. Очите му изглеждаха натежали от сълзи и Бруно си помисли, че само да премига и от тях ще рукнат реки.

Когато Павел се приближи с чиниите, Бруно веднага забеляза, че ръцете му леко треперят под тежестта им. А когато отстъпи назад към обичайното си място, той като че се олюля и трябваше да се подпре с ръка на стената, за да не падне. Наложи се Мама на два пъти да го подканва за втора порция супа, преди да я чуе, освен това беше оставил бутилката вино да се изпразни, без предварително да е отворил втора, за да долее чашата на Татко.

— Хер Лист не ни дава да четем нито поезия, нито пиеси — оплака се Бруно по време на основното ядене. Тъй като имаха гост за вечеря, семейството се беше облякло официално — Татко с униформата си, Мама със зелена рокля, която подчертаваше очите й, а Гретел и Бруно с тоалетите, с които ходеха на църква, когато живееха в Берлин. — Попитах го не може ли да четем поезия поне веднъж в седмицата, но той отвърна не, не и докато той отговарял за образованието ни.

— Сигурен съм, че знае защо го прави — рече Татко и се нахвърли върху агнешкия бут.

— Иска да учим само история и география — продължи Бруно. — Вече започвам да намразвам историята и географията.

— Бруно, моля те, без „намразвам“ — намеси се Мама.

— Защо мразиш историята? — обади се Татко, след като остави вилицата си за миг и погледна към отсрещната страна, където седеше синът му, а Бруно сви рамене — един лош негов навик.

— Защото е досадна — отговори.

— Досадна ли? — възмути се Татко. — Моят син нарича изучаването на история досадно? Чуй какво ще ти кажа, Бруно — повиши глас той, наведе се напред и посочи момчето с ножа си, — историята ни е довела днес тук. Ако не беше историята, сега никой нямаше да седи около тази маса. Щяхме да си стоим на тихо и безопасно място в къщата ни в Берлин. Сега сме тук, за да коригираме историята.

— Въпреки това, тя е досадна — повтори Бруно, който изобщо не внимаваше какво се говори.

— Лейтенант Котлер, ще трябва да извините брат ми — обади се Гретел и за миг постави ръка върху неговата, при което Мама присви очи и я изгледа свирепо. — Той е едно много невежо малко момче.

— Не е вярно — изрепчи й се Бруно, защото му беше писнало от нейните обиди. — Трябва да извините сестра ми, лейтенант Котлер — добави той вежливо, — но тя е Безнадежден случай. Почти нищо не може да се направи по въпроса. Лекарите не дават никаква надежда, казват, че е късно да й се помогне.

— Затваряй си устата! — изсъска му Гретел и цялата пламна.

— Ти си я затваряй! — отвърна й Бруно и пусна една широка усмивка.

— Деца, моля ви! — скара се Мама.

Татко почука с нож по масата и всички млъкнаха. Бруно го погледна. Не изглеждаше точно ядосан, по-скоро нямаше желание да търпи подобна размяна на реплики.

— Като малък много обичах историята — обади се след малко лейтенант Котлер. — Въпреки че баща ми беше професор по литература и преподаваше в университета, лично аз предпочитах обществените науки през изкуствата.

— Курт, не знаех това — каза Мама, обърна се и го изгледа за миг. — Още ли преподава?

— Предполагам — отговори лейтенант Котлер. — Но истината е, че не знам.

— Как така не знаеш? — попита тя и смръщи чело. — Не се ли чувате?

Младият лейтенант задъвка залък агнешко, което му даде възможност да измисли някакъв отговор. Погледна към Бруно, сякаш не можеше да му прости, че изобщо е зачекнал темата.

— Курт — повтори Мама, — не се ли чуваш с баща си?

— Всъщност не — отговори той и сви рамене презрително, без изобщо да се обърне и да я погледне. — Той напусна Германия преди няколко години. Мисля, че беше през хиляда деветстотин трийсет и осма. Оттогава не съм го виждал.

Татко спря да се храни, изгледа лейтенант Котлер и леко се намръщи.

— И къде замина? — попита той.

— Моля, хер Комендант? — попита лейтенант Котлер, въпреки че Татко винаги произнасяше думите със съвършено ясен глас.

— Попитах те къде замина — повтори той. — Твоят баща. Професорът по литература. Къде отиде, след като напусна Германия?

Лицето на лейтенант Котлер пламна и той запелтечи, докато отговаряше.

— Доколкото знам… май в момента се намира в Швейцария — изрече най-накрая. — Последното нещо, което знам, е, че преподава в университета в Берн.

— О, Швейцария е прекрасна страна — Мама побърза да се намеси. — Признавам, никога не съм била там, но от това, което чувам, че…

— Едва ли е много стар, говоря за баща ти — продължи Татко, а дълбокият му глас накара всички да млъкнат. — Искам да кажа, че ти си само на… колко? Седемнайсет? Най-много на осемнайсет.

— Току-що започнах деветнайсет, хер Комендант.

— Това значи, че баща ти трябва да е… четирийсет и няколко години, предполагам.

Лейтенант Котлер не каза нищо, продължи да яде, макар и да си личеше, че храната изобщо не му се услажда.

— Странно, че е предпочел да напусне отечеството — процеди Татко.

— Ние не сме близки един с друг, баща ми и аз — побърза да каже лейтенант Котлер и обиколи масата с поглед, сякаш дължеше обяснение на всеки един поотделно. — Наистина, не сме се чували от години.

— И по каква причина, ако смея да попитам — продължи Татко, — е напуснал Германия в момента на нейната най-голяма слава и когато родината има най-голяма нужда от него, когато всеки един от нас трябва да изпълни дълга си и да участва в националното ни възраждане? От туберкулоза ли е болен?

Лейтенант Котлер вдигна очи към Татко, беше много объркан.

— Моля? — попита.

— Заминал е за Швейцария, заради въздуха там, така ли? — поясни се Татко. — Изобщо имал ли я някаква конкретна причина да напусне Германия? През хиляда деветстотин трийсет и осма? — добави след миг.

— Боя се, че не знам, хер Комендант — каза лейтенант Котлер. — Трябва него да попитате.

— Е, това няма да е много лесно, нали така? Искам да кажа, след като е заминал толкова далеч. Но, може би, това е била причината. Вероятно е бил болен. — Татко се поколеба, преди да вземе отново ножа и вилицата и да продължи да се храни. — Или пък е бил… несъгласен.

— Несъгласен ли, хер Комендант?

— Несъгласен с политиката на нашето правителство. От време на време човек научава за такива хора. Странни типове, така си мисля аз. Едни неуравновесени. Други предатели. Трети страхливци. Разбира се, ти си осведомил висшестоящите за възгледите на баща си, нали лейтенант Котлер?

Младият лейтенант отвори уста и преглътна, въпреки че устата му беше празна.

— Няма значение — развесели се Татко. — Това май не е подходяща тема за разговор на маса. Може да я обсъдим подробно по-късно.

— Хер Комендант — каза лейтенант Котлер и се наведе напред с тревожно изражение, — уверявам ви, че…

— Казах, че не е подходяща тема за разговор на маса — рязко се обади Татко и лейтенантът млъкна. Бруно поглеждаше от единия към другия, като ту се забавляваше, ту се плашеше от настроението им.

— Бих искала да отида в Швейцария — обади се Гретел след дълго мълчание.

— Гретел, яж си вечерята! — смъмри я Мама.

— Какво толкова съм казала?

— Яж си вечерята — повтори Мама и тъкмо да добави още нещо, когато Татко отново се обърна към Павел.

— Какво ти става тази вечер? — попита го, докато Павел отваряше новата бутилка. — За четвърти път ти казвам да ми долееш вино.

Бруно го наблюдаваше и се молеше той да се чувства добре — ето успя да извади тапата от бутилката, без нищо да се случи. Но след като напълни чашата на Татко и се обърна да долее чашата на лейтенант Котлер, бутилката, неизвестно как, се изплъзна от ръката му, шумно се удари в масата и гъл-гъл изля цялото си съдържание право в скута на младия мъж.

Онова, което последва беше както неочаквано, така и изключително неприятно. Лейтенант Котлер страшно се ядоса на Павел и никой — нито Бруно, нито Гретел, нито Мама, нито дори Татко — се намесиха да го спрат, макар на никого да не му беше приятно да го гледат какво прави. И въпреки това, че Бруно се разплака, а Гретел пребледня.

Късно тази нощ, когато Бруно си легна, той взе да си мисли за всичко, което се беше случило по време на вечерята. Първо си спомни колко мило се беше държал с него Павел през онзи следобед, когато си беше направил люлката, и как беше спрял кървенето от коляното, и колко внимателно го беше намазал със зеленото лекарство. И макар да продължаваше да си мисли, че общо взето Татко е много мил и разумен мъж, едва ли беше честно или правилно това, че никой не се намеси да спре лейтенант Котлер, когато се нахвърли срещу Павел и ако такива неща ставаха в Аут-швиц, тогава по-добре и той да вземе да проявява несъгласие с всекиго и за всичко; всъщност май беше по-добре да си затваря устата и да не бие на очи. Защото, ако много се натрапва, това може да не се хареса на някои хора.

Старият живот в Берлин сега му се струваше като далечен спомен и той установи, че почти не помни как изглеждаха Карл, Даниел и Мартин, освен това, че единият от тримата беше червенокос.

14. Бруно разказва една съвършено правдоподобна лъжа

В продължение на няколко седмици Бруно излизаше от къщата веднага след като хер Лист си тръгнеше за дома, а Мама лягаше за поредната си следобедна дрямка. Поемаше направо към телената ограда, за да се срещне с Шмуел, който почти всеки следобед го чакаше, седнал на земята с кръстосани крака и загледан в прахта под себе си.

Един следобед Шмуел се появи с насинено око и когато Бруно го попита от какво му е станало, той само поклати глава и каза, че не иска да говори за това. Бруно пък реши, че не само училищата в Берлин, а и целият свят е пълен с побойници и че някой от тях е докопал Шмуел. Щеше му се да помогне на приятеля си, но не успя да измисли нищо, с което да облекчи болката му, пък и виждаше, че Шмуел предпочита да се преструват, че нищо не е станало.

Всеки ден Бруно питаше Шмуел дали ще му позволи да пропълзи под телената ограда, за да си играят заедно от другата страна, и всеки ден Шмуел му отвръщаше, че не, не било добра идея.

— Изобщо не разбирам защо толкова много държиш да дойдеш тук — учуди се Шмуел. — Тук не е хубаво.

— О, казваш го, само защото не си се опитвал да живееш в моята къща — отвърна му Бруно. — Преди всичко няма пет етажа, а само три. Как е възможно да се живее толкова натясно? — Беше забравил историята на Шмуел за онези единайсет души, които живеели заедно в една стая, преди да пристигнат в Аут-швиц, включително момчето Лука, което го налагало за щяло и нещяло.

Един ден Бруно попита Шмуел дали всички хора от неговата страна на оградата носят същите раирани пижами и платнени шапки.

— Това ни дадоха, като пристигнахме тук — обясни му Шмуел. — Взеха ни другите дрехи.

— Но не се ли случва да се събудиш сутрин и да ти се прииска да облечеш нещо друго? Сигурно имаш и други дрехи в гардероба си.

Шмуел премига и отвори уста да каже нещо, но после се разколеба.

— Аз дори не харесвам райета — каза Бруно, въпреки че това не беше съвсем вярно. Всъщност той харесваше райета и дори му беше писнало да носи панталони, ризи, вратовръзки и обувки, които му стягаха, когато Шмуел и приятелите му можеха да се разкарват дял ден по пижами.

След няколко дни Бруно се събуди една сутрин и за пръв път от седмици насам, видя, че навън вали и то силно. Беше започнало по някое време през нощта и Бруно си помисли, че може би именно дъждът го беше събудил, но не можеше да каже със сигурност, защото след като беше вече буден, как да разбере от какво. И на сутринта, докато закусваше, не спря да вали. Дъждът продължи през цялото време, докато имаше часове с хер Лист. Продължи докато обядваше, както и през целия следобед, когато се занимаваха с поредните уроци по история и география. Това беше много лошо, тъй като означаваше, че няма да може да излезе навън и да се види с Шмуел.

Цял следобед Бруно се излежаваше в кревата с книга в ръка, но откри, че му е трудно да се съсредоточи и точно тогава Безнадеждният случай цъфна в стаята му. Тя почти не влизаше при него, защото в свободното си време предпочиташе да подрежда и пренарежда колекцията си от кукли. Но изглежда нещо в това мокро време я беше откъснало от игрите и за момента не й се занимаваше с кукли.

— Какво искаш? — попита я Бруно.

— О, колко си мил — отвърна му Гретел.

— Сега чета — каза й той.

— И какво четеш? — попита тя, но вместо да й отговори, той просто вдигна корицата на книгата към нея, за да може самичка да види.

Тя изпръхтя пресилено с устни и част от слюнката й се приземи върху лицето на Бруно.

— Досадно — каза напевно.

— Изобщо не е досадно — възмути се Бруно. — Приключенски роман. Във всеки случай по-добре от всякакви кукли, това е сигурно.

Гретел обаче не му се върза.

— Какво правиш? — попита пак, което още повече раздразни Бруно.

— Нали виждаш, опитвам се да чета — изръмжа той. — Стига някои хора да ме остават на мира.

— Аз пък нямам какво да правя — отговори му тя. — Мразя дъжда.

Бруно просто не разбираше. Тя и без това никога нищо не правеше, за разлика от него, който си имаше своите приключения, разузнаваше разни места и местности и дори си беше намерил приятел. Докато тя почти не излизаше от къщата. Сякаш беше решила да се прави на отегчена, само защото в случая нямаше избор, пред който да предпочете оставането вкъщи. Въпреки това имаше моменти, когато брат и сестра могат да заровят томахавките, макар и временно, и да си поговорят като цивилизовани същества, и Бруно реши, че това е точно такъв момент.

— И аз мразя дъжда — каза, — сега трябваше да съм с Шмуел. Той ще си помиеш, че съм забравил.

Думите излетяха от устата му, преди да успее да ги спре и в същия миг стомахът му се сви, ядоса се на себе си, че е имал глупостта да го изтърси.

— С кого трябвало да бъдеш? — попита Гретел.

— С кого какво? — направи се той на ударен и премига невинно.

— С кого каза, че трябвало да бъдеш? — пак попита тя.

— Съжалявам — каза Бруно, като се опитваше да миеш трескаво. — Не чух какво каза. Би ли повторила?

— С кого каза, че трябвало да бъдеш? — извика му тя, като се наведе напред, за да няма недочувания този път.

— Изобщо не съм казвал, че трябва да бъда с някого — отсече той.

— Напротив, каза. Каза, че някой щял да си помисли, че си забравил.

— Моля?

— Бруно! — каза тя със заплашителен тон.

— Ти луда ли си или се правиш на луда? — попита я той, като по този начин се опитваше да й внуши, че тя си го е въобразила, но не беше много убедителен, защото не беше роден актьор като Баба, затова Гретел поклати глава и го посочи с пръст.

— Какво каза, Бруно? — настоя тя. — Каза, че трябвало да бъдеш с някого си. Кой е този някой? Кажи ми! Наоколо няма някой, с когото би могъл да си играеш, нали виждам!

Бруно се замиеш за дилемата, в която беше изпаднал. От една страна имаше едно съществено нещо, което важеше и за двамата със сестра му: те не бяха възрастни. И въпреки че никога не си беше правил труда да я попита, по всяка вероятност и тя беше точно толкова самотна тук, колкото и той. В края на краищата в Берлин тя си имаше своите Хилда, и Изабел, и Луис, с които да си играе; те, разбира се, бяха ужасно досадни, но си бяха нейните приятелки. Докато тук си нямаше никого, освен колекцията от бездушни кукли. В края на краищата кой знае колко бясна беше и тя. Вероятно, за разнообразие, си измисляше как куклите й разговарят с нея.

Но все пак съществуваше и неопровержимият факт, че Шмуел беше негов приятел, а не неин, и той не искаше да го дели с никого. Имаше само един изход и той беше да излъже.

— Имам си нов приятел — започна той. — Нов приятел, с когото се виждам всеки ден. И той ме чака сега. Но ти не бива да казваш на никого.

— Защо?

— Защото той е въображаем приятел — каза Бруно, като всячески се опитваше да изглежда притеснен, точно както лейтенант Котлер изглеждаше, когато се оплете в онази история за баща му в Швейцария. — Играя си с него всеки ден.

Гретел зяпна, опули очи срещу него и избухна в смях:

— Въображаем приятел ли? — извика. — Не си ли вече голям за въображаеми приятели?

Бруно се престори на засрамен и притеснен, за да прозвучи измислицата му по-правдоподобно. Взе да се гърчи върху леглото, уж не смееше да я погледне в очите, което наистина му помогна да постигне желания ефект и той си помисли, че, може би, всъщност не е чак толкова лош актьор. Щеше му се, ако може, и да се изчерви, но това не беше толкова лесно, затова взе да си мисли за разни щуротии, които бе вършил през изминалите години, и се почуди дали пък това няма да помогне за изчервяването.

Например как веднъж беше забравил да заключи вратата на тоалетната, Баба беше нахълтала и беше видяла всичко. Сега се и за онзи път, когато беше вдигнал ръка в клас и беше казал на учителката „мамо“, след което всички бяха прихнали да се смеят. Сети се и за онзи път, когато се беше опитвал на направи някакъв номер с колелото си, но беше тупнал на земята точно пред група момичета, и как тогава си поряза коляно и се разплака.

Някое от тези неща изглежда му беше подействало, защото полека-лека лицето му пламна.

— Погледни се само! — извика Гретел, с което потвърди, че е успял. — Целият се изчерви!

— Така е, защото не исках да ти казвам — рече Бруно.

— Въображаем приятел. Слушай, Бруно, ти си безнадеждният случай.

Бруно се усмихна, защото разбра две неща. Първо, че лъжата му е минала, и второ, че ако наоколо имаше Безнадежден случай, то това не беше той.

— Остави ме на мира — каза й той. — Искам да си прочета книгата.

— Ами защо не легнеш със затворени очи и не оставиш въображаемия си приятел да ти чете? — подхвърли му Гретел, много доволна от себе си, защото вече знаеше нещо за него, което, ако й се наложи, можеше да използва. — Да си спестиш усилията.

— Май по-добре да го изпратя да изхвърли всичките ти кукли през прозореца — отвърна й той.

— Само го направи и гледай какво ще стане — каза му Гретел и той веднага разбра, че не се шегува. — Слушай, Бруно, кажи ми нещо. Какво правите с този твой въображаем приятел, че ти е толкова скъп?

Бруно се замисли. Изведнъж осъзна, че всъщност му се иска да говори за Шмуел и че може би това е начинът да го направи, без да издава истината за неговото съществуване.

— Ами, говорим си за всичко — каза й той. — Аз му разказвам за нашата къща в Берлин и за другите къщи там, и за улиците, за сергиите с плодове и зеленчуци, за кафенетата и за това как не бива да ходиш в центъра в събота следобед, освен ако не искаш да те блъскат отляво-отдясно, още за Карл, и за Даниел, и за Мартин и как те са моите трима най-добри приятели за цял живот.

— Колко интересно! — присмя му се тя със сарказъм, защото неотдавна беше имала рожден ден, беше навършила тринайсет години, и според нея сарказмът представляваше върхът на подигравките. — А той какво ти разказва?

— Ами той ми разказва за семейството си и за часовникарския магазин, над който живеел навремето и за приключенията, които е преживял, докато стигне дотук, и за приятелите, които е имал някога и за хората, с които се е запознал тук, и за момчетата с които си е играл, но вече не го прави, защото те изчезнали без дори да му кажат „довиждане“.

— Сигурно е много забавен — каза Гретел. — Направо ми се иска да е мой въображаем приятел.

— А вчера ми каза, че от няколко дни насам никой не е виждал дядо му и никой не знае къде е, а щом попита баща си за това, той се разплаквал и го притискал в прегръдките си толкова силно, че приятелят ми се уплашил, че може да се задуши.

Като свърши изречението си, Бруно изведнъж осъзна колко тихо говори. Това наистина бяха неща, които Шмуел му беше споделил, но, неизвестно защо, тогава не си беше дал сметка, колко много са натъжили те неговия приятел. Ала като ги разказа на глас, се почувства ужасно, задето още тогава не се беше опитал да успокои Шмуел, да го ободри с някакви думи, а вместо това се беше хванал да му разказва за някакви свои си тъпотии, като разузнавания и пътешествия, например. Още утре ще му кажа колко много съжалявам, обеща си той.

— Ако Татко разбере, че си говориш с въображаеми приятели, спукана ти е работата — каза му Гретел. — Мисля, че трябва да престанеш.

— Защо? — попита Бруно.

— Защото това не е здравословно — отвърна му тя. — Това са първите признаци на лудостта.

Бруно кимна.

— Не мисля, че ще мога да спра — каза след дълга пауза. — Пък и не искам.

— Както и да е — обади се Гретел много по-дружелюбно. — На твое място щях да си трая.

— Ами — каза Бруно, като се опита да изглежда тъжен, — може би си права. Но и ти няма да казваш на никого, нали?

Тя кимна:

— На никого. Освен на моя въображаем приятел.

Бруно зяпна.

— Ама и ти ли си имаш? — попита и веднага си представи как Гретел седи в другия край на телената ограда и си говори с момиче на нейната възраст, и двете часове наред се упражняват в сарказъм.

— Не — изсмя се тя. — За бога, та аз съм на тринайсет години! Не мога да си позволя такива детинщини, но ти още можеш.

След тези думи изхвърча навън и след малко Бруно я чу как разговаря с куклите си в стаята от отсрещната страна на коридора и им се кара, че само чакат да й видят гърба и обръщат всичко наопаки и че трябва наново да ги подрежда, а те какво си въобразяват, че си няма друга работа ли, та трябва само с тях да се занимава?

— Какви хора! — извика им на глас, преди да се хване да подрежда.

Бруно отново се опита да чете, но вече беше изгубил интерес към книгата, и се загледа в дъжда, почуди се дали и Шмуел, където и да е, не си мисли за него, дали и на него не му липсват толкова много разговорите помежду им.

15. Нещо, което не биваше да прави

В продължение на няколко седмици дъждът ту спираше, ту започваше, ту спираше, ту започваше и Бруно и Шмуел почти не се виждаха, въпреки че им се искаше. Когато най-накрая се срещнаха, Бруно установи, че започва да се тревожи за приятеля си, тъй като той отслабваше с всеки изминал ден и лицето му посивяваше все повече и повече. Понякога взимаше доста хляб и сирене, за да занесе на Шмуел, а от време на време успяваше да скрие в джоба си и парче от шоколадовия кейк, но пътят му от къщата до тяхното място край оградата беше дълъг и често, докато вървеше, Бруно огладняваше и решаваше, че една хапка от кейка е нищо, но тя обикновено водеше до втора, после до трета и когато накрая останеше само едно малко парченце, той си казваше, че няма да е редно да го предлага на Шмуел, защото то само ще възбуди апетита му, без да го засити.

Наближаваше рожденият ден на Татко и въпреки че той беше заявил, че не иска шумни тържества, Мама беше поканила всички офицери, които служеха в Аут-швиц и самата подготовка на празненството се превърна в страшна суетня. Всеки път, когато тя седнеше да прави нови планове за посрещането, лейтенант Котлер се озоваваше до нея, уж да й помага, и двамата започваха да съставят нови списъци за покупки, от които едва ли имаше нужда.

Бруно реши и той да си направи един списък. Списък на всички причини, поради които не харесваше лейтенант Котлер.

На първо място беше фактът, че той никога не се усмихваше и непрестанно се опитваше да намери някого, с когото да се заяжда.

В редките случаи, когато благоволяваше да се обърне към Бруно, винаги го наричаше „дребосък“, което си беше направо гадно, защото, както Мама казваше, той чисто и просто все още не беше избуял на ръст.

Да не говорим за това, че непрекъснато се навърташе в гостната край Мама и й разказваше разни вицове, а Мама се заливаше от смях повече отколкото, когато Татко й разказваше вицове.

Веднъж, когато Бруно се беше загледал към лагера от прозореца на спалнята си, зърна едно куче, което приближаваше към оградата, а когато стигна до нея се разлая силно. Щом лейтенант Котлер го чу, отиде право до кучето и го застреля. Освен това и глупостите на Гретел, която винаги изскачаше отнякъде, щом той се появи.

А Бруно не беше забравил и онази вечер с Павел, келнерът, който всъщност беше доктор, и колко се беше разярил тогава младият лейтенант.

Освен това, когато извикваха Татко в Берлин и той преспиваше там, лейтенантът винаги се навърташе наоколо, сякаш беше дежурен по къща: беше там, когато Бруно си лягаше вечер, както и сутрин, още преди да се е събудил.

Съществуваха още много причини, поради които Бруно не харесваше лейтенант Котлер, но това бяха първите неща, за които се сети.

Следобедът преди празненството по случай рождения ден Бруно стоеше в стаята си, но вратата беше открехната и той чу как лейтенант Котлер пристигна в къщата и взе да говори с някого, въпреки че не чу другия да отвръща на репликите му. След няколко минути, докато слизаше надолу по стълбите, чу как Мама даваше някакви наставления какво трябва да се върши, а лейтенант Котлер подхвърли: „Не се тревожи, тоя си знае интереса“, след което се изсмя гаднярски.

Бруно тръгна към гостната с една нова книга, която Татко му беше подарил и която се наричаше „Островът на съкровищата“, тъй като възнамеряваше да седне там на спокойствие и да си чете час-два, но, докато пресичаше коридора, попадна на лейтенант Котлер, който тъкмо излизаше от кухнята.

— Здрасти, дребосък — извика му войникът и, както обикновено, се изсмя подигравателно.

— Здрасти — отвърна му Бруно и се намръщи недоволно.

— Накъде си се упътил?

Бруно го изгледа и се сети за още седем причини да го мрази.

— Отивам ей там, да си чета — каза и му посочи с пръст гостната.

Без думичка да каже Котлер издърпа книгата от ръцете на Бруно и взе да я прелиства.

— „Островът на съкровищата“ — прочете той. — За какво се разказва?

— Ами, за един остров — започна Бруно неохотно и бавно, искаше да види дали войникът няма да го прекъсне. — На който има скрито съкровище.

— Дотолкова и сам се сетих — каза Котлер и го изгледа така, сякаш си мислеше за неща, които би направил с него, ако беше негов син, а не син на Коменданта. — Кажи ми нещо, което не знам.

— Ами, има и един пират — продължи Бруно. — Казва се Дългия Джон Силвър. А също така и едно момче, което се казва Джим Хокинс.

— Английско момче ли? — попита Котлер.

— Да — отговори Бруно.

— Пфу! — изсумтя Котлер.

Бруно го погледна и се зачуди още колко време възнамерява да държи книгата, без да му я върне. По всичко личеше, че не се интересува от нея, но когато Бруно се пресегна да си я вземе обратно, той я скри зад гърба си.

— Съжалявам — рече, а когато Бруно пак се пресегна, той за втори път я скри зад гърба си. — О, съжалявам — повтори и продължи да го дразни, но сега вече Бруно се хвърли срещу него и успя да издърпа книгата от ръцете му.

— Брей, много си бърз — измърмори лейтенант Котлер през зъби.

Бруно се опита да го заобиколи, но, неизвестно защо, лейтенант Котлер като че страшно държеше да си говори с него точно в този момент.

— Готови ли сме за празненството, а? — попита го той.

— Е, аз съм — каза Бруно, който напоследък прекарваше повече време в компанията на Гретел и очевидно беше развил вкус към сарказмите. — За теб не знам.

— Тук ще дойдат много хора — продължи лейтенант Котлер, като изсумтя шумно и обходи с поглед всичко наоколо, сякаш това беше неговата къща, а не на Бруно. — Ще се държим образцово, нали?

— Ами, аз да — отвърна му Бруно, — за теб не знам.

— Я го виж ти, дребосък, пък знае да отговаря — скастри го лейтенант Котлер.

Бруно присви очи и изведнъж му се прииска да е по-висок, по-силен и поне с осем години по-голям. Една топка гняв, като че изригна в него и много му се прииска да има куража да му каже всичко, което мисли за него. Защото едно нещо е, реши той, Мама и Татко да ти казват какво да правиш — това беше в реда на нещата и може да се очаква — и съвършено друго да ти заповядва някой си друг. Дори такъв някой си, който носи префърцуненото звание „лейтенант“.

— О, Курт, съкровище, ти си все още тук — обади се Мама, излезе от кухнята и тръгна към тях. — Сега имам малко свободно време, ако… О! — учуди се тя, като видя, че и Бруно стои там. — Бруно! Ти какво правиш тук?

— Отивах към гостната, за да си чета — отговори й Бруно. — Или поне се опитвах да отида.

— Влез за малко в кухнята — изкомандва го тя. — Трябва да поговоря на четири очи с лейтенант Котлер.

Двамата влязоха в гостната заедно, а лейтенант Котлер затръшна вратата под носа на Бруно.

Побеснял от яд, Бруно влезе в кухнята, където го очакваше най-голяма изненада в живота му. Защото там пред масата, дошъл чак от другата страна на телената ограда, стоеше Шмуел. Бруно не можеше да повярва на очите си.

— Шмуел! — извика той. — Какво правиш тук?

Шмуел вдигна очи и ужасеното му лице разцъфна в широка усмивка, като видя приятеля си да стои пред него.

— Бруно! — извика той.

— Какво правиш тук? — повтори Бруно, защото макар и все още да не разбираше какво точно става от другата страна на оградата, имаше нещо в онези хора, което го караше да си мисли, че те нямат място в неговата къща.

— Той ме доведе — каза Шмуел.

— Той ли? — попита Бруно. — Да не искаш да кажеш лейтенант Котлер?

— Точно така. Каза ми, че тук имало една работа като за мен.

И когато Бруно погледна надолу, видя шейсет и четири малки чашки, от онези които Мама използваше, когато с лечебна цел си пийваше по малко шери, наредени върху кухненската маса, а до тях купа с топла сапунена вода и много книжни салфетки.

— За бога, какво правиш? — попита Бруно.

— Казаха ми да лъсна чашите — отвърна му Шмуел. — Трябвало им някой с малки, тънки пръсти.

И сякаш, за да му докаже нещо, което той знаеше, протегна напред ръка и Бруно нямаше как да не забележи, че дланта му беше като на скелета, който хер Лист беше донесъл един ден, когато трябваше да учат за човешката анатомия.

— Не бях забелязал преди — каза той сякаш на себе си, защото не можеше да повярва на очите си.

— Не беше забелязал какво? — попита Шмуел.

В отговор Бруно протегна собствената си ръка, така че връхчетата на средните им пръсти почти се докоснаха.

— Нашите ръце — каза той. — Толкова са различни. Погледни!

Момчетата погледнаха надолу едновременно и разликата нямаше как да им убегне. Въпреки че Бруно беше дребен за възрастта си и със сигурност не беше никак пълен, ръката му изглеждаше здрава и пълна с живот. Вените не прозираха през кожата, пръстите не приличаха да повехнали вейки. Докато ръката на Шмуел издаваше съвсем друго нещо.

— Кога ти е станала такава? — попита го той.

— Не знам — отговори Шмуел. — Преди повече приличаше на твоята, но не съм забелязал кога се е променила. Сега всички от моята страна на оградата са така съсухрени.

Бруно се намръщи. Замисли си за хората с раирани пижами и се зачуди какво ли става в Аут-швиц и дали пък няма нещо сбъркано и лошо, щом хора там придобиват толкова нездрав вид. Наистина нищо не разбираше. Тъй като не искаше да продължава да гледа ръката на Шмуел, той се обърна и отвори хладилника, взе да рови вътре, за да си намери нещо за ядене. Видя, че от обяда е останало половин пиле и очите му грейнаха от удоволствие, тъй като малко неща в живота можеха да го зарадват повече от студено пиле, пълнено с мащерка и лук. Взе нож от чекмеджето и си отряза няколко дебели филии, сложи им отгоре още от плънката и ето че се обърна към приятеля си.

— Много се радвам, че си тук — каза му с пълна уста. — Ако не трябваше да лъскаш тези чаши, щях да ти покажа стаята си.

— Той ми каза да не мърдам оттук, иначе съм щял да видя.

— О, на твое място не бих му се връзвал чак толкова — отвърна му Бруно, като гледаше да се направи на по-голям куражлия, отколкото беше. — Тук не е неговата къща, а моята. Когато Татко го няма, аз съм глава на семейството. Можеш ли да си представиш, той никога не е чел „Островът на съкровищата“?

Шмуел го погледна, сякаш изобщо не го чуваше какво говори; вместо това очите му стояха забодени върху филиите пилешко, които Бруно така небрежно пъхаше в устата си. След миг Бруно проумя в какво се е загледал и веднага се почувства виновен.

— Съжалявам, Шмуел — побърза да му каже. — Трябваше да ти предложа от пилешкото. Гладен ли си?

— Това е въпрос, който е безсмислено да ми задаваш — отвърна му Шмуел, защото той, макар и да не познаваше Гретел, разбираше доста от сарказъм.

— Стой там, ще ти отрежа и на теб — каза му Бруно, отвори хладилника и отряза още три дебели филии.

— Не, не, ако вземе да се върне… — каза Шмуел и рязко поклати глава, а очите му трескаво шареха от месото към вратата и обратно.

— Кой да вземе да се върне? Не ми говориш за лейтенант Котлер, нали?

— Виж, от мен се очаква да лъскам чашите и нищо друго — каза му и сведе пълния си с отчаяние поглед към купата с вода пред себе си, после пак го вдигна към филиите пилешко, които му поднасяше Бруно.

— Той няма да има нищо против — успокои го Бруно, който се стъписа като видя колко уплашен изглежда Шмуел. — Та това е само някаква си храна.

— Не, не мога — каза Шмуел и поклати глава така, сякаш всеки миг щеше да се разплаче. — Ще се върне, знам, че ще се върне — продължи той, а изреченията му преливаха едно в друго. — Трябваше отначало да ги изям, сега е вече късно, щом ги взема, той ще влезе и тогава…

— Шмуел! Лапай! — каза му Бруно, приближи се и сложи месото в ръката му. — Изяж ги и толкоз. Има още много в хладилника… не се притеснявай.

Момчето погледна за миг храната в ръцете си, после вдигна широко отворените си, пълни с благодарност, но и с ужас, очи към Бруно. Пак се взря във вратата и като че ли взе решение, защото напъха и трите резена в устата си наведнъж и само след двайсет секунди вече ги беше глътнал.

— Е, не е нужно да се храниш толкова бързо — каза му Бруно. — Ще ти прилошее.

— Не ме интересува — каза му Шмуел и леко се усмихна. — Благодаря ти, Бруно.

Бруно също се усмихна и дори понечи да му предложи още пилешко, но в този момент в кухнята отново нахлу лейтенант Котлер и замръзна на място, като видя, че двете момчета разговарят. Бруно го изгледа и почувства как въздухът наоколо се нажежи, видя как раменете на Шмуел се приведоха, докато посягаше към следващата чаша, която да лъсне. Без да обръща внимание на Бруно, лейтенант Котлер се приближи до Шмуел и го зяпна злобно.

— Какво правиш? — изкрещя му. — Нали ти казах да лъскаш чашите.

Шмуел кимна бързо и ръцете му се разтрепериха, докато взимаше нова салфетка да я топне във водата.

— Кой ти е казал, че може да разговаряш в тази къща? — продължи Котлер. — Позволяваш си да не ми се подчиняваш, така ли?

— Не, господине — промълви Шмуел. — Съжалявам, господине.

Вдигна поглед към лейтенант Котлер, който се намръщи, приведе се леко напред, килна главата си на една страна и се вторачи в лицето му.

— Да не си ял нещо? — попита го тихо, сякаш сам не можеше да повярва на очите си.

Шмуел поклати глава.

— Напротив, ял си — настоя лейтенант Котлер. — Задигнал си нещо от хладилника, нали?

Шмуел отвори уста и я затвори. Отвори я отново, опита се да каже нещо, но думи не му идваха. Погледна към Бруно с молещи за помощ очи.

— Отговори ми! — изкрещя му лейтенант Котлер. — Задигнал ли си нещо от хладилника?

— Не, господине. Той ми даде — каза Шмуел с плувнали в сълзи очи, докато поглеждаше крадешком към Бруно. — Той ми е приятел — добави.

— Какво ти е?… — започна лейтенант Котлер и леко сепнат погледна към Бруно. Поколеба се. — Какво искаш да кажеш с това „приятел“? — попита. — Бруно, познаваш ли това момче?

Устата на Бруно увисна отворена, докато се мъчеше да си спомни как точно трябва да я използва, за да каже думичката „да“. Никога не беше виждал толкова уплашен човек, колкото беше Шмуел в момента, и наистина му се искаше да каже каквото трябва и да го предпази, но изведнъж разбра, че не може, че не е в състояние, защото беше точно толкова изплашен, колкото и Шмуел.

— Познаваш ли това момче? — повтори Котлер на висок глас. — Разговарял ли си със затворниците?

— Ами, аз… той беше тук, когато влязох — отговори Бруно. — Лъскаше чашите.

— Не това те попитах — отсече Котлер. — Виждал ли си го преди това? Разговарял ли си с него? Той защо казва, че си му приятел?

На Бруно му се искаше да се скрие вдън земя. Ненавиждаше лейтенант Котлер, но ето че той се приближаваше към него и всичко, за което Бруно можеше да мисли, бе онзи следобед, когато го видя как застреля кучето, както и вечерта, когато Павел го разсърди толкова много, че той…

— Кажи ми, Бруно! — изкрещя Котлер и лицето му почервеня. — Няма да те питам трети път.

— Никога не съм говорил с него — мигом му отвърна Бруно. — Никога не съм го виждал през живота си. Изобщо не го познавам.

Лейтенант Котлер кимна и като че остана доволен от отговора. Много бавно обърна глава и се загледа в Шмуел, който вече не плачеше, а само гледаше в пода с вид на човек, който се опитва да убеди душата си да излезе от тялото му, да се измъкне тихичко, да изтича на пръсти до вратата и да отлети в небето, да се понесе сред облаците и да не спира, преди да е стигнала далеч, далеч оттук.

— Ще продължиш да лъскаш чашите — отсече лейтенант Котлер с много тих глас, толкова тих, че Бруно едва го чуваше. Сякаш целият му гняв се беше превърнал в нещо друго. Не нещо обратното на гняв, а в нещо неочаквано и страшно. — После ще дойда да те взема и да се върна в лагера, където ще си поговорим за това какво се случва с момчетата, които крадат. Ясно ли е?

Шмуел кимна, взе следващата салфетка и започна да лъска поредната чаша; Бруно се загледа в треперещите му пръсти и знаеше, че се бои да не счупи някоя. Сърцето му се сви, но колкото и да се мъчеше, не можеше да откъсне поглед от тях.

— Тръгвай, дребосък! — изкомандва го лейтенант Котлер, приближи се и го прегърна през рамо с недружелюбните си ръце. — Върви в гостната да си четеш и остави този малък… да си свърши работата. — И той използва същата дума, която беше употребил и за Павел, когато го прати да му търси автомобилна гума.

Бруно кимна, обърна се и излезе от кухнята, без да погледне назад. Стомахът му се обърна и за миг си помисли, че ще повърне. Никога през живота си не се беше чувствал толкова засрамен; никога не си беше представял, че може да постъпи толкова безсърдечно. Почуди се как така едно момче, което се имаше за свястно, може да се покаже такъв страхливец по отношение на приятеля си. Седя дълго в гостната, цели няколко часа, но не успя да се съсредоточи в книгата си, нито посмя да припари в кухнята, преди да се свечери, когато лейтенант Котлер се върна и взе със себе си Шмуел, за да го отведе в лагера.

През следващите дни всеки следобед Бруно отиваше на мястото им, където се срещаха при телената ограда, но Шмуел го нямаше. След като мина почти цяла седмица той си каза, че постъпката му е толкова ужасна, че Шмуел никога няма да му прости, но на седмия ден страшно се зарадва, като го видя да го чака, седнал с кръстосани крака върху земята, загледан, както обикновено, в прахта под себе си.

— Шмуел! — извика и се затича към него, седна на земята и едва не се разплака от облекчение и угризение. — Толкова съжалявам, Шмуел. Не знам защо го направих. Кажи, че ще ми простиш.

— Няма нищо — отвърна му Шмуел и вдигна очи към него. Цялото му лице беше в синини и в миг Бруно направи гримаса и бързо забрави за извинението си.

— Какво ти е станало? — попита го и без да дочака отговор, продължи: — Да не би да е от колелото? Защото същото се случи и с мен в Берлин преди две години. Паднах, защото карах прекалено бързо и после седмици наред бях в синини. Боли ли те?

— Вече не го чувствам — отговори му Шмуел.

— Май те боли.

— Вече нищо не чувствам — каза му Шмуел.

— Много съжалявам за миналата седмица — продължи Бруно. — Мразя го този лейтенант Котлер. Той си въобразява, че тук той командва, но изобщо не е така. — Поколеба се за миг, но не искаше да се отклонява от темата. Искаше само да го каже още един път, за последен път и то съвсем искрено. — Съжалявам, Шмуел — произнесе го ясно и отчетливо. — Не мога да повярвам, че не му казах истината. Никога преди това не съм предавал приятел по този начин. Шмуел, срамувам се от себе си.

И щом го каза, Шмуел се усмихна и кимна, а Бруно разбра, че му е простил, след което Шмуел направи нещо, което не беше правил никога преди това. Повдигна долния край на телената мрежа, както когато Бруно му носеше храна, но този път промуши ръката си и я задържа така в очакване, докато и Бруно направи същото. Двете момчета си стиснаха ръцете и се усмихнаха.

Докосваха се за пръв път.

16. Остригването

Беше минала почти година, откакто Бруно се беше върнал един ден и беше сварил Мария да стяга багажа му, и, разбира се, спомените му от Берлин бяха вече избледнели. Като се замислеше за онова, което е било, сещаше се, че Карл и Мартин бяха двама от най-добрите му приятели за цял живот, но колкото и да си напрягаше ума, не можеше да се сети кой беше третият. След това обаче се случи нещо, което означаваше, че за два дни може да се махне от Аут-швиц и да се върне в старата си къща: Баба беше умряла и цялото семейство трябваше да отиде на погребението.

Докато беше там, Бруно си даде сметка, че вече не е така малък, както когато напусна къщата, защото виждаше неща, които преди не можеше и, докато бяха у дома, успя да надникне през прозореца на таванската стая и да огледа цял Берлин, без да се надига на пръсти.

Бруно не беше виждал баба си, откакто бяха напуснали Берлин, но всеки ден си мислеше за нея. Нещата, които най-често си спомняше, бяха представленията, които тя, той и Гретел подготвяха за Коледа и за всеки рожден ден, и това как тя винаги съумяваше да намери съвършения костюм за всяка негова роля. Само при мисълта, че повече няма да могат да го правят, страшно се натъжаваше.

Двата дни, които прекараха в Берлин, също бяха много тъжни. Заради погребението, където Бруно и Гретел, Татко и Мама, както и Дядо седяха на първия ред, а Татко носеше най-представителната си униформа, колосана и изгладена, и с всички отличия. Най-тъжен е Татко, така му беше казала Мама, защото се беше скарал с Баба и не се бяха сдобрили преди тя да умре.

В църквата бяха поднесени много венци и Татко се почувства особено горд от факта, че единият беше от името на Фюри, но когато Мама чу това, подхвърли, че Баба щяла да се обърне в гроба.

Бруно почти се зарадва, когато се върнаха в Аут-швиц. Къщата там се беше превърнала в негов дом и той вече не се тревожеше от факта, че тя има само три етажа вместо пет, нито пък се дразнеше толкова много от войниците, които непрекъснато влизаха и излизаха, като че се намираха у дома си. Изведнъж реши, че в крайна сметка, нещата не са чак толкова лоши, особено след като беше срещнал Шмуел. Макар и бавно, проумя, че има доста неща, за които трябва да е благодарен, като например това, че сега вече Татко и Мама изглеждаха в добро настроение почти винаги и на нея не й се налагаше да си ляга следобед толкова често, нито да пие от шерито за успокояване. Гретел пък минаваше през някаква фаза — според думите на Мама — и изобщо не се занимаваше с него.

Друго нещо пък беше фактът, че лейтенант Котлер беше преместен от Аут-швиц да служи другаде и не се мяркаше наоколо, което винаги вбесяваше или разстройваше Бруно. (Отпътуването му се беше случило съвсем внезапно, а преди това дълго време Татко и Мама се караха нощем, но той се беше махнал, това е сигурно, и нямаше да се върне; Гретел беше неутешима.) Това също беше нещо хубаво според Бруно: вече никой нямаше да му вика „дребосък“.

Но най-хубавото беше, че си имаше приятел на име Шмуел.

С голяма радост отиваше при оградата всеки следобед и се чувстваше безкрайно доволен, че приятелят му изглежда по-щастлив тези дни, очите му не бяха така хлътнали, въпреки че тялото му продължаваше да бъде невероятно слабо, а лицето му — с болезнен сив цвят.

Един ден, докато седеше срещу него на обичайното им място, Бруно подхвърли:

— Това е най-необикновеното приятелство, което съм имал.

— Защо? — попита го Шмуел.

— Защото винаги съм можел да си играя с всяко друго момче, с което съм дружал — отвърна му той. — А ние двамата никога не си играем. Всичко, което правим, е да седим и да си говорим.

— На мен ми харесва да седим и да си говорим — каза Шмуел.

— И на мен, разбира се — каза Бруно. — Но жалко, че от време на време не можем да вършим нещо по-вълнуващо, например да разузнаваме. Или да играем футбол. Никога не сме се виждали, освен през тази телена ограда.

Бруно често коментираше такива неща, защото много му се искаше инцидентът отпреди няколко месеца, когато се беше отрекъл от приятелството си с Шмуел, да не се беше случвал. Той все още не му даваше мира и го караше да се чувства гузен, въпреки че Шмуел, и това му прави чест, като че го беше забравил.

— Може би един ден и това ще стане — каза Шмуел. — Ако изобщо някога ни пуснат да излезем оттук.

Бруно започна все по-често да се замисля за двете страни на оградата и преди всичко, защо беше издигната тя. Възнамеряваше да говори с Татко или Мама, но подозираше, че те или ще му се разсърдят, че изобщо зачеква темата, или ще му кажат нещо неприятно за Шмуел и неговото семейство, затова направи нещо съвсем нетипично за него. Реши да поговори с Безнадеждния случай.

Стаята на Гретел се беше променила до неузнаваемост в сравнение с последния път, когато беше влизал в нея. Преди всичко не се виждаше никаква кукла. Един следобед преди около месец, приблизително по времето, когато лейтенант Котлер напусна Аут-швиц, Гретел реши, че вече не харесва кукли, напъха ги в четири големи торби и ги захвърли. Вместо тях, окачи в стаята си разни карти на Европа, които Татко й беше дал, и всеки ден, след прочитане на вестника, местеше по тях малки карфички. Бруно си помисли, че май нещо полудява. Но въпреки това, беше престанала да го дразни и да се заяжда както преди, затова реши, че нищо няма да му стане, ако поговори с нея.

— Здрасти — каза й той, като преди това почука любезно на вратата й, защото знаеше колко много се ядосва, ако някой нахълта в стаята й без разрешение.

— Какво искаш? — попита Гретел, която седеше пред тоалетката с огледалото и изпробваше разни прически.

— Нищо — отвърна й Бруно.

— Тогава изчезвай.

Бруно кимна, но вместо това влезе в стаята и приседна в края на леглото й. Гретел се загледа в него с периферното си зрение, но нищо не каза.

— Гретел — обади се той най-накрая, — може ли да те питам нещо?

— Може, но бързо — тросна му се тя.

— Тук в Аут-швиц всичко… — започна той, но тя веднага го прекъсна.

— Бруно, не се казва Аут-швиц — изрепчи му се тя сърдито, сякаш това беше най-непростимата грешка, която можеше да се случи в историята на света. — Защо не го произнасяш правилно?

— Нарича се Аут-швиц — категорично й заяви той.

— Не, не се нарича — настоя тя и произнесе натъртено правилното име на лагера.

Бруно се намръщи и едновременно с това сви рамене:

— Нали това казах и аз.

— Не, не го каза. Както и да е, нямам намерение да споря с теб — каза му Гретел, която вече взе да губи търпение, от което и без това притежаваше в ограничени количества. — Какво искаш? Какво те интересува да знаеш?

— Искам да знам за оградата — каза той твърдо, защото беше решил, че за начало това е най-важното. — Искам да знам защо е там?

Гретел се обърна, както седеше на стола си, и го изгледа с любопитство.

— Искаш да кажеш, че не знаеш? — попита тя.

— Не, не знам — кимна Бруно. — Не разбирам, защо не ни пускат оттатък оградата. Какво толкова ни има, че не може да минем оттатък и да си играем?

Гретел го зяпна, после изведнъж прихна да се смее и спря чак когато се увери, че Бруно я пита съвсем сериозно.

— Бруно — присмя му се тя, сякаш това беше най-очевидното нещо на земята, — оградата е там не за да спре нас да минем оттатък. Тя е там, за да не дойдат те тук.

Бруно се замисли, но от това не му стана по-ясно.

— Но защо? — попита.

— Защото трябва да ги държат събрани на едно място — обясни му Гретел.

— Искаш да кажеш заедно с техните семейства, така ли?

— Така. С техните семейства. Но и с подобните на тях.

— Какво искаш да кажеш с това „подобните на тях“?

Гретел изпъшка и поклати глава.

— Ами с другите евреи, бе Бруно. Не го ли знаеш? Затова трябва да ги държат затворени на едно място. Не бива да се смесват с нас.

— Евреи — повтори Бруно, като че опитваше думата с език. Харесваше му как звучи. — Евреи — повтори. — Всички хора оттатък оградата са евреи.

— Точно така — каза Гретел.

— А ние евреи ли сме?

Гретел направо зяпна, почувства се, като че някой я зашлеви през лицето.

— Не, Бруно! — каза му. — Със сигурност ние не сме евреи. Дори не бива да питаш такова нещо.

— Защо не? Тогава ние какви сме?

— Ами, ние сме… — започна Гретел, но ето че й се наложи да млъкне и да помисли. — Ние сме… — повтори, но не беше никак сигурна какъв трябва да е отговорът на този въпрос.

— Ами, ние не сме евреи — каза тя най-накрая.

— Знам, че не сме — отвърна й Бруно в своето безсилие.

— Питам те, щом не сме евреи, тогава какви сме?

— Ние сме обратното на евреи — каза му Гретел, изрече го забързано, като този път звучеше много по-доволна от отговора си. — Точно така. Ние сме обратното.

— Добре — кимна Бруно, доволен, че най-накрая нещата се уточниха. — И които са „обратното“ живеят от тази страна на оградата, а евреите — от другата.

— Точно така, Бруно.

— Това значи ли, че евреите не обичат онези от „обратното“?

— Не, ние не ги обичаме тях, глупчо.

Бруно се намръщи. На Гретел й беше повтаряно нееднократно да не го нарича „глупчо“, но тя не взимаше от дума и толкоз.

— Добре де, защо не ги харесваме? — опита той.

— Защото са евреи — отвърна му Гретел.

— Разбирам. Значи евреите и обратното на тях не се разбират.

— Да, не се разбират, Бруно — отсече Гретел, но го каза бавно, защото беше открила нещо необичайно в косата си и в момента го изследваше най-внимателно.

— А не може ли някой да ги помири и…

Но думите на Бруно бяха прекъснати от Гретел, която изпищя пронизително — такъв писък, че събуди Мама от следобедната й дрямка и тя на мига дотича в стаята да види кое от децата й е убило другото.

Докато експериментираше с прическите си, Гретел беше зърнала миниатюрно яйце, не по-голямо от върха на топлийка. Показа го на Мама, която разрови косата й, като бързо я разделяше на кичури, след което отиде при Бруно и взе да прави същото.

— О, не мога да повярвам — ядоса се тя. — Знаех си, че нещо такова непременно ще се случи. В подобно място няма как да е другояче.

Оказа се, че Гретел и Бруно имат въшки и Гретел трябваше да бъде измита със специален шампоан, който миришеше ужасно, след което тя се скри в стаята си и часове наред не спря да плаче.

Бруно също беше измит с шампоана, но след това Татко реши, че е най-добре да се унищожи всичко с помощта на бръснача и обръсна цялата му коса, при което той се разплака. Процедурата не продължи дълго, но му беше страшно неприятно да гледа как косата пада от главата му и се посипва върху пода в краката му, но Татко каза, че това е нещо необходимо.

След това Бруно се погледна в огледалото в банята и едва не му прилоша. Без коса главата му изглеждаше някак безформена, а очите — прекалено големи за лицето. Направо се изплаши от собствения си образ.

— Не се безпокой — успокои го Татко. — Пак ще порасне. Само след няколко седмици.

— Това е заради мръсотията наоколо — възмути се Мама. — Как някои хора не могат да видят какво ни причинява това място тук.

Като се погледна в огледалото, Бруно веднага забеляза колко много прилича на Шмуел сега и дори се почуди дали всички хора от онази страна на оградата също нямат въшки и затова ходят с обръснати глави.

Когато се срещна с приятеля си на следващия ден, Шмуел се разсмя на новия вид на Бруно, което никак не помогна на и без това накърненото му самочувствие.

— Сега приличам на теб — каза Бруно тъжно, сякаш това беше ужасно признание.

— Само дето си по-дебел — съгласи се Шмуел.

17. Мама успява да се наложи

През следващите няколко седмици Мама изглеждаше все по-нещастна и по-нещастна заради живота в Аут-швиц и Бруно разбираше много добре защо е така. В края на краищата, когато пристигнаха, той също ненавиждаше това място, поради факта че по нищо не приличаше на родния му дом, но най-вече му липсваха такива неща, като тримата му най-добри приятели за цял живот. С течение на времето обаче, поне за него, нещата се промениха, главно благодарение на Шмуел, който изведнъж му стана по-важен отколкото Карл, Даниел или Мартин някога са били. Но Мама си нямаше свой Шмуел. Тя нямаше с кого да си говори, а единственият човек, с когото се чувстваше сравнително близка — лейтенант Котлер, — беше преместен другаде.

Макар че се опитваше да не прилича на онези момчета, които прекарват дните си в слухтене пред врати и надничане през ключалки, един следобед, така се случи, че мина покрай кабинета на Татко, точно когато Мама и Татко стояха вътре и провеждаха един от техните разговори. Не възнамеряваше да подслушва, но те говореха толкова високо, че той нямаше как да не чуе.

— Това е ужасно — каза Мама. — Казвам ти, ужасно. Повече не издържам.

— Нямаме избор — отвърна й Татко. — Това е нашето назначение и…

— Не, това е твоето назначение — изрепчи му се Мама. — Твоето, разбра ли, не нашето. Остани, щом толкова държиш.

— И какво ще си кажат хората — попита Татко, — ако ви разреша — на теб и на децата — да се върнете в Берлин без мен? Ще започнат да задават въпроси за моята преданост към работата.

— Работа ли? — извика Мама. — И ти наричаш това работа?

Бруно не посмя да се застои повече, тъй като гласовете взеха да се приближават към вратата и имаше опасност Мама да изфучи навън всеки момент и да поеме към шерито, което използваше с лечебна цел за успокоение, затова хукна нагоре по стълбите. Въпреки това успя да чуе достатъчно, за да разбере, че съществува някаква възможност да се върнат в Берлин и за негова най-голяма изненада, не можеше да каже дали това го радва или не.

Една част от него все още си спомняше, че беше харесвал живота си там, но толкова много неща се бяха променили. По всяка вероятност Карл и другите му двама най-добри приятели, чиито имена вече не помнеше, са го забравили. Баба я нямаше, от Дядо не идваха никакви вести, а Татко разправяше, че бил изкуфял.

От друга страна вече беше свикнал с живота в Аут-швиц: нямаше нищо против хер Лист, беше се сприятелил с Мария много повече отколкото в Берлин, Гретел продължаваше да минава през някаква фаза и да не се интересува от него (пък и вече не приличаше на Безнадежден случай), а следобедните му разговори с Шмуел го изпълваха с радост.

Бруно наистина не знаеше как трябва да се чувства и реши, че каквото и да стане, ще приеме решението, без да мрънка.

Няколко седмици нищо не се случи; животът продължаваше постарому. Татко прекарваше почти целия ден или в кабинета си, или от другата страна на оградата. Мама никаква не се чуваше, следобед спеше много повече от обикновено, а някои от тези дремки се случваха не само следобед, но и преди обяд. Бруно се разтревожи за здравето й, защото не познаваше друг човек, който да пие по толкова много шери с лечебна цел. Гретел почти не излизаше от стаята си, занимаваше се с различните карти, които беше окачила по стените и часове наред се ровеше във вестниците, преди тук-таме да премести по някоя карфица. (Хер Лист беше много доволен от това нейно занимание.)

Бруно пък правеше точно това, което се искаше от него, а именно никакви бели и поразии, докато в същото време скришом се радваше на факта, че си има таен приятел, за когото никой нищичко не знае.

Но ето че един ден Татко извика Бруно и Гретел в кабинета си и ги осведоми за предстоящите промени.

— Седнете, деца — каза им и посочи двете големи кожени кресла, на които обикновено им забраняваха да сядат, когато влизаха в кабинета, защото ръцете им били мръсни и ще ги изцапат. Татко седеше зад писалището си. — Решихме да направим някои промени — продължи той и докато говореше, изглеждаше малко тъжен. — Кажете ми: добре ли се чувствате тук?

— Да, Татко, разбира се — каза Гретел.

— Разбира се, Татко — кимна и Бруно.

— И Берлин не ви липсва, така ли?

Децата се умълчаха за миг и се спогледаха, почудиха се кой пръв да отговори.

— Е, лично на мен, ужасно ми липсва — обади се най-сетне Гретел. — Нямам нищо против отново да се виждам с приятели.

Бруно се усмихна, като си помисли за малката си тайна.

— Приятели — кимна Татко. — Да, често съм мислил за това. Сигурно понякога се чувствате самотни.

— Много самотни — потвърди Гретел с твърд глас.

— А ти, Бруно? — попита Татко и обърна очи към него. — Липсват ли ти приятелите?

— Ами, да — рече той, като внимателно обмисли отговора си. — Но аз мисля, че където и да отида, все някой ще ми липсва. — Това беше косвен намек за Шмуел, но той не искаше да казва нищо по-конкретно.

— Добре, ами тогава искаш ли да се върнеш в Берлин? — попита го Татко. — Ако има такава възможност.

— Всички ли да се върнем? — попита Бруно.

Татко въздъхна дълбоко и поклати глава.

— Само Мама, Гретел и ти. В старата ни къща в Берлин. Искаш ли?

Бруно се замисли.

— Няма да ми хареса, ако и теб те няма — каза, защото това беше самата истина.

— Значи предпочиташ да останеш тук с мен, така ли?

— Предпочитам и четиримата да останем заедно — каза, като неохотно включи и Гретел в това число. — Независимо дали в Берлин или в Аут-швиц.

— О, Бруно! — подразни се Гретел, но той не разбра дали заради това, че, може би, разваляше плановете й за връщане в Берлин, или защото (според нея) продължаваше да произнася неправилно името на настоящия им дом.

— Е, боя се, че поне за момента това е невъзможно — каза Татко. — Опасявам се, че този от когото зависи, няма да ме освободи от поста. Мама, от друга страна, смята, че сега е моментът за вас тримата да се върнете у дома, да подредите къщата и като се замисля… — Той спря за миг и погледна през прозореца вляво от себе си — онзи, с изглед към лагера от другата страна на оградата. — Като се замисля, май че тя е права. Май това не е място за деца.

— Тук има стотици деца — каза Бруно, без изобщо да се замисли, преди думите да изскочат от устата му — Само че са от другата страна на оградата.

След думите му настана тишина, но това не беше обикновена тишина, която се случва, когато някой спре да говори. Това беше оглушителна тишина. Татко и Гретел го изгледаха, а той премига от изненада.

— Какво искаш да кажеш с това, че имало стотици деца, ей там? — попита Татко. — Какво знаеш за ей там и за това, какво става там?

Бруно отвори уста да каже нещо, но се притесни, че може да си навлече беля, ако каже повече отколкото трябва.

— Виждам ги от прозореца на спалнята си — изрече той най-накрая. — Те, разбира се, са доста далеч, но ми се струва, че са много. И всички носят раирани пижами.

— Раирани пижами, да — пророни Татко и кимна. — И ти ги наблюдаваш, така ли?

— Ами, виждам ги — каза Бруно. — Не съм сигурен дали това е едно и също.

Татко се усмихна.

— Добре, Бруно — каза. — Прав си, не е съвсем едно и също. — Пак се поколеба, но ето че кимна отривисто, сякаш е взел окончателно решение.

— Не, не, тя е права — каза си той на глас, без да поглежда Гретел, нито Бруно. — Тя е съвсем права. Достатъчно дълго стояхте тук. Време е да се връщате у дома.

Така решението беше взето. Изпратиха вест, че къщата трябва да бъде изчистена, прозорците — измити, перилата — лъснати, бельото — изгладено, леглата — оправени, а Татко обяви, че до седмица Мама, Гретел и Бруно се връщат в Берлин.

Бруно установи, че не очаква събитието с такова нетърпение, с каквото си мислеше, освен това се боеше да съобщи новината на Шмуел.

18. Хрумва им едно последно приключение

В деня след като Татко каза на Бруно, че скоро се връщат в Берлин, Шмуел не се яви при оградата както обикновено. Нито на следващия. На третия ден, когато Бруно пристигна на мястото, пак нямаше никой да седи с кръстосани крака на земята, затова почака десетина минути и тъкмо да се обърне, за да се връща към къщи, страшно обезпокоен, че ще трябва да напусне Аут-швиц, без да се види с приятеля си още веднъж, една точица в далечината стана петънце, което стана топчица, която стана фигура и тя на свой ред се превърна в момче с раирана пижама.

Като видя фигурата да се приближава към него, лицето на Бруно разцъфна в усмивка и той седна на земята, после извади от джоба си парчето хляб и ябълката, които беше задигнал, за да ги даде на Шмуел. Но дори от разстояние забеляза, че приятелят му изглежда още по-нещастен от обикновено, а когато стигна до оградата, не посегна към храната с обичайната си нетърпеливост.

— Мислех, че вече никога няма да дойдеш — каза му Бруно. — Бях тук вчера и по-предишния ден, но теб те нямаше.

— Съжалявам — каза Шмуел. — Случи се нещо.

Бруно го погледна и присви очи, като се опитваше да отгатне какво може да е то. Дали пък и на Шмуел не му бяха казали, че трябва да се връща у дома; в края на краищата такива съвпадения не са рядкост, също като факта, че и двамата са родени в един и същ ден.

— Е? — попита Бруно, — какво се е случило?

— Папа — каза Шмуел. — Не можем да го намерим.

— Не можете да го намерите ли? Много странно. Искаш да кажеш, че се е изгубил.

— Предполагам — отвърна Шмуел. — Беше тук в понеделник, след което тръгна, заедно с други мъже, да работи по някаква задача и никой от тях не се върна.

— Не е ли драснал едно писмо? — попита Бруно. — Или пък да е оставил бележка да каже кога ще се върне?

— Не — отговори Шмуел.

— Колко странно — рече Бруно. — Търсил ли си го? — попита след миг.

— Разбира се — каза Шмуел и въздъхна. — Направих това, за което ти непрекъснато говориш. Заех се да разузная всяко кътче.

— И нищо?

— Нищо.

— Виж ти, това е много странно — продължи Бруно. — Но, според мен, има едно просто обяснение.

— И какво е то? — попита Шмуел.

— Предполагам, че мъжете са отведени да работят в друг град и трябва да останат там няколко дни, докато си свършат задълженията. А тук пощата и без това не е никак редовна. Предполагам, че всеки момент ще се появи.

— Надявам се — каза Шмуел, който беше на ръба да се разплаче. — Не знам какво ще правя без него.

— Мога да попитам Татко, ако искаш — обади се Бруно предпазливо с надеждата, че Шмуел няма да каже „добре“.

— Не мисля, че има смисъл — каза му Шмуел, което, за голямо разочарование на Бруно, не беше и категоричен отказ от предложението.

— Защо да няма? — попита го. — Татко е много добре осведомен за всичко, което става от вашата страна на оградата.

— Мисля, че войниците не ни харесват — каза Шмуел. — Ами — добави той през нещо като смях, доколкото можеше да събере сили за такова нещо. — Знам, че не ни харесват. Мразят ни.

Бруно едва не падна от изненада.

— Сигурен съм, че не ви мразят — каза.

— Напротив, мразят ни — каза Шмуел, наведе се напред, очите му се присвиха и леко се озъби в гнева си. — Но в това няма нищо лошо, защото и аз ги мразя. Мразя ги! — извика яростно.

— Но не мразиш Татко, нали? — попита Бруно.

Шмуел прехапа устни и нищо не каза. Беше виждал бащата на Бруно неведнъж и не можеше да разбере как е възможно такъв човек да има син, който е толкова добър и мил.

— Както и да е — рече Бруно след известна пауза, тъй като не искаше да продължават да говорят на тази тема. — И аз имам да ти съобщя нещо.

— Така ли? — попита Шмуел и го погледна с надежда.

— Да. Връщам се в Берлин.

Шмуел зяпна от учудване.

— Кога? — попита със задавен глас.

— Ами, днес е четвъртък — каза Бруно, — а ние тръгваме в събота, след като се наобядваме.

— За колко време? — попита Шмуел.

— Завинаги, така мисля — рече Бруно. — На Мама не й харесва в Аут-швиц, казва, че не е място, в което да отглеждаш две деца. Така че Татко остава тук да работи, защото Фюри има големи планове за него, но останалите се връщаме у дома.

Каза думата „дом“, въпреки че вече не знаеше къде точно е неговият дом.

— Значи няма повече да те видя, така ли? — попита Шмуел.

— Е, някой ден, защо не — каза Бруно. — Можеш да дойдеш да прекараш ваканцията си в Берлин. В края на краищата няма да останеш тук завинаги. Нали така?

Шмуел поклати глава.

— Предполагам, че няма — каза тъжно. — Когато си отидеш, няма да има с кого да си говоря — добави.

— Няма — каза Бруно. Искаше му се да довърши изречението си с: „И ти ще ми липсваш, Шмуел“, но се притесни и замълча срамежливо. — Значи утре е последният ден, в който ще се видим — продължи той. — Тогава ще се сбогуваме. Ще се опитам да ти донеса нещо вкусно за ядене.

Шмуел кимна, но не успя да намери думи, с които да каже колко му е мъчно.

— Ще ми се, поне да си бяхме поиграли заедно — обади се Бруно след дълго умълчаване. — Поне веднъж. Да има за какво да си спомняме.

— И на мен — отговори Шмуел.

— Повече от година си говорим, но нито веднъж не сме си играли. И знаеш ли какво още? — добави. — През цялото това време наблюдавам мястото, където живееш, от прозореца на спалнята си, но не знам как изглежда отвътре.

— Няма да ти хареса — рече Шмуел. — Където ти живееш е по-хубаво — додаде.

— Въпреки това ми се ще да го видя — настоя Бруно.

Шмуел се замисли миг-два, после протегна ръка, промуши я под телената мрежа, повдигна я лекичко на височина, колкото отдолу да може да се провре малко момче, горе-долу с ръста и размера на Бруно.

— Е? — попита Шмуел. — Идваш ли?

Бруно премига, помисли и каза колебливо:

— Не мисля, че ще ми разрешат.

— Е, то едва ли ти е разрешено и тук да идваш всеки ден и да си говориш с мен — каза му Шмуел. — Но го правиш, нали?

— Но ако ме бяха хванали, щяха да ме накажат — рече Бруно, който беше сигурен, че Мама и Татко нямаше да одобрят такова нещо.

— Точно така — продължи Шмуел, като пусна телената мрежа на оградата, сведе глава и очите му плувнаха в сълзи. — Тогава значи утре ще се видим колкото да се сбогуваме.

И двамата се умълчаха. Но ето че едно хрумване осени Бруно.

— Освен ако… — започна той, като продължаваше да го обмисля, така че планът напълно да узрее в главата му. Вдигна ръка, попипа главата си и усети, че там където беше имал коса, сега стърчаха само едва наболи остри косми. — Спомняш ли си, когато каза, че сега и аз приличам на теб? — обърна се той към Шмуел. — Тъй като главата ми е обърсаната.

— Но само дето си по-дебел — сети се Шмуел.

— Е, щом това е така — продължи Бруно, — ако имам една раирана пижама, ще мога да дойда у вас на гости и никой нищо няма да разбере.

Лицето на Шмуел грейна и устните му се разтегнаха в широка усмивка.

— Наистина ли мислиш така? — попита. — Ще го направиш ли?

— Разбира се — отсече Бруно. — Това ще бъде страхотно приключение. Нашето последно приключение. Най-накрая ще мога да направя едно пътуване с разузнавателна цел.

— И ще ми помогнеш да потърсим Папа — каза Шмуел.

— Защо не? — отвърна му Бруно. — Ще огледаме наоколо, за да видим дали няма да попаднем на някакви следи. Това е задължителна практика, когато се занимаваш с разузнаване. Единственият проблем е раираната пижама.

Шмуел поклати глава.

— Това не е никакъв проблем — каза той. — Тук има барака, в която ги държат на склад. Мога да взема една с моя размер и да я донеса утре. Тогава ще се преоблечеш и двамата ще тръгнем да търсим Папа.

— Чудесно — зарадва се Бруно, въодушевен от решението. — Значи, планът е готов.

— Утре се виждаме по същото време — каза Шмуел.

— И този път не закъснявай — подсети го Бруно, изправи се и изтупа прахта от дрехите си. — И не забравяй раираната пижама.

Този следобед и двете момчета се прибраха в повишено настроение. Бруно си представяше, че го чака голямо приключение и че най-накрая ще има възможност да види какво толкова има от другата страна на оградата, преди да се върне в Берлин — да не говорим пък за възможността да направи едно сериозно разузнаване, докато Шмуел видя в решението им шанс да вземе със себе си някой, който би му помогнал да потърсят неговия папа. Всичко на всичко, планът изглеждаше съвсем разумен, пък и подходящ начин за сбогуване.

19. Какво се случи на следващия ден

Следващият ден — петък — беше поредният дъждовен ден. Бруно се събуди, погледна през прозореца и много се разочарова, като видя колко силно вали. Ако не беше фактът, че това е последната възможност да бъде заедно с Шмуел известно време — да не говорим пък за замисленото приключение, което щеше да е страхотно, особено след като включваше и преобличане с цел маскировка — той щеше да се откаже и да изчака някой друг следобед през следващата седмица, в който нямаше да има други ангажименти.

Както и да е, часовникът тиктакаше и той не можеше нищо да направи. В края на краищата сега беше още сутрин, а до късния следобед, когато момчетата се срещаха, времето можеше да се оправи. Дъждът сигурно щеше да спре дотогава.

Не спираше да поглежда през прозореца, докато се точеха сутрешните уроци с хер Лист, но не само, че нямаше никакви признаци на проясняване, но и дъждът трополеше все по-силно по стъклата. Не отмести поглед и по време на обяда, когато през прозореца в кухнята забеляза леко просветляване и дори един слънчев лъч блесна за миг иззад черен облак. Продължаваше да гледа навън и по време на следобедните часове по история и география, когато дъждът се усили най-много и сякаш щеше да избие прозореца.

За щастие спря да вали точно когато хер Лист вече си тръгваше и тогава Бруно обу чифт ботуши, навлече тежката си мушама за дъжд, огледа се да види дали хоризонтът е чист и излезе от къщата.

Ботушите му жвакаха в калта и това му достави по-голямо удоволствие от всеки друг път. На всяка крачка като че можеше да залитне и да тупне на земята, но всеки път успяваше да запази равновесие, дори в онази най-лоша част от пътя, когато вдигна лявото си ходило, ала ботушът му остана залепнал в калта, докато кракът му се измъкна нагоре.

Погледна небето и въпреки че беше все още много тъмно, реши, че за този ден вече се е наваляло и следобедът ще мине без дъжд. Разбира се, по-късно, като се върне у дома, трябваше да дава обяснение къде е успял да се накаля до такава степен, но ще се позове на думите на Мама, която обичаше да повтаря, че той е момче като всички момчета, и така щеше да отърве наказанието. (Мама беше особено щастлива през последните дни, когато всеки сандък с опакованите им неща биваше затварян и натоварван на камион, за да замине в Берлин.)

Когато пристигна, Шмуел вече го чакаше и за пръв път не седеше с кръстосани крака на земята, загледан в прахта под себе си, а стоеше прав, облегнат на оградата.

— Здрасти, Бруно — провикна се, щом го видя, че пристига.

— Здрасти, Шмуел — отвърна му Бруно.

— Не знаех дали изобщо ще се видим отново, искам да кажа с този дъжд и всичко останало — каза Шмуел. — Помислих си, че няма да те пуснат да излезеш.

— Всичко висеше на косъм — каза му Бруно. — Главно заради това ужасно време.

Шмуел кимна и протегна ръце напред, а Бруно зяпна от удоволствие. Носеше му едно раирано долнище на пижама, раирано горнище на пижама и раирана платнена шапка — същата, каквато носеше и Шмуел. Не изглеждаха много чисти, но нали това беше маскировка, а Бруно знаеше от книгите, че добрите природоизпитатели винаги носят подходящи за случая дрехи.

— Още ли искаш да ми помогнеш в издирването на Папа? — попита Шмуел и Бруно кимна категорично.

— Разбира се — каза той, въпреки че бащата на Шмуел не му се струваше толкова важен, колкото възможността за опознаване на света от другата страна на оградата. — Не бих те изоставил.

Шмуел повдигна долния край на оградата и му подаде отдолу екипа, като много внимаваше да не допре калната земя.

— Благодаря — каза му Бруно, като почеса острата четина на главата си и се почуди как така не се беше сетил да си донесе една торбичка, в която да сложи собствените си дрехи. Земята беше толкова мръсна, че те със сигурност щяха да се нацапат, ако ги остави така. Но всъщност нямаше избор. Или трябваше да ги остави тук, за да си ги вземе по-късно и да се примири с факта, че ще бъдат целите изкаляни, или изобщо да се откаже от приключението — нещо, което всеки известен природоизпитател знае, че е изключено.

— Обърни се с гръб — каза Бруно и посочи с пръст приятеля си, който стоеше някак неловко и не помръдваше. — Не искам да ме гледаш.

Шмуел се обърна и Бруно свали дъждобрана си и го постави внимателно на земята. После махна ризата си и за миг потрепери от студения въздух, преди да облече горнището на пижамата. Докато си промушваше главата, направи грешката да вдиша през носа си; не миришеше никак хубаво.

— Кога е прано за последен път? — извика той и Шмуел се обърна с лице към него.

— Не знам дали изобщо някога е прано — каза му Шмуел.

— Обърни се пак! — извика му Бруно и Шмуел се подчини. Бруно се огледа наляво-надясно, но не видя никого, след което се зае с трудната задача да си свали панталоните с един крак във въздуха и един ботуш на земята. Стори му се доста странно да си сваля панталоните на открито и не можеше да си представи какво ли ще си помисли някой, ако го зърне в този вид, но най-накрая, с немалко усилия, успя да приключи процедурата успешно.

— Ето ме — каза той. — Сега вече можеш да се обърнеш.

Шмуел се обърна, точно когато Бруно приключваше с маскировката, нахлупвайки платнената шапка върху главата си. Шмуел премига и поклати глава. Невероятно! Ако се изключи факта, че Бруно не беше никак слаб в сравнение с другите момчета от тази страна на оградата, нито толкова блед, човек трудно би го различил от тях. Двамата (рече си Шмуел) изглеждаха почти еднакво.

— Знаеш ли за какво се сещам? — попита Бруно, а Шмуел поклати глава.

— За какво? — попита.

— Сещам се за Баба — продължи той. — Помниш ли, че ти разказвах за нея? Онази, която умря.

Шмуел кимна; спомняше си, защото Бруно му беше говорил много за Баба през годината и му беше казал колко привързан е бил към нея и как му се искало да й е написал повече писма, преди тя да почине.

— Напомня ми за пиеските, които тя поставяше с мен и Гретел — каза Бруно, като извърна поглед от Шмуел и го зарея нанякъде, защото се сети за онези дни в Берлин, част от малкото спомени, които отказваха да избледнеят. — Спомням си как тя винаги знаеше кой е най-подходящият костюм за мен. Щом влезеш в костюма, стига да е подходящо избран, все едно влизаш под кожата на човека, когото играеш — така ми повтаряше. И сега аз това правя, нали? Правя се на човек от другата страна на оградата.

— Искаш да кажеш на евреин — рече Шмуел.

— Да — отвърна Бруно, като взе малко неловко да пристъпя от крак на крак. — Точно така.

Шмуел посочи краката на Бруно и тежките му ботуши, които беше обул у дома.

— И тях трябва да оставиш тук — каза му той.

Бруно го изгледа ужасен.

— Ами калта — каза. — Не очакваш, че ще тръгна бос, нали?

— По тях ще те познаят — каза му Шмуел. — Нямаш избор.

Бруно въздъхна, но знаеше, че приятелят му е прав, затова си свали ботушите и чорапите и ги остави до купчината дрехи на земята. Отначало се почувства ужасно при допира на босите му крака с толкова много кал; стъпалата му потънаха чак до глезените и всяко изваждане на краката ставаше все по-трудно. Но след малко това взе да му харесва.

Шмуел се пресегна и повдигна долния край на телената ограда, но само на известна височина, при което на Бруно не му оставаше нищо друго, освен да се изтърколи под мрежата, след което цялата му раирана пижама се накаля. Погледна се и се изсмя. Никога през живота си не е бил толкова мръсен и това страшно му хареса.

Шмуел също се усмихна и двете момчета застанаха някак неловко едно до друго и останаха така за миг, несвикнали да бъдат от една и съща страна на оградата.

На Бруно му се прииска да прегърне Шмуел, за да му покаже колко много го харесва и колко приятно му е било през изминалата година да си говори с него.

На Шмуел също му се прииска да прегърне Бруно, за да му благодари за многото добрини, които му беше направил, за подаръците от храна и за това, че ще му помогне да намери Папа.

Но двамата не се прегърнаха, вместо това поеха навътре в лагера — разстояние, което Шмуел беше изминавал почти всеки ден в продължение на година, откакто за пръв път беше успял да се скрие от погледа на войниците и да се добере до тази единствена част в Аут-швиц, в която те не патрулираха непрекъснато; мястото, където имаше късмета да срещне приятел като Бруно.

Бързо стигнаха целта си. Бруно се ококори озадачен от нещата, които видя. Преди, когато си мислеше, той винаги си представяше бараки пълни с щастливи семейства и как някои от тях седят привечер отпред в люлеещи се столове и си разказват истории за това, как всичко е било по-хубаво, когато са били малки, как се отнасяли с повече уважение към възрастните, а не като днешните деца. Представяше си, че всички момичета и момчета, които живеят тук, играят тенис или футбол, разделени на групи, или скачат на въже, или рисуват квадрати по земята, за да играят на дама.

Представяше си, че по средата ще има магазин, може би и малко кафене, като онези, които беше виждал в Берлин; дори се чудеше дали пък няма да има и сергии с плодове и зеленчуци.

Но както се оказа, всички неща, които си беше представял, не съществуваха.

Нямаше възрастни в люлеещи се столове отвън, нито веранди за столовете.

Децата не играеха по групички.

И не само че нямаше сергии с плодове и зеленчуци, но нямаше и кафене, което да прилича на онези, които беше виждал в Берлин.

Вместо това имаше много хора, които седяха скупчени на групи или стояха прави и изглеждаха ужасно тъжни; всички те имаха нещо общо: до един бяха ужасно слаби, очите им — дълбоко хлътнали, главите им — обръснати, което, както реши Бруно, значеше, че и тук е имало епидемия от въшки.

В един ъгъл Бруно зърна трима войника, които сякаш отговаряха за група от около двайсетина мъже. Крещяха им нещо, неколцина от мъжете паднаха на колене и останаха така с наведени глави, които прикриваха с ръце.

В друг ъгъл видя повече войници, които се мотаеха безцелно и се смееха, като от време на време поглеждаха към цевите на автоматите си и се прицелваха напосоки, без да стрелят.

Всъщност накъдето и да погледнеше, виждаше два вида хора: едните щастливи, смеещи се, крещящи войници в униформа или нещастни, плачещи хора в раирани пижами, повечето от които стояха и гледаха в празното пространство като заспали.

— Тук май не ми харесва — каза Бруно след малко.

— Нито на мен — каза Шмуел.

— Мисля, че е по-добре да се връщам — каза Бруно.

Шмуел се закова на място и го изгледа:

— Ами Папа — промълви, — нали ми каза, че ще ми помогнеш да го намерим.

Бруно се замисли. Наистина беше обещал на приятеля си, а не беше такъв, че да се отметне от думите си, особено след като това беше последната им среща.

— Добре — съгласи се той, въпреки че вече не беше така убеден, както преди. — Къде трябва да търсим?

— Ти нали каза, че трябва да открием някакви следи — каза Шмуел, който се бе разтревожил, защото, ако Бруно не му помогнеше, тогава кой?

— Следи, да — сети се Бруно и кимна. — Прав си. Тогава да започваме.

И така Бруно удържа на думата си и двете момчета прекараха цял час и половина, като претърсваха лагера в издирване на следи. Не бяха сигурни как точно трябва да изглеждат тези следи, но Бруно не спря да повтаря, че попадне ли на тях, добрият разузнавач веднага ще ги познае.

Но така и не попаднаха на нищо, което би им помогнало да разгадаят изчезването на бащата на Шмуел, а вече взе да притъмнява.

Бруно погледна небето, а то изглеждаше като че ли пак ще завали.

— Съжалявам, Шмуел — каза му най-накрая. — Съжалявам, че не успяхме да открием никакви следи.

Шмуел кимна тъжно. Не беше никак изненадан. Всъщност дори не очакваше нещо друго, но въпреки това му беше приятно да бъде с приятеля си и да му покаже къде живее.

— Мисля, че трябва да се връщам — каза Бруно. — Ще ме изпратиш ли обратно до оградата?

Тъкмо Шмуел да му отговори, когато се чу пронизително изсвирване и десет войника — повече отколкото Бруно беше виждал някога накуп — заобиколиха една част от лагера, точно тази, в която се намираха Бруно и Шмуел.

— Какво става? — прошепна Бруно. — Какво има?

— Случва се понякога — каза му Шмуел. — Подкарват ни да маршируваме.

— Да марширувате ли? — озадачи се Бруно. — Не мога тепърва да тръгна да марширувам. Трябва да се прибера у дома за вечеря. Тази вечер ще има печено говеждо.

— Шът! — изшътка го Шмуел и сложи пръст пред устните си. — Не казвай нищо, иначе ще се ядосат.

Бруно се намръщи, но после се успокои, като видя, че всички хора с раирани пижами от тази част на лагера се събираха наедно, като повечето биваха блъскани от войниците, така че двамата с Шмуел се озоваха в центъра на тълпата и изобщо не се виждаха. Не разбираше защо всички изглеждат толкова уплашени — в края на краищата маршируването не беше чак толкова лошо нещо и той искаше да им прошепне, че всичко е наред, че Татко е Комендантът тук и че щом това е нещо, което той държи да се прави, значи няма никаква опасност.

Свирката прозвуча отново и този път групата, която наброяваше стотина души, потегли бавно напред, а Бруно и Шмуел, хванати за ръка, бяха все още скрити в средата й. Откъм края на колоната долетяха викове, някои хора отказваха да маршируват, но Бруно беше твърде нисък, за да успее да види какво се случва, само чу врява и шумотевица като от изстрели, но не можеше да каже какво точно става.

— Дълго ли продължава това маршируване? — прошепна той, защото беше вече огладнял.

— Май не — каза му Шмуел. — След това никога повече не виждаме хората от тези марширувания, но ми се струва, че не продължава дълго.

Бруно се намръщи. Погледна небето и точно тогава пак нещо изгърмя, но то беше мълния отгоре и много бързо след това небето притъмня още повече, стана почти черно и дъждът заплющя по-силно и от тази сутрин. Бруно затвори очи за миг и почувства как водата го облива. Когато ги отвори отново, вече не вървеше, тълпата просто го беше понесла и единственото нещо, което усещаше беше калта по цялото си тяло и пижамата, която беше залепнала по кожата му от дъжда; копнееше само да се прибере у дома и да наблюдава всичко това от разстояние, а не да бъде притиснат в средата на групата.

— Само това остава — обърна се той към Шмуел, — да настина точно сега. Трябва да се връщам вкъщи.

Каза го и ето че усети под себе си няколко стъпала и като продължи напред, изведнъж установи, че вече няма дъжд, защото всички се бяха натъпкали в дълго помещение, в което беше необичайно топло и изглежда беше солидно построено, защото отникъде не проникваше дъжд. Нито въздух.

— Е, това вече е нещо — каза той, зарадван, че най-накрая са се спасили от бурята, макар и за малко. — Предполагам, че ще трябва да изчакаме тук, докато отмине дъждът, след което обаче аз веднага се връщам вкъщи.

Шмуел се притисна плътно в Бруно и го погледна уплашено.

— Съжалявам, че не намерихме баща ти — каза му Бруно.

— Няма нищо — отвърна му Шмуел.

— Съжалявам и за това, че така и не успяхме да си поиграем истински, но когато дойдеш в Берлин, само това ще правим. И тогава ще те запозная с… О, пак им забравих имената — упрекна се той, разочарован от себе си, тъй като нали това бяха тримата му най-добри приятели за цял живот, а сега бяха напълно изчезнали от паметта му. Не можеше да си спомни нито едно от техните имена, нито да си представи лицата им.

— Всъщност — каза той и погледна надолу към Шмуел, — няма значение дали си ги спомням или не. Те и без това вече не са моите най-добри приятели. — Погледна го пак и направи нещо съвсем нетипично за него: хвана малката ръка на Шмуел в своята и здраво я стисна.

— Шмуел, ти си моят най-добър приятел — каза му. — Моят най-добър приятел за цял живот.

Шмуел може и да е отворил уста да му отговори, но Бруно така и нищо не чу, защото точно в този момент се разнесе общ възглас от всички мъже, изпълнили помещението, тъй като вратата отпред изведнъж се затвори със силен металически трясък, който отекна отвътре навън.

Бруно повдигна вежда, не можеше да разбере смисълът на всичко това, но предположи, че е, за да не влиза дъжд отвън и да не настинат хората.

След което в помещението стана много тъмно и някак, въпреки възгласите и паниката, която последва, Бруно усети, че все още държи ръката на Шмуел и нищо на света не би могло да го накара да я пусне.

20. Последна глава

След това повече нищо не се чу за Бруно.

Няколко дни по-късно, след като войниците бяха претърсили всяко ъгълче в къщата и бяха обиколили всички градове и села наоколо със снимката на малкото момче, един от тях откри купчината дрехи и чифта ботуши, които Бруно беше оставил край телената ограда. Не посмя да ги пипне, а направо отиде да докладва на Коменданта, който преброди областта наоколо, като се оглеждаше наляво-надясно, както беше направил и Бруно, но така и не успя да разбере какво се беше случило със сина му. Сякаш се беше изпарил от лицето на земята и беше оставил само дрехите след себе си.

Мама не замина за Берлин толкова скоро, колкото възнамеряваше. Остана в Аут-швиц още няколко месеца в очакване на новини от Бруно до деня, в който съвсем ненадейно й хрумна, че може би той се е прибрал сам у дома и затова веднага се върна в старата им къща, като си мислеше, че сигурно ще го види да седи на стъпалата отвън и да я чака.

Разбира се, него го нямаше.

Гретел се върна в Берлин заедно с Мама, но по цял ден не излизаше от стаята си и не спираше да плаче, не защото си беше изхвърлила куклите, не защото беше оставила всичките си географски карти в Аут-швиц, а защото Бруно много й липсваше.

Татко остана още цяла година след това в Аут-швиц, където войниците много го намразиха, защото се държеше жестоко с тях. Всяка вечер на заспиване си мислеше за Бруно и всяка сутрин се събуждаше пак с тази мисъл. Един ден му хрумна обяснение за това, което може би се е случило и отиде до онова място при оградата, където преди година бяха открили купчината дрехи.

Мястото не беше с нищо по-специално или по-различно, но когато го огледа оттук-оттам, откри, че долната част на телената мрежа не е добре закрепена в земята, както беше навсякъде другаде и че, като я повдигнеш, се образува достатъчно голям отвор, за да се промуши малък човек (например дребно момче) и да пропълзи от другата страна. Погледна в далечината и по пътя на логиката продължи мисълта си стъпка по стъпка и тогава установи, че краката му отмаляват — сякаш изобщо не го държаха — затова се отпусна на земята в същата поза, в която Бруно беше сядал всеки следобед в продължение на година, въпреки че той не кръстоса крака под себе си.

Няколко месеца след това други войници пристигнаха в Аут-швиц и заповядаха на Татко да ги последва, но той се предаде без възражения, дори го направи с удоволствие, тъй като вече не се интересуваше какво ще стане с него.

Това е краят на историята на Бруно и неговото семейство. Разбира се, всичко това е станало много отдавна и нищо подобно не може вече никога да се случи.

Нито в този ден, нито в този век.

Информация за текста

$id = 9606

$source = Моята библиотека

Издание:

Автор: Джон Бойн

Заглавие: Момчето с раираната пижама

Преводач: Иглика Василева

Година на превод: 2009

Език, от който е преведено: английски

Издание: първо (не е указано)

Издател: intense; Локус Пъблишинг ЕООД

Година на издаване: 2009

Тип: роман

Националност: ирандска (не е указано)

Печатница: „Уникорп“ ООД

Редактор: Татяна Горчивкина

ISBN: 978-954-783-099-8

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/9015

1

Така се наричат групи от по четирима мъже, по-рядко жени, които пеят без инструментален съпровод и обикновено изпълняват сантиментални, популярни песни. Тези квартети са особено популярни в САЩ, където почти всеки град си има такъв „бръснарски квартет“. — Б.пр.

Content

Джон Бойн
Момчето в раираната пижама

Благодарности

1. Бруно прави откритие

2. Новата къща

3. Безнадеждният случай

4. Какво видяха през прозореца

5. Забранена територия по всяко време, без изключение

6. Скъпо платената прислужница

7. Как Мама си приписа заслуга за нещо, което не беше направила

8. Защо Баба изфуча навън

9. Бруно се сеща, че винаги е обичал да разузнава

10. Точната, която стана петънце, което стана топчица, която стана фигура, която стана момче

11. Фюри

12. Шмуел измисля отговор на въпроса на Бруно

13. Бутилката вино

14. Бруно разказва една съвършено правдоподобна лъжа

15. Нещо, което не биваше да прави

16. Остригването

17. Мама успява да се наложи

18. Хрумва им едно последно приключение

19. Какво се случи на следващия ден

20. Последна глава

Информация за текста

1