Богдан Коломійчук

Готель Велика Пруссія

I

Позен

17.10.1905

Від річки потягнуло лютим пронизливим холодом, і Маркус, наскільки міг, щільніше закутався у своє дрантя й підсунувся ближче до вогню. Втім, сирі дрова горіли кепсько, тому їдкого диму від них було більше, ніж тепла й світла. Чоловік сердито глянув убік Варти, чиї води мирно плюскотіли в темряві, мовби ріка і справді була його живим ворогом.

Маркус Щипак, тридцятилітній позенський волоцюга, радо перебрався б із сирого берега Хвалішево[1] куди-небудь в затишніші місця. Скажімо, ближче до Альтер Маркт[2], де осінні вітри відчуваються не так гостро, а добросердні господині час від часу виносять бездомним гарячу їжу. Однак у центр Позена його не пускали інші волоцюги. Ті, що були ієрархічно вищі, аніж він, а отже, мали беззаперечне право перебувати й живитися в кращих міських дільницях. Якби зараз він, піддавшись відчаю, й справді побрів у бік Старого Ринку, то заледве чи вдалося би йому перетнути Гарбари[3]. З темних закутків у порушника цього неписаного закону позенського дна полетіло б каміння і палиці, і Маркус навряд чи дожив би до ранку.

Звісно, можна відповісти, можна вступити в жорстку боротьбу за своє право жити ближче до міського тепла, але Маркусові здавалося це зайвим. Бездомним він був лише півроку і ще пам’ятав затишок оселі та смак щойно випеченого хліба... Він досі вірив, що теперішнє його життя — це лише довгий кошмарний сон або ж непорозуміння, яке випадково допустив Господь...

Чоловік підняв погляд догори. Від чорно-сірого присмеркового неба його відділяла смуга Хвалішевського мосту. Міст над головою означав сякий-такий сховок від дощу, а віднедавна в Позені дощило часто. Осінь, ця потворна стара хвойда, невідступно брала своє.

Маркус вже й не пригадував, коли саме почав несамовито пити. За лічені місяці він пропив у шинках усі гроші, що мав, згодом усе майно, потім вліз у борги, які остаточно й знищили його життя порядного містянина. Проте Маркус Щипак добре пам’ятав ніжне тіло своєї дружини і обійми дітей. Вкотре їх згадуючи, волоцюга відчував, як сльози обпікають йому очі.

Чоловік потягнувся до кишені, де лежав його сьогоднішній скарб — ароматна цигарка «Die Reichswehr», яку загубив на вулиці якийсь клерк. Той клерк, може, й підняв би її, але Маркус ухопив першим. Клеркові не залишалося нічого іншого, як скривитися з огиди й піти далі.

Провівши цигаркою біля носа й з приємністю вдихнувши запах тютюну, чоловік затиснув її зубами і видобув з іншої кишені сірники. Значно більше, аніж курити, хотілося їсти, проте Маркусові не трапилося сьогодні нічого. Щойно цигарка затліла в темряві червоною цяткою, як волоцюга несподівано зачув чиїсь стишені голоси. Вони долинали до нього згори, отже, хтось у цей непевний час прогулювався мостом. Прислухавшись, Маркус із превеликим подивом зрозумів, що голоси жіночі. На мості й справді завиднілися дві постаті, що, повільно крокуючи, упівголоса перемовлялися між собою.

«От дурепи, — подумалось йому, — не пройдуть вони так і двох сотень метрів... Та й якого біса подалися сюди серед ночі без жодного супроводу?»

Чоловік збирався знову втупитися очима в своє вогнище, коли помітив, як з іншого берега Варти в напрямку мосту прошмигнуло кілька тіней. Серце Маркуса завмерло. Він добре розумів, що до жінок нагорі скрадаються такі самі волоцюги, як він. І в таку пору щонайменше відберуть у безталанних мандрівниць усе цінне.

— Дурепи, дурепи, дурепи... — шепотів Маркус, обхопивши коліна й хитаючись над димом, як африканський шаман. — Чого ви туди поперлись?.. Чого, чого?..

Тим часом троє грабіжників вже обступили невдах і, озираючись довкола, простягали до них свої брудні гачкуваті руки. Ті ж, не сміючи навіть кричати, безладно знімали сережки, боячись не встигнути до того моменту, коли їх почнуть виривати разом із вухами.

Раптом один із волоцюг завмер і вказав на темну обшарпану постать, що стрімко наближалася до них.

Маркус підніс кулаки до обличчя й намагався дихати рівно. Він знає, він пам’ятає, як це робиться... Невідомий голос у його голові владно почав нашіптувати: «Лівою — лівою — правою... Крок убік, короткий справа... Знову лівою, відійти... Довгий через руку... В щелепу зустрічний...».

Один із грабіжників перевалився через міст і полетів у воду. Ще двоє нерухомо лежали на долівці. Справу зроблено.

Маркус витер із чола піт і глянув на жінок. Одній на вигляд було трохи за сорок, інша була значно молодшою. Дивлячись на свого рятівника, вони мовчали, либонь побачивши, що той виглядає аж ніяк не краще за типів, яких щойно так майстерно віддухопелив. Із півхвилини простоявши, чоловік вирішив піти геть.

— Стривайте, куди ви? — спохопилася старша й зробила короткий крок до нього.

Втім, Маркус навряд чи міг би пояснити, куди він збирався. Очевидно, назад до свого вогнища під мостом.

— Зачекайте, — знову промовила жінка, — дякую вам. Ви так вправно провчили тих негідників! Як вам це вдалося?

— Колись я був боксером, — промовив Маркус і сам здивувався своєму голосу. Чоловік не чув його вже кілька днів, і за цей час він добряче змінився. Зробився хрипким, осів глибоко в легенях.

— Чи можемо ми щось для вас...

— Ви маєте їжу? — перебив її Маркус і ковтнув добрячу порцію слини.

Жінка кивнула.

— Маємо, але не тут. Проведете нас до найближчого візника?

— Охоче, — промовив Маркус.

Йти довелося недовго. За десять хвилин усі троє вже сиділи у фіакрі, і молодша панна, щоразу поглядаючи на волоцюгу, морщила носика. Маркус і сам добре розумів, що від нього смердить, як від старого пса, а тому понурив голову й мовчки чекав, доки вони доїдуть куди треба.

Біля костелу святого Мартіна фіакр зупинився.

— Що ви робили там на мості? — тихо запитав Маркус, коли вони вийшли і старша жінка заплатила візникові, — досить дивне місце й час для прогулянок.

У відповідь та усміхнулась якоюсь дивною таємничою усмішкою й коротко відповіла:

— Краще вам не знати...

А тоді вказала на двоповерхову кам’яницю, у якій світилися всі вікна.

— Ходімо. Тут вас нагодують.

II

Бірнбаум, 72 км. від Позена

28.10.1905

Похоронна процесія, що складалася з пастора, двох десятків чоловіків, шестеро з яких несли на плечах труну, та кількох жінок добряче розтягнулася. Глиняна дорога, яка вела на старий кальвіністський цвинтар розкисла від дощу і жадібно всмоктувала в себе людські ноги, взуті в лаковані черевики, й зґрабні жіночі туфельки, утрудняючи всім ходу, а надто тим шістьом, що несли на собі покійника. Лише пастор мав на ногах зручні сільські чоботи, які хоч не личили до його церковного вбрання, проте добре пасували до гнилої осінньої погоди. Йти в них було не легше, ніж у черевиках, однак ноги при цьому залишалися сухими. Пастор ішов цією дорогою не вперше й знав, якою паскудною вона буває в дощ. Він, зрештою, єдиний з усіх був тутешнім. Не враховуючи померлого, знаного за життя банкіра Штефана Дрезена, народженого в Бірнбаумі 1847 року та в Бозі спочилого три дні тому в Берліні...

Втім, потрапити на той світ пану Дрезену допомогли... Справи в банкіра останнім часом йшли непогано, щоб не сказати прекрасно, тож смерть у його плани зовсім не входила. Штефана Дрезена знайшли мертвим у його улюбленому парку Фрідріхсгайн, де він за звичкою прогулювався перед сніданком. Вбивця завдав йому кілька ударів ножем під ребра, чим назавжди зіпсував чудовий прогулянковий костюм вартістю у понад 500 марок, що був пошитий для нього на замовлення у найкращому берлінському ательє «Кройцман і син» на Фрідріх-штрассе.

Зла іронія полягала в тому, що акурат за день до смерті Штефан Дрезен повідомив своїй економці, що збирається поїхати до рідного Бірнбаума, де з родичів у нього лишилася улюблена племінниця, двадцятип’ятирічна Елізабет, заміжня за місцевим аптекарем.

Що ж, принаймні ті, хто зараз проводжав його в останню путь на цвинтар, могли впевнено засвідчити: бажання банкіра частково сповнилось. Він і справді опинився у своєму Heimatstadt[4]. Щоправда, тепер назавжди тут і залишиться.

Як тільки процесія дісталася цвинтаря, знову почав мрячити дощ. Труну поспіхом опустили у вириту ще напередодні яму, і після короткої панахиди двоє промоклих до нитки гробарів поспіхом засипали її землею.

— Erde zu Erde, Asche zu Asche, Staub zu Staub...[5] — слова пастора, здавалося, ще висіли в густому вологому повітрі, коли всі учасники похоронного дійства поспішили назад до міста, не бажаючи мокнути під холодним осіннім дощем. Довше за всіх над ще не сформованою могилою Штефана Дрезена простояла небога покійника та її чоловік, але й вони невдовзі приєдналися до решти. За півгодини всі зібралися в родинному будинку Дрезенів.

Четверо чоловіків у майже однакових чорних гарнітурах розмістилися в невеликій бібліотеці з вікнами, що виходили на безрадісний мокрий сад, майже безлистий о цій порі й від того ще більше понурий. Всередині кімнати пожовклі ряди книг, вкриті рівномірним шаром пилу, добре поглинали звук, тож присутні могли бути впевнені, що їхню розмову не підслухають. Попри те Франк фон Гарпе, довготелесий статс-секретар Міністерства закордонних справ, підвівся з крісла, де сидів поруч із раритетними виданнями просвітників, підійшов до дверей і про всяк випадок перевірив, чи ті добре зачинені. Його тонкі довгі пальці, мов змії, обвили дверну бронзову ручку у формі пташиного крила, після чого статс-секретар натиснув на неї і потягнув до себе. Двері не піддалися. З-під ручки стирчав короткий ключ, яким він сам їх замкнув на два оберти хвилин десять тому.

— Чудово, — коротко мовив Франк фон Гарпе й знову повернувся до присутніх.

Пальці його зісковзнули з ручки із такою ж зміїною плавністю. Він ще на мить затримався біля дверей, аби з висоти свого чималого зросту оглянути присутніх. При цьому статс-секретар злегка примружив ліве око, мовби цілився в них з невидимої зброї. «Приціл» затримався на червонощокому круглому чоловікові, який сидів біля вікна. Дивлячись крізь мутну від дощу шибу, він жадібно курив чергову цигарку. З попільнички на підвіконні стирчало кілька мертвих недопалків, з яких цей пан висмоктав їхнє тютюнове життя. Біля попільнички стояла напівпорожня пляшка сербської сливовиці та одинока склянка.

— Вас не було з нами на цвинтарі, пане Ніцпоне, — спокійно, але в’їдливо зауважив фон Гарпе.

Чоловік із цигаркою нервово смикнувся й відповів йому поглядом, сповненим ненависті.

— Мене не було? — повторив він верескливим голосом. — Так, чорт забирай, мене не було! Зір вас не підвів, ви добре помітили. Але забули, мабуть, що саме я привіз сюди труну з тілом Штефана. З Берліна в цей Богом забутий Бірнбаум! То як гадаєте, я мав право не піти з вами на цвинтар?..

— Не нервуйтеся, друже, — майже лагідно спробував заспокоїти його статечний вусань, що також курив, але не цигарку, а продовгувату бріарову люльку, — згоден, їхати більше доби в товаристві мертвяка — не надто приємно, але таке воно життя. Складається, знаєте, не тільки з приємностей, але й...

— Дивуюся вашому спокою, полковнику! — різко урвав його Ніцпон. — Це вже друга смерть. Точніше — друге вбивство... Вбивство одного з нас, я наголошую!

Після цих слів на коротку мить запанувала тиша. Здавалося, кожен обдумував його слова або ж просто не бажав підливати олії у вогонь яким-небудь необережним словом.

— Комісар Лютке в Берліні працює день і ніч, — озвався четвертий присутній чоловік, який сидів за столом, переглядаючи знічев’я дрібне письмове приладдя й статуетки римських легіонерів, що належали померлому Штефанові, — він знається на таких справах найкраще...

— Бовдур він, цей ваш Лютке, — не вгавав Ніцпон, хоч говорив уже спокійнішим тоном, — бовдур, бо не бачить очевидного зв’язку між убивством бідолашного Фелікса Ціммермана, яке сталося всього місяць тому в Курніку[6] і вбивством Штефана... Курва, я досі, щойно заплющу очі, бачу роздутий посинілий Феліксовий труп в очереті. В тому сраному озері!

— Озеро, до речі, дуже гарне, — незворушно мовив полковник, — і соснові ліси довкола нього розкішні. Лікарі кажуть, що таке природне поєднання дерев і води надзвичайно корисне для здоров’я.

Ніцпон кинув сповнений ненависті погляд тепер уже на нього, але змовчав. Здавалося, він боявся, що от-от просто зірветься з місця й учепиться кому-небудь в горлянку.

— Вам ніхто не радить, як керувати вашими фабриками, і ніхто не називає бовдуром, правда ж, пане Ніцпоне? — сказав чоловік за столом. — Тож не будемо давати передчасну оцінку роботі комісара.

— Йдіть ви всі до біса, — буркнув у відповідь той і, вхопивши пляшку, плеснув собі в склянку нову порцію горілки. — Ніхто з вас просто не думає про те, що може стати наступною жертвою...

З цими словами Ніцпон випив, а в бібліотеці вдруге запанувала мовчанка. Цього разу довша.

— До речі, сливовицю ви взяли із запасів Штефана? — поцікавився врешті полковник, який небайдужим оком спостерігав, як той поглинав алкоголь.

Ніцпон мовчки вказав на невеликі дверцята в стіні між двома книжковими шафами. Полковник, задумливо гмикнувши, встромив люльку до рота й неквапно, але впевнено рушив до цього сховища. Мабуть, з таким самим виглядом він брав би штурмом укріплення ворога або виступав супроти загону ворожих солдат. Відчинивши дверцята, полковник спробував присвиснути, але люлька все ще залишалася в нього між зубами, тому він тільки щедро обкурив штивні ряди струнких пляшок густим тютюновим димом. Могло здатися, що в це потаємне місце прибув насправді не полковник Генштабу Йорн Альсдорф, а який-небудь чималий локомотив.

— А наш покійний друг, виявляється, був гурманом, — крізь зуби процідив він, знову пихкаючи файкою.

— Наскільки мені відомо, Штефан тут бував нечасто, — з деяким осудом у голосі сказав його спині чоловік за письмовим столом, — тож я маю сумніви, чи весь той алкогольний арсенал належав саме пану Дрезену.

— Облиште, Еберте, — не озираючись, відповів Альсдорф, — у будинку, звісно, порядкує його небога Елізабет з чоловіком, але в цьому кабінеті вони не мали права навіть переставити місцями книги, вже не кажучи про те, щоб відкоркувати одну з цих божественних плящин.

— Чому ви так вирішили? — недовірливо перепитав Еберт.

Мовби готуючись почути відповідь на своє питання, він зручніше розвалився в кріслі й, витягнувши ноги з-під столу, заклав їх одну на другу.

— Бо щойно ви стерли пил з письмового приладдя, яким, очевидно, користувався покійник. Можливо, навіть для того, щоб написати дружнього листа вам... Ви отримували від Штефана дружні листи?

— Ні, ніколи. То до чого тут пил? І що в цьому незвичайного?

— Незвичайне те, що пил був тільки на чорнильниці, в той час, коли всю стільницю старанно протерли, — мовив полковник, обертаючись до нього. В руках у Альсдорфа виявилася пляшка «Asbach Uralt»[7] з потемнілою від часу етикеткою. — Чорнильницю ж не рухали. Думаю, тому, що його речей тут взагалі не сміли торкатися.

— Отже, ви єдиний після Штефана, хто взяв до рук цей бренді, — докинув фон Гарпе.

— Genau, Herr Staatssekretär[8] — кивнув полковник, — але тільки тому, що господарі цього дому — бісові кальвіністи. А в кальвіністів не заведено влаштовувати поминальні обіди. Отже, й випити за упокій нам не запропонують...

— Добре, що ви берете справу до своїх рук, — пожвавішав раптом Ніцпон, який майже прикінчив пляшку сливовиці з тих самих Штефанових запасів, — склянки там само... Глибше в сховку.

— Вам, як на мене, досить, — суворо озвався Еберт.

— Йдіть до біса! — вдруге повторив Ніцпон.

Чоловік за письмовим столом з погрозою схопився на рівні ноги.

— Панове, — скривився фон Гарпе. — Вгамуйтеся. От тільки бійки нам не вистачало. Чи якогось поєдинку на шлегерах, як у студентські роки![9]

Слова подіяли, і двоє потенційних дуелянтів заспокоїлися. Ніцпон знову втупився у дощове вікно, а Еберт вдав, ніби зацікавився якоюсь незвичайною книжкою. Запанувала незручна тиша, яку невдовзі порушив полковник, лунко відкоркувавши пляшку. За мить він вже вправно розливав бренді в чотири склянки, заповнюючи кожну рівно на третину.

— Що ж, пом’янемо бідолаху Штефана, — з урочистим смутком у голосі сказав полковник після того, як вручив кожному його порцію випивки.

— Нехай спочиває в мирі, — підтримав його Франк фон Гарпе.

Еберт і Ніцпон тільки мовчки кивнули й спровадили алкоголь собі до рота. Після цього почулися різкі видихи й шморгання носом, до якого притулили рукав піджака, аби занюхати міцний, як Господня кара, напій, оскільки нічого, що б годилося для закуски, в бібліотеці не було.

— Я от подумав, — озвався захмелілим голосом Ніцпон, закурюючи нову цигарку, — чи ці вбивства — часом не справа рук наших... друзів? Чи то пак союзників?

При цьому він знову виразно зиркнув на Еберта, отож йому й довелося відповідати.

— Говоріть зрозуміліше, — сухо сказав той, витримуючи його п’яний погляд, — кого ви маєте на увазі, пане Ніцпоне?

У відповідь той презирливо хмикнув.

— Не вдавайте святої простоти... Вам, пане Еберте, як ініціатору нашої «угоди з дияволом», цієї домовленості з кримінальним світом, має бути відомо якнайкраще, кого я маю на увазі...

— Годі вам! — знову втрутився фон Гарпе. І коли той замовк, продовжив якомога спокійніше:

— Ніцпоне, ми всі були при здоровому глузді, підписуючи той договір. І ніхто нас до цього не змушував. Кожен із нас мав свій інтерес, але найперше — всі ми діяли в інтересах країни. Згоден, це угода з сумнівними людьми, але що вдієш. Такі часи, і такий у нас супротивник... Росіяни також нічим не гребують. І якщо ми вже висуваємо підозри, то я б радше запідозрив їхню розвідку, а не наших союзників.

— Підозрювати — справа поліції, — зазначив полковник, — впевнений, що наш дорогий комісар Лютке не витрачає часу дарма.

Він затиснув у зубах свою люльку й пройшовся колом, щоб, наче догідливий кельнер, влити кожному в склянку нову порцію бренді.

— От власне, — підтримав полковника фон Гарпе, — післязавтра ми з Ебертом зустрічаємося з ним у Берліні. Гадаю, ми почуємо яку-небудь версію.

— Чому тільки ви з Ебертом? — сварливо перепитав Ніцпон. — Хіба це стосується тільки вас?

— Звісно, що ні, — відповів статс-секретар, — але полковник у цей час перебуватиме у відрядженні, а ви будете вдома, у Франкфурті. Чи я помиляюсь?

— Саме так, — відповів за нього Альсдорф, якому прогулянка з пляшкою неабияк поліпшила настрій.

Ніцпон мовчки випив, так і не відповівши.

— Де насправді треба бути всім, то це у Позені за тиждень, — промовив Еберт, — на зустрічі з нашими друзями. Не забудете, пане Ніцпоне?.. Тоді ж, гадаю, ми матимемо змогу отримати відповіді на чимало наших запитань.

Присутні відповіли на ці слова новим припливом тиші, проте Еберт чудово знав, що його слова сприйняли серйозно. Полковник неквапно пройшов ще одне коло, порівну поділивши залишки бренді. Чоловіки мовчки випили.

Добрий міцний алкоголь зі шлунків просочився в кров і помандрував до мізків. Там він починав уже легенько дурманити голови цьому товариству — за винятком, звісно, Ніцпона, чия голова вже давно задурманилася сливовицею — даруючи деяке полегшення від нервового дня й кепського настрою.

— А я от, мої панове, збираюся за місяць у Баварію, — промовив полковник Альсдорф, знову зазираючи в бар покійного Штефана, — кілька тижнів проведу з сім’єю на березі Штарнберзького озера. Мої діти обожнюють прогулянки на пароплаві. Та й сам я, знаєте, часто шкодую, що колись пов’язав своє життя з сухопутними військами. Треба було йти на флот...

Тут він ухопив за товсте горло пляшку «Rumple Minze»[10] і пильно вдивився у написи на етикетці.

— Служба службою, — додав він, не відриваючись від читання, — а відпочинок мусить бути хоч би раз на рік. Як не влітку, то хоч восени.

Фон Гарпе скептично зиркнув у вікно, де холодний дощ тільки посилився і вже чутно періщив у шибку.

— Осінь цьогоріч препаскудна, — скривився він, — не було звичних останніх теплих днів, жодного тобі «бабиного літа»... А я ж бо затятий мисливець, то для мене така погода — справжнє лихо.

— Ви мисливець? — щиро здивувався Еберт, і обличчя його розтяглося в недовірливій посмішці. — Ніколи б не подумав! От Їй-Богу...

— Так, мисливець, — дещо нервово відповів йому статс-секретар, — а чому це вас в біса дивує?

— Ну, ну... Не сердьтеся, — поспішив примиритися той, — просто на вигляд ви такий, що й мухи не скривдите. А тут, виявляється, що стріляєте в невинну звірину.

— Fronds milla fides,[11] — перекрикуючи їх, підсумував полковник, щоб уникнути чергової суперечки, — ви ніколи остаточно не визначите, які вподобання або наміри має людина перед вами, споглядаючи тільки її зовнішність.

Відкривши пляшку шнапсу, він вчетверте за сьогодні розлив алкоголь у склянки, цього разу наповнивши їх по вінця. Ніцпон, що вже почав куняти на своєму місці, раптом ожив і тихо замугикав якусь пісеньку.

— Ану заціптеся! — не витримав Еберт. — Ми ж поминаємо мертвого!

— То й що? — буркнув фабрикант і вихилив свою порцію шнапсу. — Я, приміром, не хотів би, щоб на моїх поминках ридали й дерли на собі волосся. Бо мені все буде до сраки... Тямите? До сраки! І Штефану зараз до сраки! До його холодної мертвої сраки, яку чомусь одягли в нові майтки й гладенько випрасувані штани, мовби хробакам, курва, буде від того її приємніше жерти...

— Боже милосердний, що він верзе, — видихнув статс-секретар і відвернувся від нього в інший бік.

— Ну, знаєте, частково наш дорогий Ніцпон має рацію, — дипломатично зауважив полковник.

— На Бога, Альсдорфе! — крикнув на нього Еберт. — Хоч ви не втрачайте розум!

— Любий друже, я б волів, щоб мені не вказували, що робити, — з отруйним спокоєм у голосі відповів йому той.

— Агов, Herr Staatssekretär, — заволав уже на повний голос Ніцпон, — не личить повертатися до співрозмовника спиною! Не здається вам?

— Якщо співрозмовник — п’яна свиня, то личить, — буркнув той, але так і не озирнувся, щоб побачити, яке враження справили на фабриканта ці слова.

Втім, дарма, бо Ніцпон несподівано жваво схопився з місця й, виставивши уперед кулаки, з ненавистю кинувся на того, хто щойно його образив. Фабриканту вистачило кількох секунд, аби добігти до кривдника й, наче бику на кориді, люто ткнутися в бік своєму тореадорові. Фон Гарпе, який був вищим за Ніцпона на добрих дві голови, болісно зойкнув і переламався навпіл, наче швейцарський ніж. Одразу ж до них підскочили Еберт і полковник Альсдорф.

— Ніцпоне, чорт забирай, ви зовсім з’їхали з глузду?! — закричав Еберт, хапаючи фабриканта за комір і щосили намагаючись відтягти нападника від жертви. Йому на поміч поспішив полковник.

Фабрикант люто заревів, але таки облишив статс-секретаря й одразу ж відіпхнув від себе його рятівників. Фон Гарпе непевно випростався, болісно тримаючись за бік.

— Ви в порядку? — голосно відсапуючись, запитав у нього Еберт.

Той ствердно кивнув.

— При всій повазі, дорогий фон Гарпе, я б відповів на таку образу схожим чином, — зазначив полковник.

— Що ж, груба сила стає в пригоді, коли не досить клепки, — майже пошепки відповів статс-секретар, поправляючи краватку.

— Послухайте, добродію... — Ніцпон вже вирішив повернутися на своє місце біля вікна, проте, розчувши ці слова, зупинився.

— Годі вам, — зупинив його Альсдорф, — хоч трохи стримуйте себе, зробіть ласку!

— Ви самі сказали, що вчинили б так само!

— Але й зважав би на те, скільки перед тим випив!

— Чорта з два! Я не п’яний...

— Але й тверезим вас не назвеш!

— Хай йому біс, Ніцпоне, давайте вирішимо усе поєдинком честі! — озвався скривджений.

— Хочете стрілитися? — зрадів той. — Я не проти!

— Припиніть! — встряв Еберт. — Що за дурість? Ніхто не буде стрілитися!

— Ні, буде! Або ж цей клерк вибачиться за свої слова!

— Заради Бога, фон Гарпе, скажіть, що шкодуєте! — попросив Еберт.

— Шкодую? Анітрохи!

— Час і місце! Обирайте час і місце, як у старі добрі часи!..

— Тихо всі! — раптом гаркнув на них, мов на солдатів, полковник.

Як не дивно, це спрацювало, і чоловіки змовкли. Тим часом Альсдорф також без слів тицьнув пальцем на двері. З того боку хтось нервово стукав... Статс-секретар, поглянувши на присутніх недобрим поглядом, пішов відчиняти. За дверима стояла небога покійника, Елізабет. Її тонку постать в чорному було майже не видно на тлі сутіні, що панувала в коридорі. Виразним було тільки бліде, наче крейда, обличчя з почервонілими від сліз очима і така ж біла хустинка, яку вона зминала в руках.

— Що... що у вас тут відбувається? — слабким вистражданим голосом запитала Елізабет.

— Що відбувається? — якомога бадьоріше перепитав статс-секретар. — Нічого особливого. Ми трохи посперечалися через... політику кайзера.

— На Бога, панове, не час зараз для політичних суперечок.

— Ваша правда, пробачте...

Елізабет піднесла хустинку до очей і, втерши новий приплив сліз, промовила:

— Запрошую вас до поминального столу. За п’ятнадцять хвилин у вітальні...

І, не чекаючи відповіді, згорьована племінниця покійного банкіра зникла в темному коридорному просторі.

Зачинивши двері, фон Гарпе обвів поглядом присутніх. Кожен був зайнятий тим, що приводив до ладу свій одяг.

— Це ж треба, — видихнув статс-секретар, — зганьбилися в день похорону...

— Облиште, — відмахнувся полковник, — важкий день, випили трохи. З ким не буває?

— До речі, ви говорили, що кальвіністи не влаштовують поминальних обідів, — закинув йому Еберт.

Той стенув плечима.

— Можливо, небога Штефана не кальвіністка.

— Так чи інак, я голодний, — зазначив Ніцпон, який потроху почав тверезіти.

Інші, схоже, також були не проти поїсти. За чверть години, як і запрошувала Елізабет, чоловіки вийшли з бібліотеки й спустилися у вітальню, звідки долинав запах наїдків і де вже чекали інші запрошені.

III

Берлін

29.10.1905

Комісар Йоахім Лютке, сидячи в невеличкому ресторанчику на березі Шпрее, курив уже п’яту цигарку. Минуло більше, ніж півгодини, як він прийшов сюди, і кельнер встиг двічі поцікавитися, чи не бажає гість чогось ще, окрім міцної чорної кави, яка потроху вистигала біля попільниці на столику. Лютке відповідав, що ні. Мовляв, от-от до нього приєднається жінка й вони разом замовлять що-небудь. Кельнер усміхався й, легенько кланяючись, відходив від його столика та йшов до інших гостей.

Лютке трохи нервувався. Він вистукував пальцями на стільниці якусь незрозумілу мелодію і не зводив очей із входу, де от-от мала з’явитися Анна Каліш, актриса берлінського Шаушпільгауза[12], яка переїхала сюди з австрійського Лемберга рік тому. За цей короткий час вона зуміла завоювати прихильність берлінської публіки, що обожнювала в ній усе: від звабливої зовнішності до милого провінційного акценту — й однаково захоплено аплодувала чи то невинній Берті, чи то жорстокій Медеї[13], чи іншим образам, в яких Анна з’являлася на сцені.

Щоправда, сам Лютке не любив театр і доволі рідко туди ходив. Йому було вже за сорок, він так і залишився одинаком і більшу частину свого життя присвятив службі: спершу в єгерському полку, а потім у поліції. Цьому міцному худорлявому чоловікові з різкими, наче виточеними рисами обличчя, після важкого дня значно більше подобалося вмоститися в улюбленій кнайпі й вихилити доброго пива, слухаючи тамтешніх музикантів. Просити Анну Каліш про зустріч його змусили службові обставини, а точніше справа, яку доручили йому в Кріпо[14] місяць тому... Натрапити у матеріалах розслідування на ім’я відомої акторки було для нього такою ж несподіванкою, як, мабуть, і для Анни отримати серед квітів та листівок його записку. І от тепер Лютке понад усе боявся, що вона нею злегковажила, подумавши, що це послання від чергового схибленого шанувальника, зустріч з яким — не лише марнування часу, але й потенційна небезпека. Звісно, поліцейський міг офіційно заявитися до неї в гримерку або ж додому, і тоді б вона була змушена з ним розмовляти. Проте це зчинило б забагато галасу, який надто дорого може обійтися. У цій справі треба діяти вкрай обережно...

Минуло ще чверть години, проте Анни досі не було. Поліцейський роздратовано вилаявся. Достатньо голосно, щоб передати усе своє розчарування від такої невдачі, і достатньо тихо, щоб його не почули за сусіднім столиком. Він уже збирався подати знак офіціантові, аби той приніс рахунок за його одиноку недопиту каву, коли двері ресторану прочинились і всередину зайшла жінка в темно-синьому короткому плащі й капелюшку з вуаллю. Попри вуаль, Лютке був переконаний, що це саме Анна. Як виявилося, він не помилився: жінка обмінялася кількома словами з кельнером, і той шанобливо провів Анну до його столика. Поліцейський підвівся їм назустріч.

— Вітаю, — коротко промовила актриса, дивлячись на нього крізь вуаль.

Лютке привітався у відповідь і, дочекавшись, доки кельнер підсуне їй стілець, промовив, знову сідаючи:

— Дякую, що прийшли, пані Каліш...

Йому кортіло додати щось на кшталт: «Могли б і не спізнюватися на цілих сорок п’ять хвилин», — проте він вчасно прикусив язика.

— Чи бажаєте чогось? — запитав офіціант. І поліцейський почув це питання вже втретє.

— Склянку рислінгу, якщо ваша ласка, — сказала Анна.

— Гарний вибір, — приязно усміхнувся кельнер, — пані бажає райнського чи радше мозельського?

— Райнського, — втрутився Лютке, помітивши, що для Анни вибір виявився надто складним.

— Гаразд, — кивнув офіціант, — а для пана?

— Те саме, — нетерпляче кинув поліцейський, хоч вина йому насправді не хотілося, але було бажання якнайшвидше позбутися його товариства.

Кельнер нарешті відійшов. Анна зняла рукавички і підняла вуаль. Поліцейський мимоволі прикипів поглядом до її обличчя. Звісно, він бачив її фото в газетах і на театральних афішах, проте наживо ця жінка здалася йому значно вродливішою. Їй було ледве за тридцять. Глибокі карі очі дивилися на співрозмовника з якимось затаєним викликом. Цей виклик, зрештою, таївся не лише в її очах. Виклик був у звабливій лінії вуст і в гарних аристократичних вилицях, що виразно проступали над гладенькими блідими щоками. На хвилину Лютке забув чому запросив сюди Анну. Йому прагнулось краще роздивитися її обличчя, мов картину, в якій захоплений глядач не бажає пропустити жодного штриха.

На його відверте споглядання актриса відповіла безжальною усмішкою, яка немов промовляла: «І що, добродію? Довго ви ще будете на мене витріщатися?». Поліцейського це привело до тями, й, перевівши погляд на портсигар, він потягнувся за цигаркою. Все ще розмірковуючи над тим, як міг отак по-дурному німувати, пожираючи Анну очима, Лютке запропонував закурити спочатку їй. Актриса відмовилася.

— Гадаю, для мене ваші цигарки будуть заважкі.

Поліцейський вдав розчарування:

— Прикро, я не маю інших...

— Нічого. Куріть самі, — промовила вона.

Йому раптом захотілося помститися Анні за її насмішку, проте чоловік не міг вигадати як. Зрештою, він подумав, що їй і так буде непереливки сьогодні від почутого... Тому з неї вистачить. Ця думка його втішила.

Лютке запалив сірника й підніс його до краю цигарки. Втягнувши в легені гіркуватий дим, поліцейський відчув, як бридко запершіло в горлі — сьогодні він курив більше, ніж завжди.

— Мене звати Йоахім Лютке, — видихаючи дим, промовив він, — я з Кріпо.

Анна зблідла.

— Он як? — перепитала вона здавленим голосом. — Я щось зробила?.. У чомусь винна?

Виглядала вона настільки розгубленою, що поліцейському ледве вдалося стримати посмішку. «А й справді, — подумалося комісару, — в чужій країні найменше чого хочеться — це отак несподівано зустрітися з поліцейським слідчим... Навіть якщо ти досягла тут успіху й завоювала сотні прихильників».

— Заспокойтесь, — якомога лагідніше сказав він уголос, — ви нічого не зробили... Принаймні мені про це не відомо.

Останнє було сказано як жарт, але Анну він не насмішив. Вона випростала спину й трохи звела вгору підборіддя. Здавалося, зараз вона підведеться з-за столу й піде геть, проте актриса залишилася на місці. Можливо, завадив кельнер, який повернувся до їхнього столика й поставив на нього замовлений рислінг. Щойно рукав його сорочки опинився на рівні обличчя поліцейського, Лютке обережно звів очі й, мовби з-за укриття, швидко оглянув залу ресторації. Кельнер його майже закривав від інших відвідувачів, тож ті, хто ймовірно стежив за поліцейським, мали б злегка зараз занепокоїтись. Тільки зайшовши сюди, Лютке навмисно вибрав місце в кутку, щоб усі інші столики були перед ним. Найближчі до нього — полковник-артилерист і його дама, обоє надто захоплені емоційною розмовою. Далі самотній репортер за столиком біля входу. Найпевніше, проґавив усі терміни, стаття «горить», і він енергійно шкрябає олівцем у нотатнику. Дві галасливі літні пані, клерк із колегою, ще двоє чоловіків невизначеного віку і професії. Здається, все гаразд. Нікого підозрілого...

Та раптом, попри свою витримку, Лютке смикнувся усім тілом: півсекунди вистачило йому, щоб помітити чийсь гострий погляд, який тієї ж миті сховався за розгорнуту газету, щойно відійшов кельнер. Тим часом Анна помітила, як обличчя її співрозмовника геть змінилося...

— Щось трапилося? — запитала вона.

Поліцейський підніс до рота вино й випив його одним ковтком.

— Ось що, Анно. На жаль, тут я не можу сказати вам усього, що хотів. Та й залишатися в цьому місці нам обом небезпечно. Тому вам доведеться прийти до мене додому сьогодні ввечері...

— Що?!

— ...картка з моєю адресою лежить біля вашого ридикюля. Скажімо, о восьмій.

Анна опустила очі й справді побачила перед собою візитку.

— Послухайте, це занадто! — закипіла вона. — Я й так прийшла сюди, ризикуючи своєю репутацією...

— Це питання життя і смерті, — стишив голос поліцейський.

— Божевілля якесь... А що мені робити зараз?

— Продовжувати.

— Продовжувати що?

— Сердитися на мене, у вас це неповторно виходить.

— Та ви ненормальний!

— Чудово.

— Справжній псих!

— Геніально... А тепер встаньте й дайте мені ляпаса. Вперіщіть щосили.

— Ох, залюбки!

Підвівшись із місця, актриса люто проїхалася долонею по його пиці. Після цього розвернулася й стрімко рушила до виходу. Щойно жінка зникла за дверима ресторації, присутні кілька секунд непорушно дивилися на поліцейського. Хто осудливо, а хто співчутливо. Навіть репортер-невдаха на якийсь час відірвався від роботи. Лютке видавив із себе дурнувату усмішку й розвів руки в широкому жесті. Мовляв, «жінка — друга помилка Бога»[15]. Що тут вдієш... Після цього поліцейський знаком підкликав до себе кельнера й замовив склянку коньяку. Той миттєво виконав його прохання. Лютке бачив, що відвідувачі ресторану таки прийняли його за невдаху-залицяльника. Але чи вдалося одурити того типа з газетою? Поліцейському навіть здалося, що він впізнав його. Принаймні чоловік був переконаний, що той — один із них...

Проковтнувши коньяк так само рвучко, як перед тим вино, Лютке виклав на стіл кілька марок, що становили його рахунок, і неквапно подався до виходу. Перед цим він із полегшенням зауважив, що на столі не було його візитівки. Отже, Анна таки взяла її зі собою.

Пані Каліш і справді поклала картку поліцейського в свій ридикюль, втім, зробила вона це майже несвідомо, підкорившись натискові Лютке. Опинившись у своєму помешканні, Анна з полегшенням зітхнула й подумки заприсяглася, що більше ніколи не дозволить собі такої легковажності. «Погодитись на зустріч із невідомо ким! — думала вона, знімаючи з вух сережки. — І де в дідька був мій розум?..»

Актриса помітила, що руки її досі тремтять. Серце також билося в пришвидшеному ритмі. Слід було заспокоїтись, і жінка подумала про гарячу ванну, що завжди рятувала її в таких ситуаціях. Щоправда, за рік у цій країні вона так і не змогла найняти собі в дім покоївку. Послуги особи, яка б виконувала усю хатню роботу, досі були їй не по кишені. Тому Анна прибирала, відносила речі до пральні й варила ранішню каву самостійно. Також самій доводилось і готувати ванну. Втім, з часом жінка помітила, що цей процес їй подобається. Причому подобається не менше, аніж навіть подальше занурення в благодатну купіль.

Анна відчувала солодкий щем десь трохи нижче грудей кожного разу, коли знімала з себе увесь одяг. Перед тим, як замість нього вдягти приємний шовковий халат, вона хвилину-другу затримувалась біля великого дзеркала у спальні, розглядаючи в ньому своє оголене тіло. Воно виднілося там, починаючи від середини стегон. Приблизно з того місця, де закінчувалася грецька туніка — її найспокусливіший театральний костюм. Багато чоловіків та навіть жінок, що, сидячи в залі, поїдали Анну-грекиню очима, дали б відітнути собі руку, тільки б побачити її в цю мить.

Анна любила своє тіло. Актрису тішило те, що воно лишалося пружним і звабливим, хоч їй було вже за тридцять. Живіт, жодного разу не спотворений вагітністю, був пласким, як у танцівниці. Груди високі й округлі, не надто великі, але й не малі. Якраз такі, що роблять декольте магнетичним для будь-якого чоловічого ока. Такому тілу неабияк пасувало її довге чорне волосся і гарне обличчя. Очі Анна мала глибокі й виразні. Під ними лиш дуже уважний спостерігач міг розгледіти дрібні павутинки зморщок. Жінка, проте, їх соромилася, тому, йдучи на зустріч, воліла вдягати вуаль. Під вуаллю також ховалися гладенькі білі щічки і рівний акуратний ніс.

Анна відчувала своєрідний жаль, що такою, як зараз, оголеною і прекрасною її вже давно не бачив жоден мужчина. Не бачив і не торкався. Востаннє це було ще в Лемберзі, де вона мала і чоловіка, і коханця. Тоді Анна уникала, як могла, близькості з першим, щоб якнайчастіше кохатися з другим. Чоловіком її був знаменитий львівський комісар. Коханцем — знаний художник. Одного дня вона покинула обох і подалася до Берліна...

Жінка запалила кілька свічок і лампадку з ароматичною олією. Трохи прянощів додала в купіль. Знявши халат, вона обережно переступила край ванни і присіла, потрохи занурюючись у теплу воду. На якийсь час їй перехопило подих, але жінка швидко себе опанувала й дихання відновилось.

Анна знову повернулася думками до сьогоднішньої зустрічі з дивакуватим поліцейським. Цей Лютке чимось нагадував їй чоловіка... Говорив таким же різкуватим тоном, проте вмів поводитись у товаристві жінки і мав гарні манери. Занадто самовпевнений, але в той же час уся його зовнішність дихала силою. Можливо, навіть знається на доброму алкоголі. Як і Адам... Анна відкинула назад голову і з приємністю відчула, як її волосся дедалі глибше опускається у воду. Тепла волога торкнулася кінчиків її вух і солодко залоскотала.

Актриса згадала свого чоловіка. Комісар Адам Вістович був грубуватим, але в ліжку не найгіршим. Він спочатку пестив її до безумства, задовольняв, і тільки потім задовольнявся сам. Проникав у її лоно обережно й уміло, найчастіше ззаду, при цьому погладжував її, мов кішку, своїми великими сухими долонями.

Зовсім іншим був коханець — палким і нетерплячим. Щойно вони опинялися наодинці в спальні, він зривав з неї одяг і брав безцеремонно, наче шльондру. Йому ніколи не вистачало одного разу. Анна ледве встигала відпочити, лежачи поруч з ним на вологому простирадлі, як той знову опинявся на ній, нетерпляче розсуваючи її стегна, щоб із насолодою заволодіти нею вдруге. А потім і втретє, і вчетверте... Кароль полюбляв перетворювати їхні побачення на гру. Своє помешкання, де зазвичай вони відбувалися, він, бувало, прикрашав, як східний палац, і тоді Анна, щойно переступивши поріг, опинялася наче в казці з «1000 і 1 ночі». Іншого разу його дім перетворювався на лицарський замок або печеру дикуна. Його коханка була актрисою до самих кісточок, тому обожнювала цей театр, який закінчувався завжди гарячими безсоромними майже дикими любощами. Часто після них на тілі Анни залишалися синці, які вона старанно приховувала, проте коли споглядала їх наодинці, то тремтіла від збудження, згадуючи пристрасть ненаситного Кароля.

Втім, якогось дня Анні осточортіли вони обоє: і чоловік, і коханець. І поліцейський, і художник. Спершу набрид Вістович з його пиятикою, брудною роботою, що поглинала комісара з головою, а потім і Кароль з його нестримністю і жадобою до тілесних утіх. Вона погодилася на першу-ліпшу пропозицію виїхати з Лемберга. Спершу до Бреслау, відтак до Берліна, де й залишилася, ставши однією з провідних актрис Шаушпільгауза. Разом із дурманливою свободою жінка отримала головні ролі й славу, якої б ніколи не зазнала в провінційному австрійському Львові. Одного шалено бракувало Анні — чоловіка в її ліжку. За рік вона вже почала сумувати і за ласками Адама, і за шаленістю Кароля...

Лоно її наповнилося соком, наче стиглий гарячий плід, пульсуючи від спогадів про те, як його торкалася чоловіча плоть. Несподівано для себе, жінка знову згадала свою зустріч із тим таємничим берлінським поліцейським. Раптова думка змусила Анну здригнутися — а що коли насправді він також пропонував їй гру?.. Гру, подібну до тієї, яку влаштовував колись Кароль, проте значно цікавішу і, може, навіть небезпечнішу? А записка, зустріч у ресторані, відчуття небезпеки і нове запрошення — це все просто складові цієї авантюри? Що як доля насправді робить їй такий незвичайний і давно бажаний подарунок?

Анна заплющила очі й спробувала уявити, який цей чоловік у ліжку. Впевнений у собі й вимогливий чи радше делікатний з глибоко затаєною сором’язливістю?.. Мимоволі рука її ковзнула вздовж грудей униз, де під водою кінчики пальців, наче зґрабні пастельні олівці, неквапно намалювали на животі кілька невидимих кіл. Одне з них раптом розірвалося, і пастелі ковзнули нижче, до її лона.

Жінка здригнулася від солодкого струму, що пробіг по її тілу. Пальці відшукали улюблений горбочок, пругку сороміцьку ягоду, котру не раз пестили чоловіки і вона сама. Анна ширше розвела ноги, виставивши коліна над краєм ванни. Долонею вона цілковито закривала розкішницю, мовби приховуючи від когось дрібні рухи своїх пальців. Рухи, подібні до тих, що виконує вмілий рибалка, виплутуючи спійману рибу з сітей...

За кілька хвилин Анна затремтіла і широко розтулила вуста. Насолода досягала своєї вершини, і, не стримуючи себе, вона голосно застогнала. Розплющивши очі, жінка знову опустила у воду коліна, а руки поклала на краї ванни. «Як все-таки добре, — подумалося їй, — що в цьому домі немає покоївки».

Знову одягнувшись, актриса глянула на годинник. Була п’ята по полудню. Якщо вона наважиться, то може встигнути на нове побачення в домі Лютке.

— До біса, — вимовила жінка за годину й почала збиратися.

— До біса, — повторила вона, виходячи з дому о сьомій.

Чоловік мешкав неподалік Рінгбану, в будинку, що стояв за якихось дві-три сотні метрів від залізничної колії. Вийшовши з фіакра, Анна ще раз поглянула на візитівку, мовби для того, щоб упевнитися в точності адреси, і поволі рушила до дверей. В якусь мить її охопив сумнів, проте жінка вирішила не відступати. Зрештою, для сумнівів було вже запізно. Як і для страху.

Будинок мав два поверхи, і в картці Лютке зазначалося, що поліцейський живе на другому. Двері виявилися незамкнені, й Анна обережно їх прочинила. Простір за ними був тьмяно освітлений олійною лампою, що поволі вмирала на порепаному дерев’яному столі, вкритому пожовклими папірцями, на яких виднілися сліди вицвілого чорнила. Це були записки, які жильці залишали двірникові: прохання прибрати сходи, полагодити огорожу чи виполоти бур’ян. Навряд чи двірник їх читав, тому ці неторкані послання вкривали стіл, наче обрус, самі при цьому покриваючись щедрим шаром пилу.

Лампа частково освітлювала сходи, що вели нагору. Анна оминула стіл і поволі почала підійматися на другий поверх. Втім, з кожним кроком впевненість її все більше згасала. Здавалося, чергова сходина породжувала новий сумнів. І замість авантюрного запалу Анна відчула страх.

«Боже мій, що я роблю? — подумала вона. — Як можна було погодитись на цю дурнувату гру?..»

Анна розвернулася і вже хотіла збігти донизу, коли ж ліворуч від себе побачила двері з потьмянілою від часу табличкою, на якій напівзатертими буквами було вказано, що тут мешкає комісар поліції Йоахім Лютке. Те, що жінка непомітно для себе опинилася поруч зі своєю ціллю, зовсім не змінило її наміру якнайшвидше податися звідси геть. Проте одна обставина все ж таки змусила її зупинитись і навіть на хвилину завмерти. Річ у тому, що двері помешкання поліцейського, як і двері будинку, були незамкнені й навіть трохи привідчинені. Смужка темного чужого простору виростала з порогу і врізалася кудись у стелю. Анна, мов зачарована, ковзнула по ній поглядом згори донизу й стрепенулася, наче це завдало їй болю. Раптом у ніздрі вдарив сильний запах диму. Він сочився найпевніше з-за дверей, тому Анна мимоволі простягнула руку й штовхнула їх перед собою. Двері прочинилися ширше, і запах одразу ж посилився, отже, в помешканні поліцейського щось направду загорілося.

— Пане Лютке! — гукнула жінка, все ще не наважуючись зайти досередини. — Комісаре, ви тут?..

Втім, відповіді не було. Тоді Анна, зібравшись із силами, переступила поріг, одразу ж потонувши в мороці задимленого передпокою.

— Пане Лютке, — повторила вона і одразу ж була змушена затулити ніс і рота хустиною. Дихати тут було важко.

Анна вирішила не йти далі, а повернутись до виходу, проте від раптового видовища, яке виникло перед очима, жінка заціпеніла, не ступивши й кроку. Передпокій був невеликий, а тому кімната навпроти з відчиненими всередину дверима добре проглядалася навіть у сутінках. Крім того, вікна були там незашторені, і тьмяне вечірнє світло сяк-так розганяло морок.

У чималому дзеркалі навпроти входу Анна побачила як невеликі, проте жадібні смужки вогню поїдають килим і дерев’яну підлогу, поступово наближаючись до нерухомого тіла, що лежало обличчям униз. Навіть із відображення жінка зрозуміла, що це був господар помешкання. Вона впізнала його коротку зачіску і світло-коричневий гарнітур, який був на поліцейському під час їхньої зустрічі в ресторані.

Не стримавшись, жінка закричала. Водночас дим ще глибше проник у її ніздрі та горло, здушивши його, наче невидимий спільник злочину, який тут нещодавно відбувся. Сльози рясно покотилися з очей солоними бридкими потоками, змиваючи пудру. Анні хотілося кинутись до цього чоловіка й перевірити, чи він живий, проте вона не змогла. «Треба тікати звідси! Негайно тікати!» — ця думка шаленим дзвоном лунала в її голові.

— Його й так знайдуть! Йому й так допоможуть... — шепотіла вона вже на сходах, на ходу втираючи обличчя почорнілою хустиною.

Ще секунда, й Анна опинилася на вулиці, де, відійшовши від будинку на добрячу відстань, дістала з ридикюля маленьке люстерко й поспіхом привела себе до ладу. Після цього жінка несміливо глянула на будинок, в якому лишився Йоахім Лютке. Дим уже було помітно навіть ззовні. Він підіймався чорним слупом з вікна другого поверху й розчинявся у присмерковому ледь рожевому небі. Двоє чоловіків пробігли повз неї, прямуючи до будинку. Один із них затримався на мить і поспіхом щось запитав. Анна не розчула ані слова, проте від необхідності перепитувати й відповідати її врятував поїзд, що зі скаженим гуркотінням пролетів колією поруч. Актриса знаком показала, що чекає на фіакр, і чоловік, махнувши рукою, кинувся наздоганяти свого товариша.

Анні й справді хотілося якомога швидше дочекатися фіакра й опинитися подалі від цього жахіття... Жінка з соромом зрозуміла, що її геть не цікавить доля поліцейського, їй не хочеться навіть знати, живий він чи мертвий. Точніше, їй не хочеться знати цього зараз. Вона перейматиметься його долею, коли сама почуватиметься в безпеці.

Сівши нарешті до фіакра й назвавши візникові свою адресу, Анна пригадала ту пекельну кімнату. Перед очима знову постав Лютке, що лежав долілиць, а вогонь скрадався до його тіла, щоб закінчити роботу невідомих нападників. Крижані мурашки пробігли по її спині, й жінка стрепенулася, ледве стримавши болючий зойк. Вона спробувала пригадати, чи бачила поряд з тілом поліцейського кров. Втім, якщо й не бачила, це не означало, що крові не було... Цілком можливо, що Лютке загинув насильницькою смертю, а вбивця зник, попередньо підпаливши помешкання, сподіваючись, що вогонь знищить усі сліди. «А що коли вбивця не втік одразу, а зачаївся де-небудь, аби перевірити, чи не було випадкових свідків злочину? — подумалося раптом їй. — А що коли... Що коли він бачив мене?..»

— Боже мій, Боже... — думки її знову переросли в шепіт, — я тепер сама в небезпеці... І все через свою кляту авантюрну вдачу...

Анна притулила долоні до скронь, мовби силою втримуючи думки всередині. «Що ж робити? Що ж мені робити?» — вже, мабуть, всоте запитувала вона себе.

Врешті, коли фіакр виїхав на Александерплатц, слабкий, майже примарний промінь надії сяйнув у її зболеній голові. Сама вона не дасть ради, але якщо і є хтось у цілому світі, хто здатен допомогти їй у цій ситуації, то це її колишній чоловік... Хоча чому колишній? Адже ніхто не розлучав її з Адамом Вістовичем! Це вона втекла від нього сюди, а він не помчав слідом, очевидно вирішивши дати їй спокій!.. Якою ж вона була дурепою!

— До телеграфу! — гукнула вона візникові настільки різко й раптово, що бідолаха аж підскочив на місці. — До телеграфу негайно! Я мушу надіслати телеграму!

— На Бога, пані! — відповів той, озираючись на неї через плече. — Вже майже дев’ята! Зачинено все, крім борделів...

Анна до крові закусила губу, проте виходу не було: треба було заспокоїтись і далі їхати додому. До того ж якщо Лютке виявиться живим, точніше, в ранішніх газетах не буде жодного повідомлення про його смерть, то ніякої телеграми надсилати і не доведеться.

За всю ніч Анна так і не заснула. Жінка не могла змусити себе погасити світло, а тому лягла в ліжко, не зводячи погляду з лампи. Кілька разів вона злякано схоплювалася на ноги, коли десь у глибині помешкання чулося підозріле шурхотіння. Їй здавалося, що до неї скрадається той самий злочинець, який напав на поліцейського.

Врешті настав рятівний ранок, і, ледве зачувши на вулиці голоси газетярів, жінка хутко вдягнулася й вибігла з дому. На біду, перша ж сторінка «Berliner Zeitung» повідомляла про жахливу загибель комісара кримінальної поліції Йоахіма Лютке. Анна проглянула текст, в якому згадувалось також і про пожежу в будинку покійного, що ледве не завдала лиха його сусідам, поспіхом тицьнула монету газетяреві й швидким кроком рушила до найближчого відділення телеграфу.

— Адаму Вістовичу, Лемберг, Австрія... — видихнула вона короткозорому худому телеграфістові, що без надмірного бажання взявся до роботи в такий ранній час. На його столі парувала кава в грубій надщербленій чашці, а поруч із чашкою на тій самій газеті з новиною про смерть Лютке лежав бридкий на вигляд надкушений пиріжок.

— Вулиця Вірменська, 5, — додала жінка, намагаючись не дивитися на газету.

— Текст, — буркнув телеграфіст, не припиняючи жувати.

— Що, пробачте? — не зрозуміла Анна.

— Текст телеграми, — нервово повторив той.

— О, так... — жінка облизала губи й повільно продиктувала: «Негайно приїжджай у Берлін. Я в біді. Знайди мене у „Шаушпільгаузі“. Анна».

Телеграфіст раптом співчутливо подивився на неї поверх окулярів.

— Я ці ваші «в» та «у» приберу. Гаразд? Дешевше буде, — сказав чоловік трохи лагіднішим голосом.

— Гаразд, — розгублено погодилась актриса.

— І «Шаушпільгауз» можна скоротити.

— Спасибі.

За кілька хвилин Анна заплатила за телеграму і вийшла на вулицю. Слід було поспішати до театру на репетицію. І попросити в директора про вихідний.

IV

Лемберг

30.10.1905

Комісару Вістовичу віднедавна щастило. Після останньої гучної справи, коли вдалося спіймати Віденського Упиря — маніяка, який зміг обдурити найкращих австрійських слідчих, але попався поліції тут, у Львові, начальство обіцяло комісару підвищення й солідну премію. І хоч Вістович добре знав ціну таким обіцянкам, все ж відчував, що ставлення шефа до нього різко змінилося. Вільгельм Шехтель, старий вояка й затятий імперіаліст, більше не дозволяв собі ані зверхнього тону в розмові з ним, ані їдких нагадувань про те, що Вістович — ледь не єдиний в Ґаліції русин, що дослужився до комісара. Шехтель не відмовляв йому в підписі на жодному клопотанні. Тому комісар, приміром, мав стільки вихідних днів, скільки йому було потрібно. І стільки помічників, скільки лиш могла надати йому Дирекція... Могло навіть здатися, що директор, не дивлячись, підписав би й наказ про власний розстріл, якби одного ранку Вістович приніс його і поклав перед ним на стіл.

Зрештою, успіхи Вістовича були і його успіхами. Рапорти про діяльність лемберзької поліції з підписом Шехтеля читали у Відні. І якщо в столиці при цьому не хвалили й не нагороджували, то хоча б не сипали доганами і не присилали дурнуватих інспекторів для перевірок.

День 30 жовтня видавався комісару нескінченним. Був тільки полудень, однак Вістович почувався так, ніби відпрацював цілу зміну. Можливо, причина була в несподіваному осінньому теплі, млосному й сонливому, що так раптово розлилося львівськими вулицями. У місто, що вже змирилося з холодними дощами й покірно чекало звичної сирої зими, раптом повернулося літо. Яскраве сонце припікало напівголі дерева, стіни кам’яниць та зігрівало поодиноких волоцюг, що вже готувалися сконати від холоду де-небудь на Підзамчі або на Замарстинові.

Вже втрете за сьогодні Вістович наказав черговому за дверима приготувати два горнятка кави. Одне для себе, інше — для свого помічника, ад’юнкта Самковського, хоч той почувався значно бадьоріше, аніж шеф.

— Казна-що коїться, — запаливши цигарку, промовив комісар.

Струмінь диму вирвався з його рота й ліниво потягнувся у прочинене вікно, де одразу ж розчинився у теплому мерехтливому повітрі.

— Природа з’їхала з глузду... — додав він і знову підніс цигарку до губ.

Самковський відклав убік папери, над якими досі працював, і відкинувся на спинку стільця. Оскільки шеф замовив каву, можна зробити перерву Кава за сьогодні осточортіла, проте хотілося бодай на кілька хвилин забути про свою рутину. Ад’юнкт відкрив шухляду, дістав звідти портсигар і також закурив. Краєм ока він спостерігав за комісаром.

Вістович був кремезним, дещо огрядним чоловіком років сорока п’яти. Обличчя мав виразне: глибокі проникливі очі, чіткий із горбинкою ніс — вочевидь, неодноразово зламаний, від чого комісар трохи гугнявив, — добре виголені продовгуваті щоки й міцне підборіддя. Губи тонкі, блідо-червоні, що зазвичай стискали добру єгипетську цигарку. Одягнений був у темно-сірий зручний гарнітур, білу сорочку й краватку. Піджак комісар залишав на вішаку разом із плащем. Все необхідне, тобто портсигар, сірники, годинник і записник мав у кишені жилета. Сідаючи за свій стіл, він щоразу закочував рукави сорочки, мов для бійки чи фізичної праці.

Вістович справляв враження чоловіка спокійного, аби не сказати флегматичного. Просто зараз, коли він сидів навпроти Самковського й методично гасив недопалок у попільничці, а з його рота випливали останні хмарки диму, вся постать комісара дихала спокоєм і рівновагою. Всі, хто оточував у такі миті Вістовича, відкривали його для себе як надзвичайно цікавого й ерудованого співрозмовника, що має тонке почуття гумору й бездоганні манери. І тільки Самковський та інші підлеглі комісара добре знали, яким той буває, коли його охоплює поліційний азарт. Розплутуючи чергову справу й з головою поринаючи в роботу, Вістович перетворювався на грубого, жорстокого й скаженого дідька, з яким краще не встрявати в суперечку. Тоді ж назовні вилізали й усі його слабкості, як от, приміром, надмірна любов до міцної випивки...

Зовсім інакшим був Самковський: худорлявий, дещо сутулий, непоказної зовнішності. Чималі окуляри приховували його погляд, що надавало обличчю ад’юнкта хитрого і навіть підступного виразу. Понад усе тридцятирічний Самковський мріяв про вдалу кар’єру в поліції, тому, ставши помічником найкращого львівського слідчого, мовчки терпів його паскудний характер.

Шеф його цінував. Насамперед за ретельність і вміння доводити до кінця найнуднішу паперову роботу. В цілому ж, вони непогано доповнювали один одного і спільно розплутали вже не одну справу.

Черговий приніс замовлену каву, тримаючи крізь якусь ганчірку дві металеві чашки. Одну він поставив перед комісаром, іншу, дещо недбало, — перед Самковським. Той завчасно прибрав свій записник, і, як виявилось, недарма: черговий ледь не третину чашки випадково пролив йому на стіл.

— Курва! — вилаявся ад’юнкт, підхоплюючись на рівні ноги.

Поліцейський промимрив якісь вибачення і винувато заходився протирати місце мимовільного злочину своєю ганчіркою. Це тривало кілька хвилин, після чого він понуро вийшов за двері, бурмочучи собі під ніс, що він їм тут не кельнер...

Вістович запалив нову цигарку, аби викурити її під каву.

— Як просувається справа того дивакуватого пана з вулиці святого Антонія[16]? — запитав він, примружуючи очі від диму.

Самковський скривився і замість відповіді важко зітхнув. Тиждень тому до поліції звернувся сивобородий дідок, що мешкав в одному з будинків на святого Антонія. На вигляд йому було вже за сімдесят, але він енергійно скаржився на свого сусіда — шевця, який, часто працюючи вночі, безбожно стукотів молотком, заважаючи йому спати. Цього звуку, щоправда, не чула його дружина, та попри те добродій Цільман, колишній учитель музики, продовжував писати скарги в поліцію, стверджуючи, що й донині має добрий слух, і нехай з нього сто разів роблять вар’ята, але від свого він не відступить. Тим більше, що вже тиждень не може як слід виспатися. Кілька разів до помешкання Цільманів відправляли постерункових поліцейських. Ті навіть вирушали до шевця, але його двері щоразу виявлялися зачиненими. Тоді постерункові радили панові Цільману написати скаргу саме на свого сусіда, аби в них були підстави розшукати його й зажадати пояснень. Колишній вчитель музики категорично відмовлявся, стверджуючи, що не хотів би вирішувати проблему в такий спосіб.

Врешті-решт начальник постерунку заявив, що його підлеглі мають справ по вуха. До їхніх обов’язків входить пильнування порядку на вулицях, а не балачки з несповна розуму дідуганами... А що скаржитися пан Цільман не припинив, то справу передали кримінальній поліції, де вона дісталася бідоласі Самковському. Той, вже знаючи, в яку вскочив халепу, приречено подався на вулицю святого Антонія. Відшукавши будинок, де жили Цільмани, ад’юнкт піднявся на третій поверх і невпевнено натиснув на дверний дзвінок. Чепурна невисока пані в акуратному домашньому одязі відчинила двері. Найпевніше — це була господиня.

— Доброго дня, пані Цільман, — привітався гість, — моє прізвище Самковський. Я з поліції.

— З поліції? — перепитала жінка. — Я вже гадала, що поліція дала нам спокій...

— Дорога пані, поліція дасть вам спокій, щойно самій поліції спокій дасть ваш чоловік! — сварливо відповів ад’юнкт.

— Ах, мій чоловік...

Господиня важко зітхнула.

— Він удома? — запитав Самковський.

— Ні, його немає. Він щойно написав нову скаргу й поніс на Академічну.

— Чудово, — буркнув гість, — ми розминулися.

Пані Цільман зміряла його поглядом.

— Ви не в поліційному однострої, — сказала вона, — знаєте, ті в одностроях щоразу говорили з нами, ніби з волоцюгами.

— Я з кримінальної поліції. Можу носити звичний одяг, — пояснив Самковський, збираючись вже йти геть.

— Чекайте, — стримала його пані Цільман, — здається, вам я можу довіряти... Зайдіть.

Жінка відступила вбік, пропускаючи поліціянта всередину помешкання.

— Даруйте, не чекала сьогодні гостей, — додала вона, поправляючи зачіску, — проходьте до вітальні, я повернуся за хвилину.

«Та я й не гість, чорт забирай...» — подумав Самковський, заходячи в невеликі, проте затишні покої, наповнені запахом розмарину і якихось ліків. У кутку стояло зґрабне чорне фортеп’яно, до якого тулилася невеличка банкетка[17]. Поруч з вікном містилася чимала книжкова шафа, далі софа і маленький столик перед нею. На столику — ваза з осінніми яблуками. Ад’юнкт вмостився на софі й став чекати господиню. Пані Цільман зайшла до вітальні, несучи в руках тацю з чаєм і якимось печивом.

— О, не слід було... — знічено промовив Самковський, знову схоплюючись на ноги.

— Ну, що ви. Ви ж гість, — заперечила жінка, — до того ж не такий, як ті в одностроях... Сідайте, сідайте. Це добрий м’ятний чай. Любите такий?.. Він заспокоює.

Поліціянт підкорився, до того ж пригадав, що не обідав, а печиво виглядало надзвичайно апетитно.

— Щодо мого чоловіка... — зробивши ковток зі своєї чашки, промовила господиня, — Господь дав йому бездоганний слух, який не погіршав навіть у такому поважному віці. Саме тому, якби чоботар і справді працював би вночі, то це, безумовно, доводило б його до сказу...

Самковський, що якраз напхав рота печивом, заходився щосили жувати. Печиво з диявольським хрускотом ламалося під його зубами, через що голос співрозмовниці долинав до нього, наче крізь артилерійську канонаду.

— Мені важко про це говорити, — промовила жінка, дивлячись кудись у кімнатний простір своїми невеличкими оченятами, оточеними рядками зморщок, — але ніякого сусіда там немає. Він помер місяць тому. Боюся, моєму чоловікові ті звуки просто вчуваються.

Самковський врешті дожував і зміг відповісти:

— Чому ж ви не сказали цього постерунковим?

— Тим в одностроях? — з жахом перепитала господиня. — Побійтеся Бога, юначе! Вони б одразу спровадили його в «дурку».

— Але ж я також з поліції і можу зробити те саме! — вимовив ад’юнкт.

— Мені здається, ви цього не зробите, — тихо відповіла пані Цільман, — як на мене, вам можна довіряти. Я вже казала це, щойно ви зайшли.

Самковському стало її шкода. Без сумніву, ця стара жінка понад усе зараз боїться залишитися зовсім самотньою. Невідомо, чи буде кому її провідати, якщо Цільмана справді замкнуть у божевільні.

— Гаразд, — видихнув поліцейський, зводячись на ноги, — подумаю, що можна зробити...

Він вийшов з її помешкання, але навіть на сходах чув, як та не перестає йому дякувати вслід.

— І що ви придумали, Самковський? — криво всміхаючись, запитав комісар.

— Поки що ні чорта, — чесно відповів підлеглий.

— Воно й не дивно. Що можна придумати, сидячи тут?

— Я намагався відшукати які-небудь відомості про покійного сусіда Цільманів, — виправдовувався ад’юнкт.

— Нащо це вам?

— Можливо, тут є якийсь взаємозв’язок, — у голосі Самковського почулися нотки роздратування.

— А чому б вам не припустити, що привид шевця повертається щоночі до свого помешкання й далі стукотить молотком? — запитав Вістович.

Підлеглий звів на нього отетерілий погляд, і комісар, не втримавшись, від душі зареготав.

— Дякую, шефе, — ад’юнкт ображено відвернувся до вікна.

Це розвеселило Вістовича ще більше.

— Бо який іще може бути взаємозв’язок між покійником і живим? Принаймні в цій ситуації?

Самковський обережно сьорбнув гарячої кави і мовчки повернувся до роботи. Деякий час панувала тиша. Раптом комісар швидко підхопився зі свого крісла.

— Гаразд, збирайтеся, — кинув він підлеглому.

— Куди? — не зрозумів той.

— Прогуляємося поблизу вулиці святого Антонія.

— Хочете подивитися на будинок Цільманів?

— Найперше хочу перехилити пива в кнайпі біля Порохової вежі. Може, воно врятує від цієї осінньої млості, бо кава вже до дупи... А далі — як складеться.

Вістович накинув плаща просто на жилет і вийшов за двері. Самковський поквапився слідом. Спустившись сходами вниз, чоловіки опинилися на вулиці, де рушили в бік пам’ятника Фредрові. Біля «Шкоцької кав’ярні» повернули ліворуч, опинившись відтак на Баторія. Ще жодного разу Вістовичу не вдалося спокійно пройти вздовж цієї вулиці чи бодай перетнути її. Погляд його мимоволі затримувався на сіро-зелених облущених стінах «криміналу»[18]. Воно й не дивно, адже тут надовго залишалися ті, кого йому вдалося викрити. Хто програв йому в давній відчайдушній грі під назвою «мисливець-жертва». Звісно, йшлося тільки про велику здобич: маніяків, убивць чи крупних шахраїв. З Баторія, здебільшого, починалася їхня остання дорога: на каторгу або шибеницю.

Самковський добре знав про цю звичку шефа й часом, коли вони, як зараз, проходили тут разом, сповільнював крок, аби не випереджати Вістовича, коли той прикипав очима до «криміналу». Здавалося, в голові комісара знову й знову постають сцени переслідування, затримання й суду над цими злочинцями. Чи, можливо, він пригадував миті своєї професійної слави. Проте на цій вулиці Вістович щоразу повторював ті самі слова:

— Паскудне місце.

Ад’юнкт із цим погодився, й поліціянти пришвидшили крок. Минувши костел бернардинів, вони вийшли на Валову, а звідти до Порохової вежі було рукою подати... Могутнє кам’яне тіло цієї споруди добре проглядалося між напівголих дерев осіннього парку, що мав назву Гетьманські Вали. В Середньовіччі Порохова вежа складала частину потужних львівських фортифікацій, які понад сто років тому зруйнували через габсбурзькі будівничі реформи. Вежа дивом уціліла. Можливо, тому, що її просторе внутрішнє приміщення добре підходило для міських складів, де замість зброї й пороху тепер зберігали будівельний і дорожній реманент.

З північного боку до її стіни тулилася кнайпа «Старий порох». Всередині все було доволі звично: зачовгана дерев’яна підлога, хиткі столи, затертий шинквас та байдужий напівсонний кельнер, що з кислою фізіономією зустрічав відвідувачів. Цей неборак пробуджував одночасно два протилежні бажання: пожаліти його й добряче вліпити по шиї, аби пожвавити. Комісар та його підлеглий замовили пиво й м’ясні кнедлі. І щойно перед ними з’явилися два кухлі пінистого «Lwowskiego», Вістович притримав офіціанта за рукав.

— Чи пан господар сьогодні тут? — запитав він у нього.

— Може, й тут, — сіро-бліде обличчя кельнера анітрохи не ожило.

— Як це ти не знаєш?

— А так. Я йому не секретар.

Вістович, здавалося, потроху схилявся до другого бажання — відважити кельнеру добрячого потиличника. Втім, секунду помовчавши, він продовжив:

— Ти, мабуть, нечасто дістаєш тут чайові?

— Вряди-годи, — буркнув той.

Комісар дістав і поклав на стіл півкрони.

— Сьогодні маєш.

— Красно дякую.

— То як? Є господар чи нема?

— Зараз покличу.

Кельнер вже хотів іти, але Вістович і далі його тримав. Той здивовано глянув на комісара.

— Тільки спробуй плюнути в тарілку з кнедлями, — пригрозив йому поліціянт.

— Бійтеся Бога. Тут пристойне місце, — відповів офіціант і висмикнув руку.

Самковський спостерігав за ними, відкривши рота від здивування.

— Звідки ви це знали? — запитав він у шефа, коли кельнер зник за внутрішніми дверима.

— Що цей скурвий син захоче плюнути в тарілку? Вони всі так роблять.

— Ні, що господар кнайпи тут.

— Бо столи протерті, — пояснив Вістович, — зазвичай їх протирають рукавами самі відвідувачі. А сьогодні цього матолка змусили попрацювати.

Самковський мимоволі роззирнувся. Крім них у кнайпі сиділо всього двоє чоловіків. Вільні ж столи і справді були чисті.

— А нащо вам господар? — знову запитав ад’юнкт.

Вістович із приємністю ликнув пива і відкинувся на спинку стільця. Настрій комісара помітно поліпшився.

— Бачте, Самковський, «Старий порох» — не просто кнайпа. Це місце, де продають, купляють і винаймають помешкання. Нелегально, звісна річ...

Навіть через окуляри було помітно, як очі ад’юнкта заблищали. Він кивнув на знак того, що зрозумів задум шефа, й собі приклався до кухля. За якусь мить до них підійшов лисуватий чоловік у фартуху.

— А-а-а, пане Вістовичу, — привітався він.

Його соковиті губи під пишними вусами зображали приязний усміх. Рожеві щоки блищали, мов натерті горнята, а маленькі поросячі очі звузилися до вузьких щілин. Комісар підвівся, й вони потиснули руки.

— Це ваш колега? — запитав він, глянувши на Самковського.

— Ні, це мій родич, — не моргнувши оком, збрехав комісар.

— О, маю приємність, — мовив господар і також простягнув йому руку.

Самковський, трохи заскочений таким представленням, мовчки її стиснув. Називати імена тут, схоже, було не заведено, що трохи полегшило йому цю несподівану роль. Господар всівся за їхній стіл.

— Мій небіж має нерухомість у Варшаві, — сказав комісар, стишивши голос.

Після цього знову підніс кухля до писка, мовби даючи можливість господарю осмислити почуте.

Той багатозначно гмикнув і задумливо пошкрябав рукою пухке підборіддя.

— Ґратулюю, — жартівливо кинув він Самковському, — Варшава — гарне місто. Тільки москалі його засрали.

— Ну, з вікон мого помешкання москалів не видно, — вирішив підіграти Самковський, — але добре видно Віслу.

— Москалі й річку засрали... — не вгавав господар.

— Словом, — перебив його комісар, — мій дорогий небіж хотів би обміняти житло у Варшаві на житло у Львові. Один до одного, без доплат і відшкодувань. Чи знає пан когось, хто б на таке пристав?

— Думаю, охочі знайдуться, — запевнив господар.

— Проте є умова.

Чоловік, все ще усміхаючись, театрально розвів руками. Мовляв: «Ясна річ. Не могло все бути так просто».

— І яка ж? — запитав він.

— Моєму небожу потрібне помешкання в добрій дільниці. Скажімо... на вулиці святого Антонія.

— Дідько! — господар спересердя вдарив п’ястухом по стільниці, аж одинокі відвідувачі, що майже куняли над випивкою, посхоплювалися зі своїх місць.

— Ну-ну, без нервів, — заспокоїв його Вістович, який і сам не чекав такої реакції.

— Всі мов подуріли, Їй-Богу, — додав він вже спокійніше, — чомусь кожен, хто шукає житло, прагне поселитися саме на цій вулиці...

Поліціянти мовчки перезирнулися.

— То що, є на цій вулиці вільні помешкання? — запитав комісар.

— Дідька лисого! Два тижні тому я здав там одну-єдину квартиру, в якій перед тим помер господар.

— Кому здали?

— Цілком пристойному панові.

— А докладніше?

Чоловік раптом усміхнувся ще ширше і якусь мить помовчав.

— Послухайте, комісаре, — продовжив він згодом, — наша бесіда вже добряче нагадує допит. Якщо так продовжиться, то я подумаю, що ви мене надурили. Навпроти вас зовсім не ваш родич, житло йому насправді не потрібне, і ви обоє маєте мене за вар’ята... То ж вирішуйте, пане Вістовичу, ви тут приватна особа чи функціонарій.

— А якщо функціонарій?

— Тоді я скажу, що навіть не знаю, де ця чортова вулиця святого Антонія...

Офіціант приніс кнедлі й недбало поставив їх перед поліцейськими. Дочекавшись, коли він почвалає геть, Вістович промовив:

— Гаразд, забудемо.

— Шкода, що нічим не допоміг, — підсумував господар.

«Та чому ж? Ти якраз мені дуже став у пригоді» — подумав комісар.

— Не біда, — сказав він уголос, — ми з небожем не поспішаємо.

— Якщо панство бажає, я запропоную щось інше: можна замешкати в Зимній Воді або на Погулянці. Там також затишно... Є ще ціла вілла біля Пелчинського ставу.

— Подумаємо. Справа поважна, а такі слід залагоджувати без поспіху.

Вістович дістав кнедля з тарілки і відкусив від нього рівно половину.

— Правда ваша, комісаре, — господар підвівся й окинув гостей приязним поглядом. — Мушу відкланятися, маю багато роботи. Най смакує...

— Слизький тип, — поділився враженням Самковський, коли той зник із виду.

— Який вже є, — байдуже відповів йому шеф. — Головне — вибовкав усе, що нам треба. Їжте хутко... Маємо дещо до роботи.

За чверть години чоловіки розрахувалися за їжу й питво і вийшли з кнайпи. Запаливши цигарки, поліціянти кілька хвилин мовчки курили, а тоді Вістович повідомив, що треба повертатися на Академічну.

Самковський був розчарований. Ад’юнкт мав переконання, що комісару захочеться бодай із вулиці глянути на будинок Цільманів. Знаючи шефа, той сподівався, що Вістович, як завжди, помітить щось незвичайне. Щось, що могло б посприяти цьому дивному й марудному розслідуванню. Зрештою, Самковський виснував, що комісар просто знудився й далі йому доведеться тягнути цю справу, як і раніше, самому. Назад вони йшли через Площу Ринок, і на Катедральній Вістович раптом зупинився, пильно вдивившись у підлеглого.

— Що сталося, Самковський? — запитав комісар. — Ви наче на похорон зібралися.

Ад’юнкт відвів погляд убік, мовби оглядаючи містян на площі, які, неквапно прогулюючись обідньої пори, насолоджувалися несподіваним осіннім теплом, що так дратувало Вістовича. Перед каплицею Боїмів повсідалося з півдесятка художників, що, притуливши спини до чорної нагрітої стіни, старанно працювали над своїми роботами. Хтось писав перспективу катедрального дворика, хтось зображав обідні кав’ярні, інші — вид на вулицю Галицьку. Мальовничих куточків тут не бракувало.

Поміж містян походжали продавці льодів і лимонаду, в яких цьогоріч виявився несподівано довгий сезон. Ад’юнкт зловив себе на думці, що залюбки перехилив би в нутро чогось холодного або з’їв би й порцію льодів з ваніллю, цинамоном або овоцовим сиропом.

— Самковський, курва! — нагадав про себе комісар. — Я з вами розмовляю. Куди ви баньки лупите?

Ад’юнкт стрепенувся, сам не розуміючи, як міг так захопитися.

— Даруйте, комісаре, — пробелькотів той і облизав губи. — Я думав, ми підемо до будинку Цільманів.

— Підемо, Самковський. Але пізніше... Чого нам вештатися там зараз?

Вістович хотів додати ще щось, але врешті тільки махнув рукою.

— Йдемо нарешті в Дирекцію. В кабінеті поговоримо.

Чоловіки подалися на Марійську площу, а звідти, минувши готель «Жорж», вийшли на Академічну.

Біля масивних дверей Поліцейського управління вони стикнулися чоло в чоло з паном Цільманом, який, схоже, щойно заніс чергову скаргу.

— Аааааа! Пане Самковський! — радісно вигукнув той, хапаючи ад’юнкта за лікоть. — Радий вас бачити, радий!.. Все от чекаю, що ви дасте раду моїй справі, але бачу, що вона геть не посувається...

— Пане Цільмане... — спробував перебити його Самковський, але той не зважав:

— Щоночі, розумієте, щоночі... Це не є можливо! Масакра, пане Самковський!..

Далі він схопив ад’юнкта за поли плаща, і сиве волосся пана Цільмана, яке досі акуратно спадало йому на плечі, геть розтріпалося, мов у кельтського шамана. Гострий ніс прохача наблизився так близько до поліцейського, що, здавалось, от-от увіткнеться в нього, ніби лелечий дзьоб. Чорні запалі очі під кущистими грізними бровами горіли вогнем і тільки дивом не метали блискавок...

Врешті довелося втрутитися Вістовичу, який спостерігав за ними, щосили стримуючись, аби не реготнути від душі.

— Дорогий пане Цільмане! — урочисто промовив комісар, і від несподіванки нападник врешті відпустив свою жертву. Скориставшись нагодою, Самковський відійшов від нього на пристойну відстань.

— Хочу запевнити, що справу вашу буде залагоджено не пізніше, як до завтра, — продовжив він, — а якщо цього не станеться, то при своєму колезі обіцяю віддатися вам на розтерзання...

— Ви знущаєтесь! — обурено вигукнув Цільман.

— Аж ніяк, — спокійно заперечив комісар. — Я тільки проситиму вас про одну невелику послугу.

І, наблизившись до нього, Вістович вже тихіше промовив:

— Мій колега розповідав, що ваша дружина, пані Цільман готує пресмачний чай. Чи не запросили б ви нас сьогодні до себе?

— Гаразд... Чому б ні, — здивовано проговорив прохач, дивлячись то на комісара, то на ад’юнкта. — О котрій ви прийдете?

— Скажімо, о восьмій. Вас влаштує?

— Так, цілком...

— Тоді до вечора, пане Цільмане.

— До вечора, пане...

— Вістович.

— ...пане Вістовичу.

Самковський глянув на шефа з не меншим подивом, аніж перед тим дивився сивоголовий нападник.

— Ви сказали «до завтра»? — перепитав ад’юнкт, щойно Цільман зник за рогом вулиці Фредра.

— Саме так. Але за умови, що ви мені допоможете...

Вістович відчинив двері Дирекції і, швидко піднявшись по сходах, рушив до свого кабінету. Самковський не відставав.

— Телеграма панові комісару! — гукнув їм услід черговий.

— Потім, — на ходу відмахнувся той.

У кабінеті кожен із них сів на своє місце, мимоволі втупивши погляд у немиту чашку з-під кави. Кілька хвилин чоловіки мовчали, дослухаючись, як десь під стелею ліниво гуділа муха, розбуджена, вочевидь, теплим осіннім сонцем.

Самковський озвався першим. Точніше, не озвався, а кашлянув, удаючи, що прочищає горло. Хоча йому страх як хотілося продовжити розмову Цікавість і обіцянка шефа закінчити до завтра цю паскудну справу стариганя з вулиці святого Антонія роз’їдали його зсередини.

— Чому ви сказали, що я ваш небіж? — не витримавши, запитав він напівжартівливим тоном.

— А що? Гадаєте, я був би поганим дядьком? — так само віджартувався комісар.

Самковський урвав його роздуми, але на гумор Вістовича це не вплинуло. Йому все ще хотілося розсміятися, пригадуючи, як Цільман унизу терзав його підлеглого.

Ад’юнкт несподівано стрепенувся. Навіть припущення, що шеф міг би бути йому родичем, здавалося, чудернацьким або навіть химерним. Як, зрештою, й те, що в комісара взагалі можуть бути родичі. Простіше було уявити якого-небудь міфічного голема в оточенні близьких, ніж Вістовича.

— І все ж, — не вгавав Самковський, — навіщо була ця вистава?

— Хіба ви не зрозуміли, як Леон, господар «Старого пороха», ставиться до поліції? — посерйознішав комісар. — Я знаю його давно, кілька разів навіть виручав зі скрутного становища. Він радо зробить послугу особисто мені, але не Дирекції... Ось тому й довелося вигадати всю цю бздуру про варшавське помешкання. Сподіваюся, ви не надто постраждали від мого «театру».

— Ні, що ви... — трохи знітився Самковський і також змінив тон: — Я лише боявся утнути якусь дурницю, бовкнути не до ладу й підвести вас, — винувато пояснив ад’юнкт.

— Все гаразд, ви добре зіграли свою роль, — похвалив комісар, — а як щодо висновків? Спадає щось на гадку?

— Гм... Ви запитували в того корчмаря, чи є вільні помешкання на святого Антонія. Виявилось, що немає. Отже, квартира по сусідству з Цільманами не пустує або її не здають.

— Гадаю, після смерті власника її все-таки винайняли, — сказав Вістович. — Пригадуєте, Леон в розпачі заявив, що останнє житло на цій вулиці здав близько двох тижнів тому. Схоже, йдеться саме про це помешкання.

— Якраз два тижні тому старигань Цільман почав жалітися на сусіда! — радісно вигукнув Самковський. — Отже, там справді живе хтось, кому не спиться вночі...

— Точніше хтось, хто дивним чином стукотить, — промовив комісар, — інакше кажучи, порушує нічну тишу періодичними не надто сильними ударами чимось твердим по такій самій твердій площині.

— Що ви маєте на увазі? — обережно перепитав Самковський.

Вістович підвівся з-за свого столу, який почало нестерпно заливати сонячне проміння, і відійшов у протилежний куток кабінету. Ад’юнкт не зводив з нього очей.

— Знаєте, чому я взагалі звернув увагу на цю дурнувату справу? — запитав комісар. — Не тому, що мені було вас шкода, Самковський. Повірте, надалі вам доведеться займатися і не таким... Серед цієї комедії мені не дає спокою один факт: якщо Цільман довгий час прожив по сусідству з шевцем, то, либонь, звик до того, що той іноді працює вночі. Він мусив би призвичаїтись до звуків молотка, навіть попри свій тонкий музичний слух. Десь так, як ті, хто живе біля залізничної колії, з часом звикають до гуркоту поїздів... Але раптом старий музикант перестає спати, стверджуючи, що його сусід стукотить.

— Але ж сусід помер.

— Цілком може бути, що Цільман про це забув. Або й не знав...

— Або справді втрачає глузд на старість.

— Тоді ми ще швидше позбудемося цієї справи... Так чи інак, але звуки, що його непокоять, попри схожість, усе ж таки відрізняються від рівномірних ударів молотком. Інакше Цільман їх би просто не зауважив, — сказав Вістович, — разом з тим, вони достатньо тихі й обережні, аби їх не чули інші сусіди.

— Що ж ми будемо робити о восьмій в Цільманів? — допитувався Самковський.

— А про що ми домовилися?

— Про... чаювання.

— Отже, питимемо чай.

Вістович неквапним кроком рушив до дверей.

— Я тут подумав, — зупинив його ад’юнкт, — а чи не можна було б перевірити в магістраті, хто проживає в тій бісовій квартирі?

— Чудова ідея, Самковський, — іронічно зауважив шеф, — і як я сам не допетрав?.. До восьмої ще купа часу, от і перевірте... Тільки я хотів би заклад, — додав він, беручись за дверну ручку.

— Який заклад?

— Припускаю, ні, я переконаний, в магістраті вам скажуть, що після смерті власника помешкання пустує. А про нових жильців нічого не відомо...

Самковський скривив кислу міну.

— Але ж має бути відомо хоч щось...

— От і довідайтеся, що відомо, — перебив його комісар, — а я заберу свою телеграму, аби не пропала, як у нас буває...

З цими словами він вийшов з кабінету й загуркотів, спускаючись по сходах, униз. Самковський також почав збиратися. Що б там не вдалося дізнатися в магістраті, але перевірити треба. Проходячи повз пост чергового, він побачив, як комісар задумливо переминає в руках листок телеграмного паперу, дивлячись при цьому кудись у вуличний простір за відчиненими вхідними дверима. Вістович був заглиблений у роздуми настільки, що навіть не помітив підлеглого, який оминув його і попрощався до вечора.

На чаювання до Цільманів поліціянти прийшли без запізнення, рівно о восьмій, як було домовлено. По дорозі до них Вістович промовив заледве кілька слів. З невідомих Самковському причин він спохмурнів, став непривітний і дратівливий. Втім, такі зміни настрою в шефа траплялися часто, тому підлеглий аж надто цим не переймався.

У вже знайомому ад’юнктові передпокої чоловіків зустріла так само заклопотана господиня. Вона приязно усміхнулася гостям і запросила їх до вітальні. Щоправда, при цьому необережно зронила зауваження: мовляв, пора для прийомів уже досить пізня. Бог зна що подумають про них сусіди.

На софі у вітальні й справді сидячи дрімав пан Цільман. Він був убраний у той самий темно-коричневий гарнітур, в якому сьогодні за дня ходив до поліції. Було схоже, що, очікуючи на них, він мужньо тримався й боровся з дрімотою, але в останню мить не витримав і зронив голову на груди.

— У цей час він завжди спить, — трохи винувато пояснила пані Цільман, — пізніше, як ви знаєте, йому вже не вдається.

— О котрій його починають тривожити звуки з сусіднього помешкання? — запитав комісар.

— Як коли. Але зазвичай не раніше десятої.

Вістович зиркнув на годинник, хоч добре знав, що зараз ледве чверть по восьмій.

— Чудово. Маємо час...

Господиня взялася будити чоловіка.

— Ні-ні, пані Цільман, — зупинив її комісар, — нехай спить.

— Та як же так? Перед гостями... — бідолашна жінка почервоніла.

— Дайте спокій. До того ж так навіть буде краще. Ваш чоловік... дуже емоційний пан.

Господиня відвела погляд.

— Так, на старість він став дуже прикрий, мені це відомо... Але знали б ви, мої панове, яким Адріан був колись. Добра, чуйна душа, неперевершений музикант, вродливий чоловік.

На її очах зблиснули сльози. Вістович навіть пожалкував, що дозволив собі цей знущальний тон.

— Ми були зовсім молоді, коли з ним побралися. Він мав двадцять літ, а я шістнадцять, — продовжила пані Цільман. — Адріана вже тоді називали «львівським Аполлоном» — так чудово він вправлявся зі своєю віолончеллю. Окрім того, мій чоловік був чи не наймолодшим в Австрії капельмейстером. Адріан багато часу проводив у мандрах, виступаючи то в Ґраці, то у Відні, то ще десь... Коли народився наш син, він також був на гастролях. І коли він раптом захворів, чоловіка знову не було. Він приїхав тільки тоді... — тут плечі пані Цільман дрібно затремтіли, — коли ми вже ховали нашого хлопчика.

Обоє поліцейських зніяковіло переминалися з ноги на ногу. Самковський спробував промовити щось співчутливе, проте слова застрягли йому в горлянці. Жінка піднесла до очей хустинку й поверх неї дивилася на сплячого Цільмана. Той, відкинувши голову, широко роззявив свого беззубого рота й сопів, утягуючи та випускаючи з нього повітря.

— І хоч я не тримала на нього зла, бо що він міг зробити, на все Божа воля, та Адріан відтоді покинув і віолончель, і музикування взагалі, — вже спокійніше продовжила господиня, — свій інструмент він продав наступного ж дня після похорону. Той був настільки коштовний, що ми жили на ті гроші майже рік...

Вістович глянув у бік, де стояло фортеп’яно.

— Ви кажете, пан Цільман покинув музикування...

— Адріан заробляє тим, що налаштовує клавіри, — махнула рукою жінка. — А цей йому для того, аби, як він каже, зовсім не забути потрібні звуки.

Вона поспіхом витерла очі.

— Та ви сідайте, мої панове, чай холоне. Чи волієте радше випити кави? — сказала вона.

— Ні того, ні того, дорога пані. Не будемо марнувати часу, — відповів комісар, — скажіть нам одну річ...

Вістович визирнув у темне вікно, де яскравіли жовті пучки вуличних ліхтарів.

— Звісно, — трохи розгублено мовила жінка.

— Оскільки стіни квартири покійного шевця прилягають до вашого помешкання, то й горище у вас спільне. Чи не так?

— Начебто, — непевно відповіла пані Цільман, — ми ніколи з нього не користали...

— Гаразд. Тоді покажіть, як туди можна піднятися.

— Звісно. Ходіть за мною...

Господиня провела поліцейських через подовгуватий коридор до старих порепаних дверей, які вона сором’язливо мусила ховати за барвистою ширмою.

— Прошу взяти ось ту запалену лямпу, — мовила вона, відмикаючи замок.

Самковський виконав її вказівку, а Вістович наготував сірники. За дверима виявилася невелика сира комора, звідки війнуло мишачим лайном і гнилою капустою. Лампа в руках ад’юнкта освітила вузькі дерев’яні сходи, що вели до дверей нагорі.

— Ось, — промовила пані Цільман, — але я востаннє підіймалася туди років п’ятнадцять тому, ще коли так жахливо не боліли коліна...

— Чудово, — комісар невідомо чому радів, — просто чудово.

Він запалив сірника й першим почав підійматися, освітлюючи собі ним дорогу.

— Самковський, ходіть за мною, а ви, люба пані, зачиніть комору й повертайтеся до чоловіка.

Жінка нерішуче затупцювала на місці.

— Робіть, що вам кажу, — вже суворіше проказав поліцейський.

Господиня скорилася.

— До речі, шефе, той заклад я програв, — сказав Самковський, коли пані Цільман зникла за дверима.

— Це ж який? — перепитав комісар, повернувши сірника в його бік.

— Я був у магістраті, й там нічого не знають про помешкання шевця... Точніше, гадки не мають про нових постояльців.

— Не дивно, — гмикнув Вістович. — Все ж робиться нелегально. Дайте сюди лампу...

— Але мені повідомили, що й ви туди приходили. Акурат переді мною.

— Так, я взяв у них план цих двох будинків. Хоч на щось придалися ті конторні щури.

Самковський оторопів. Нащо ж було відправляти його в магістрат, якщо шеф міг про все дізнатися сам? Втім, сказати це вголос ад’юнкт не наважився.

Вістович знову відвернувся до дверей і обережно наліг на них своїм могутнім плечем. Стара деревина піддалася й поволі просунулася всередину горища, відкривши за собою темний простір. Зсередини тхнуло, як із роззявленого рота, що давно не знав зубної щітки. Ад’юнкт гидливо затулив рукою носа.

— Востаннє сюди, мабуть, заходили ще за наполеонівських воєн, — пробурмотів він.

— Навряд, Самковський, — заперечив комісар, — будинок 1855 року. Отже, місцеві коти приходять сюди здихати лише півстоліття.

З цими словами він простягнув перед собою лампу й обережно переступив трухлявий поріг. Світло м’яко лягло на величезні мережива павутини і товстезний шар пилу, який вкривав усе, що тільки було можливо: підлогу, котячі й пташині трупи, старі скрині, розбиті діжки та інший мотлох. Вгорі сполохалася пара кажанів, й поліцейські притишено вилаялись.

— Паскудніше місце годі й вигадати, — додав Самковський, коли запас міцних слів у нього вичерпався.

— Не скигліть, — шепнув комісар, — зброя при вас?

Він згадав, що тиждень тому ад’юнктові нарешті видали револьвер.

— Стрілятимемо в тих потвор? — Самковський тицьнув у бік кажанів. — Чи в дохлих котів?

Він одразу ж пошкодував про свій нервовий жарт, у той час як шеф жодних дурниць не говорив. Ад’юнкт вже приготувався отримати по заслузі, але Вістович відповів лише своїм добре знаним крижаним поглядом.

— Револьвера маєте чи ні? — перепитав він і, не дочекавшись відповіді, знову виставив лампу перед собою й поволі пішов далі.

— Tak jest, szefie [19] — вимовив Самковський і подався слідом.

За кілька хвилин нерівної обережної ходи Вістович зупинився. Перед ним у світлі лампи виднілися такі ж двері, крізь які поліцейські сюди потрапили.

— Чудово, — промовив комісар, оглядаючи заржавілу замкову шпарину, — просто чудово... Ми їх знайшли.

З цими словами він сягнув до кишені й дістав звідти набір відмичок.

— Що за цими дверима? — тихо запитав ад’юнкт.

— Якщо вірити магістратському плану, то сходи до помешкання упокоєного в Бозі шевця, — відповів комісар, знову передаючи йому лампу. — Присвітіть мені...

Самковський відчув, як від хвилювання в нього затремтіли руки, від чого світло дрібно замерехтіло. До всього ще й серце почало гупати, мов ковальський молот, відлунюючи в його вухах так, що він побоювався не почути наступного наказу шефа.

Втім, той мовчав, на подив швидко й вправно перебираючи грубими пальцями своє намисто з відмичок. «Забагато кави, — подумав ад’юнкт, — забагато тієї сраної бридкої кави, яку ми купуємо за півціни у перемитників. Звідси й неспокій...»

Почулось, як важко клацнув іржавий замок.

— Готово, — радісно промовив комісар, ховаючи відмички назад до кишені.

Він дістав з-за поясу револьвер й упівсили натиснув плечем на двері. За якусь мить вони піддалися, впускаючи поліцейських у темну непривітну комору. За дверима справді виявилися сходи, які, на диво, витримали чималого Вістовича.

Зійшовши донизу, чоловіки завмерли на кілька хвилин, дослухаючись. Втім, у помешканні панувала цілковита тиша, мов у могилі.

Вістович обережно відчинив двері комори, за якими тягнулася коротка галерея коридору. Все, як у помешканні Цільманів. Не треба було особливих здогадів, аби зрозуміти, що квартира покійного шевця не пустувала. На підлозі виднілися сліди свіжого бруду від чиїхось черевиків, на дверних ручках не було пилу, а поруч із рукомийником, що проглядався з відчиненої вбиральні, лежав прямокутний шматок мила.

Поліцейські дісталися вітальні, де посередині стояв стіл, а довкола нього два криві стільці і тапчан. Окрім шафи, що затуляла собою єдине вікно, це були усі меблі. На столі стриміла недопита пляшка якоїсь наливки і порожня склянка.

— Ніби нічого надзвичайного, — прошепотів Самковський, — будь-хто може тут жити.

— Тоді з якого дива «будь-кому» закривати шафою вікно? — мовив комісар. — Ви б так зробили?

— Навряд, — згодився той.

— Отож-бо.

Раптом Вістович натрапив на продовгувату темну ширму, що звисала від самої стелі до підлоги. Її важко було помітити в темній кімнаті, проте вона відтинала немалий шмат простору, вочевидь, щось приховуючи за собою.

Комісар звів револьвер й знаком наказав Самковському рвучко відтягнути її вбік. Коли той виконав наказ, за ширмою виявився ще один стіл, але вже замість випивки і склянки поліцейські побачили на ньому акуратно змонтований металевий пристрій, що складався з двох великих котушок, телеграфного ключа, круглої бобіни та чималої гальванічної батареї під столом.

Комісар опустив зброю.

— От вам і швець, Самковський, — скрививши усмішку, проказав він, — бідолаха Цільман зараз би танцював на радощах...

— Хто б міг подумати. Телеграф! — не міг прийти до тями ад’юнкт. — Але кому він в біса тут потрібен?

— Тихше, тихше, — заспокоїв його Вістович, — якраз це ми сьогодні й з’ясуємо.

Ширма відгороджувала нішу у формі прямокутного трикутника. Окрім столу з апаратом, там вміщалося небагато: стілець і поличка на стіні, де була стопка чистого паперу й склянка з олівцями. Жодного нотатника, жодних записок або чернеток... Трохи розчарований комісар при світлі своєї лампи обстежив кожен сантиметр цього простору, однак нічого, що б вказувало на додатковий сховок, він не знайшов. Тоді вони з Самковським продовжили пошуки у вітальні, але й там нічого не знайшли.

— Трясця! — вилаявся Вістович. — Так ми до ранку тут просидимо.

Зненацька за вхідними дверима почувся звук тихих, майже скрадливих кроків. Услід за цим хтось обережно вставив ключ у замок. В одну мить Вістович загасив лампу і штовхнув Самковського за ширму. Сам він сховався за кут шафи. Очевидно, слід було б зробити навпаки, оскільки сховок для комісара виявився замалим, проте було вже пізно.

Вістовичу видно було, як до кімнати спочатку проник гострий промінь ліхтаря, що обмацав стіл, підлогу й ковзнув по шафі, дивом не зачепивши поліцейського. Услід за ним в кімнаті з’явилася темна постать. У темряві сіріли тільки кисті рук без рукавиць і обличчя. Постать завмерла, й Вістовичу здалося, що незнайомець, наче пес, втягнув носом повітря. Очевидно, в кімнаті відчувався запах нагрітої олії з їхньої лампи. Комісар стиснув руків’я свого «Ґассера». В будь-якому разі, слід ударити першим, не чекати, доки незнайомець наштовхнеться на нього сам.

Втім, постать рушила одразу до ширми, і, перш ніж Вістович устиг будь-що вдіяти, звідти вискочив Самковський. Скельця його окулярів люто зблиснули в світлі ліхтаря, а в руці майнув револьвер.

— Ані руш, сволото! — закричав ад’юнкт, проте голос його зрадливо зірвався на фальцет.

Незнайомець зреагував блискавично: перехопив озброєну руку Самковського, відкинув убік ліхтар і одразу ж зацідив бідоласі в обличчя. Гримнув постріл. Поліційний револьвер ад’юнкта встиг випустити кулю, яка рознесла до бісової матері пляшку з недопитою наливкою.

Вістович більше не зволікав. Стріляти в темряві було марною справою, тому, вхопивши стільця, він кинувся до нападника й одним змахом вперіщив того по голові. Стілець розлетівся на друзки, а невідомий, люто зойкнувши, гепнувся на підлогу.

— Самковський! — тривожно гукнув у темінь комісар. — Самковський, чуєте мене?

Відповіді не було. Тоді Вістович поспіхом намацав руками лампу, яку кілька хвилин тому загасив, і, вихопивши з кишені сірники, знову її запалив. Ад’юнкт лежав під столом з телеграфом, куди своїм ударом його спровадив незнайомець. Підтягнувши підлеглого за ноги до себе, Вістович найперше перевірив пульс. Самковський, на щастя, був живий і вже за хвилину навіть зарухався. Комісар полегшено зітхнув і допоміг тому сісти, сперши його спиною на стіну. З носа ад’юнкта юшила кров, і Вістович простягнув йому свою хустинку.

— От виродок, — схлипнув Самковський, — су-у-учий с-син...

— Нічогенька видалася справа, еге ж? — спробував пожартувати комісар.

Тим часом ліворуч від них також почувся рух. Незнайомець опритомнів і навіть почав зводитися на ноги, збираючись дати звідси драла. Вістович притьмом кинувся до нього й встиг вхопити за плечі. Кривдник ад’юнкта, зробивши заледве два кроки, лунко беркицьнувся на спину, а далі сталеві руки комісара замкнули на його зап’ястях кайданки. Справу було зроблено.

У Дирекцію поліцейські повернулися близько одинадцятої вечора. Самковському було вже краще, але ніс його розпух і посинів, ставши схожим на чималу сливку. На щастя, доктор Фельнер, поліційний лікар, затримався в цей день на роботі допізна, тому допоміг ад’юнктові.

Схопленого незнайомця обшукали й відправили в камеру. Ніяких документів при собі він не мав. Цілу дорогу спійманий мовчав, не відповідаючи на жодне запитання. Його помешкання опечатали до ранку, а біля дверей залишили чергувати двох постерункових. У камері Вістович зміг нарешті його роздивитись. Чоловіку було на вигляд тридцять або тридцять п’ять років. Зовнішність мав непоказну: середній зріст, середня статура, округле обличчя, міцне підборіддя й пухкі, яку дівчини, щоки. В очі нікому не дивився. Комісар про всяк випадок вирішив не знімати з нього кайданки. Вийшов з камери, наказавши вартовому не втрачати пильності, бо ж невідомо, що це за один...

Втома розлилася тілом, як чорнило з розбитої банки, і Вістович вирішив піднятися до кабінету, щоб перепочити бодай півгодини і все гарненько обдумати. Черговий приніс йому каву й винувато вручив маленький конвертик.

— Прошу пана, геть забув, пане комісаре! Винен, прошу не гніватись.

Вістович спокійно відмахнувся.

— Давно передали? — запитав він.

— Доповідаю: півгодини по тому, як пан комісар і пан ад’юнкт відбули з Дирекції.

— То ти й не винен, я щойно повернувся, — він зробив йому знак іти.

Черговий козирнув і подався за двері. Щойно вони за ним зачинилися, Вістович вперше за вечір усміхнувся. Він знав, від кого записка... Комісар дістав із шухляди невеличкого складаного ножа, витягнув лезо й обережно розрізав конверт. Йому хотілося відкрити це послання з такою ж акуратністю, з якою його запечатали.

«Сьогодні ввечері. „Мінотавр“.

Бейла

Р. S. Скучила за тобою...»

Записка ледь відчутно пахнула її парфумами... Вістович не стримався і підніс папір до самісінького носа, щоб краще відчути цей запах. Десь у шлунку приємно залоскотало, наче від ковтка улюбленого коньяку.

Бейла... Це ім’я належало тендітній чорнявці з великими карими очима, в яких часто загорялися диявольські азартні вогники. Ця жінка, що була років на десять молодшою за нього, вміла вислухати і розрадити. Водночас, будучи палкою вимогливою коханкою, діставалася найглибших закутків єства, де, мов дикий звір у печері, дрімала досі його сексуальність. У її ліжку, наче в глибокому озері, Вістович топив усі буденні негаразди, які траплялися на роботі, але найперше — усі біди й тривоги, що спіткали його невдалий шлюб. Бейла знала про це, але, як здавалося, не переймалася. Просто брала своє, зовсім не претендуючи на більше. Іноді вони згадували Анну Каліш, ще коли вона була львівською актрисою і формально — дружиною комісара. Проте жодного разу Бейла не виказала й тіні ревнощів чи бодай роздратування від згадки про суперницю. Зрештою, Анна суперницею й не була. Попри намагання Вістовича налагодити їхні стосунки, Бейла добре знала, що цей чоловік по-справжньому належить тільки їй.

Комісар також час від часу намагався розпитати свою коханку про її минуле. У відповідь Бейла тільки усміхалася й відповідала короткими фразами: «Так, була заміжня», «Так, тепер належу тільки сама собі... І тобі, Адаме», — додавала вона, пірнаючи під його ковдру.

Вістович не втримався і таки спробував дізнатися більше за допомогою поліційних методів. Одразу був здивований, як небагато йому вдалося зібрати інформації: Бейла Цайсель, юдейка, народилася в Дрогобичі. Певний час працювала стенографісткою в суді. Власне, там вони й познайомилися... Мабуть, отримала добрий спадок по комусь із близьких родичів, бо два роки тому замешкала у гарній віллі на Понінського[20], поруч зі Стрийським парком. Цікавість розпікала комісара гарячим залізом, але тут вже втрутилася сама Бейла. Вона помітила, що поліцейські детективи за нею стежать, і суворо наказала Вістовичу припинити.

Що вважатиме за потрібне, розповість коли-небудь сама... Інакше — їхнім стосункам кінець. Комісар погодився, а точніше — просто махнув рукою. Бейла, зрештою, була важливішою, ніж непогамований професійний інтерес...

Вона призначала побачення у кнайпі «Мінотавр», коли мала цей добре йому знайомий авантюрний настрій, бажання втягнути свого коханця нехай у коротку, але яскраву пригоду. Близько півночі це ставало можливим. Але тільки для тих, хто в «Мінотаврі» був своїм. Вони з Бейлою були...

Вістович з жалем глянув на годинник. Було за двадцять хвилин до дванадцятої, він встиг би, якби вийшов просто зараз, проте сьогодні йому доведеться залишитись тут. Мов на підтвердження цього, двері кабінету відчинились, і в них з’явився директор Шехтель. Комісар звівся на ноги.

— Чув, ви з Самковським гарно сьогодні попрацювали, — замість привітання сказав шеф.

Він зайшов досередини й сів на місце ад’юнкта. Той, вочевидь, все ще був у лікаря.

— Знаю, справа серйозна, тому хочу дізнатися деталі не завтра з рапорту, а ще сьогодні від вас особисто, пане комісаре.

Було видно, що директор і справді приїхав поспіхом. Так, мовби довелося схопитися з ліжка чи принаймні з улюбленого крісла, де перед сном він любив почитати й викурити сигару. Рідке волосся на голові було причесане сяк-так, гарнітур убраний недбало, у стомлених очах вже проглядалася сонлива млосність...

Вільгельму Шехтелю було під шістдесят, з яких десять років припало на армію і тридцять — на поліцію. Спершу служив комісаром в австрійському Зальцбурзі, звідки був родом, а потім його відрядили до Лемберга, оскільки тут начебто бракувало фахових слідчих. Шехтель був переконаний, що це призначення тимчасове. Йому геть не хотілося пов’язувати свою долю з провінційною Галичиною, однак його кар’єра несподівано стрімко пішла вгору. За якийсь рік служби австрійський комісар став заступником директора, а ще за два, коли той пішов на емеритуру, зайняв його місце.

Та, попри професійний успіх, новий директор львівської поліції ще довго надсилав розпачливі рапорти до Відня з проханням про переведення його будь-куди в Австрію, поближче до дому. У столиці цих рапортів ніби не помічали. На жоден із них він не отримав відповіді. Врешті змирився й перестав їх писати. Тим більше, що встиг одружитися з львів’янкою, а та категорично заявила, що рідне місто не покине.

Часом, випиваючи коньяку, Шехтель любив повторювати Вістовичу:

— Серед цих поляків, яких більшість у поліції Лемберга, ми з вами, Адаме, як два самотні човни в озері. Ви — русин, і я — австріяк. Мусимо триматися разом, бо окремо нас коли-небудь потоплять...

Це були два зовсім різні «човни»: Вістович кремезний, а Шехтель — невисокий з округлим черевцем. Зовнішність його доповнював гострий продовгастий ніс, що цілий рік потерпав від хронічного нежитю, і живі проникливі очі.

— У поліції є ще русини, — якомога обережніше заперечував Вістович.

— Хто? — нервувався Шехтель. — Два фельдфебелі? На високій посаді в нас тільки один — ви!

Згодом директор згадував і про третього «човна» — поліційного лікаря, юдея Фельнера. Але розмова вже не продовжувалася.

Вістович не міг погодитися з побоюваннями шефа. Всі, хто служили у поліції, були найперше львів’янами, які робили одну справу, й дуже часто в небезпечних ситуаціях мусили довіряти один одному І тоді «народовість» того чи іншого колеги цікавила їх в останню чергу.

Може, Шехтель так довго не сприймав це місто, бо воно в свою чергу не сприймало його, позбавляючи спокою і вселяючи страх... Втім, попри все, директор був чудовим слідчим і непоганим начальником. До того ж мав відмінне професійне чуття. І саме воно підказало йому сьогодні, що не слід відкладати справу Вістовича на ранок, а варто негайно мчати на роботу. Виспатися можна й потім.

Коли комісар виклав усі факти, Шехтель якраз докурив другу цигарку й кілька секунд помовчав, розтираючи в попільничці недопалок.

— Як думаєте, з ким заарештований підтримував зв’язок через свій апарат? — запитав він згодом. — І що за інформацію він передавав чи отримував?

— Гадки не маю, — відповів комісар, — але дізнаємося.

— Допитували?

— Поки мовчить як риба.

— Мені от цікаво, чи помітив цей «телеграфіст» постерункових, які приходили до Цільманів? — продовжив директор. — І якщо так, то чому не перебрався з того помешкання деінде? Зрештою, вони навіть грюкали в його двері, вважаючи, що за ними досі живе швець.

— Без сумніву, помітив, — ствердно сказав Вістович, — і навіть збирався звідти виїхати. З квартири винесли все, що можна вкласти у валізу. Ми не знайшли жодного нотатника чи навіть папірця. Жодного інструмента чи запасної деталі до передавача. А все це мусило там бути! Отже, він чи хтось, хто йому допомагав, переніс усе це в інше місце... Проблема виникла, вочевидь, тільки з телеграфом. Не так просто розібрати й непомітно винести з помешкання такий апарат. Та якби ми навідалися туди на день-два пізніше, то і його б там не було. Батарею вже відокремили, усі дроти між деталями також було від’єднано. Нам із Самковським пощастило.

— Так, пощастило, — задумливо повторив Шехтель. — І все-таки, Вістовичу, всі ці шифри, ключі, письмові розпорядження, які неодмінно мусив би мати при собі наш мовчазний добродій, де вони? Гадаєте, він і справді заховав їх просто в іншій квартирі? Чи не занадто легковажно?.. Ні, все це досі в нього.

— Ми ретельно обшукали арештованого, пане директоре.

— Обшукали одяг, який був на ньому, і житло, в якому він мешкав.

— Саме так.

— Але не зазирнули йому в нутро.

Комісар не стримав усмішки.

— Що ви маєте на увазі, пане директоре?

Замість відповіді той підвівся і підійшов до дверей, мовби збираючись вийти з кабінету. Втім, прочинивши їх, Шехтель лише гукнув у коридор:

— Агов, хто там є?

— Черговий Ляхович, пане директоре! — долинуло звідти.

— Закличте сюди доктора Фельнера. Терміново!

— Так jest!

Шехтель повернувся досередини. Менше ніж за п’ять хвилин на порозі з’явився Фельнер. Доктор був такого ж невисокого зросту, як і директор поліції, проте мав значно міцнішу статуру, крупні риси обличчя й густу, кучеряву, хоч і всуціль сиву, шевелюру. Визначити, скільки Фельнер мав років, було важко. Можливо, трохи за п’ятдесят. А може, й менше. Спостерігача збивали з пантелику його жваві, як у юнака, енергійні рухи й окуляри в металевій оправі, що маскували значну частину обличчя.

— Як там наш ад’юнкт? — запитав у нього директор.

— Ніс не зламано, але досить сильний забій. Погугнявить якийсь тиждень, — відповів доктор.

— Має щастя неборак.

— Не можу не погодитися, пане директоре.

— А скажіть-но мені, Фельнере, — перейшов до справи Шехтель, — чи є у вас яке-небудь добряче проносне? Таке, щоб і дідько всрався?

Доктора, вочевидь, заскочило це питання. Він глянув спершу на Вістовича, а потім на директора, намагаючись зрозуміти, кому знадобилися такі ліки.

— Здається, щось маю, — відповів той непевно, — можна, зрештою, відміряти подвійну дозу...

— От і чудово, — перебив Шехтель, а тоді знову звернувся до комісара. — Візьміть в доктора Фельнера цей диво-порошок і накажіть засипати його арештованому в горлянку. А потім... Словом, розумієте, що робити потім. За годину чекаю вас у себе. Більше часу, думаю, не знадобиться.

З цими словами Шехтель вийшов за двері. Щойно вони зачинилися, Фельнер зайшовся хриплуватим сміхом, час від часу зі свистом втягуючи в легені повітря.

— Що тут смішного? — сердито випалив комісар.

— Схоже, вас вперше змусили копирсатися в лайні, Вістовичу. Нарешті ви збагнете всю красу й велич моєї роботи.

— Я маю кому доручити цю місію, — стомлено відказав той.

— Тоді ви щасливець, бо поліційний патологоанатом робить все сам.

Доктор припинив сміятися.

— Гаразд, ходіть зі мною, я дам потрібний препарат...

О пів на першу Вістович постукав у кабінет директора поліції. Той сидів за столом при засвіченій лампі й задумливо курив у відчинене вікно. Нічне місто поглинало цигарковий дим від єгипетських «Deuties», відповідаючи тишею і прохолодою. Урвавши цей мовчазний, але сповнений сенсу діалог, Шехтель повернувся обличчям до комісара.

— І що? — коротко запитав він, забувши враз про цигарку, яку тримав між пальцями.

У відповідь той мовчки поклав перед ним невеличкий предмет, загорнений у папір. Шехтель обережно розгорнув пакунок. Всередині виявилася металева капсула, довжиною не більше п’ятнадцяти сантиметрів.

— Ну от, — вдоволено вимовив директор, — все, як я казав. До такого фокусу часто вдаються в’язні на далеких засланнях, зберігаючи таким чином гроші. Можна тримати язик за зубами, але ось таку штукенцію в животі довго не втримаєш. Вміст перевіряли?

Комісар кивнув. Тоді Шехтель взяв капсулу до рук і з невеликим зусиллям розкрутив її навпіл. Всередині виявився туго скручений згорток тонкого паперу. В одну мить він розгорнувся, мов китайське віяло, заповнивши собою ледь не третину столу. Директор присвиснув від несподіванки.

— Оце так. Тільки погляньте...

Близько десятка аркушів були щільно списані дрібними шифрувальними знаками і де-не-де кириличними словами. У Шехтеля затремтіли руки.

— Можете щось прочитати? — запитав він у комісара.

Вістович пригледівся.

— «Июль... Ноябрь...» — це назви місяців російською, — промовив він за хвилину.

— Отже, маємо справу з росіянами, — задихаючись від хвилювання, промовив директор. — Ще щось?

— «Отравить... Получить... Начать», — знову прочитав комісар, — лише окремі слова.

Ще кілька слів і коротких речень Вістовичу вдалося відшукати в решті документів, проте жодного цілісного змісту вони не становили. Щоб зрозуміти їхнє значення, треба було розшифровувати решту тексту. За півгодини він безсило поклав усі папери Шехтелю на стіл.

— Гаразд, — мовив директор, — однаково, просто зараз ми не дамо цьому ради.

— Потрібна поміч криптолога, — додав комісар.

— Звісна річ.

Шехтель підвівся і рушив до чималої шафи, чиї обриси виднілися в протилежній частині кабінету. Директор на хвилину пірнув у темряву, а потім знову з’явився у світлі лампи, але вже з пляшкою «Baczewski» й двома склянками в руках.

— Не знаю, як вам, а мені треба випити, — промовив він, відкриваючи горілку.

Не дочекавшись, що відповість комісар, Шехтель налив і йому, і собі. Вістович, втім, був не проти. Піднісши склянку до рота, він з приємністю заковтнув алкоголь і коротку мить прислухався, як приємне пекуче тепло розливається нутром. Стало трохи спокійніше. Директор, також спорожнивши свою склянку, знову вмостився за столом і нарешті запропонував сісти комісару. Тоді з шухляди столу витягнув коробку з ароматними сигарами й пригостив спершу Вістовича, а тоді взяв одну з них собі. Відрізавши краї сигар складаним ножем, чоловіки закурили. З вікна почулося, як на ратуші пробило другу ночі.

— Цікава штука виходить, — протягнув директор, струшуючи попіл у керамічну попільницю у формі зменшеного грецького діноса[21] — з одного боку, я мав би негайно доповісти про таке незвичайне затримання в контррозвідку. З іншого — просто зараз наш бравий полковник Редль та його підлеглі, найпевніше, сплять і бачать вже десятий сон... Тож принаймні до дев’ятої ранку, коли в Evidenzbüro[22] почнуть приймати рапорти, ця справа цілковито належить поліції...

Вістович не перебивав шефа. Комісар уважно його слухав, намагаючись збагнути, куди той хилить.

— Водночас я зауважу, — продовжив Шехтель, — що поштовий телеграф починає працювати з восьмої. А поліційний — з сьомої. Розумієте, про що я?

— Хочете відправити ці шифри до Відня, перш ніж передати їх контррозвідці? — питанням на питання відповів комісар.

— Або до Праги, де криптографи краще знають слов’янські мови. В мене й там є добрі знайомі.

Якусь мить чоловіки помовчали, мовби цілковито зосередившись на курінні. Шехтель знову плеснув алкоголь у склянки.

— Коли справу прибере до рук Evidenzbüro, то в своїх звітах Генштабові вони й не згадають про нас. Це я знаю напевно, — сказав шеф. — А якщо ми перші розшифруємо текст, то матимемо в своєму рукаві дуже сильний козир. Тоді хочеш не хочеш, а контррозвідка буде змушена надалі з нами співпрацювати. Хай йому біс, Вістовичу! Ми маємо право на свою частку слави. Хоча б тому, що ви з Самковським ризикували життям.

Комісар ствердно кивнув, на позір з ним погоджуючись, проте насправді добре розумів, що саме керує зараз директором. Шехтель досі не втрачав надії гучно заявити про себе в столиці. Йому хотілося, щоб у Міністерстві поліції нарешті звернули на нього увагу. Аби там у Відні хтось пожалкував, що на жоден рапорт він не отримав притомної відповіді. І хтозна, може, саме ця справа стане поворотною в його кар’єрі. Нехай на старості, але Вільгельм Шехтель таки отримає визнання, на яке заслуговує.

— Але розшифровування займе багато часу, — сказав Вістович, — боюся, різниця в годину, про яку ви говорите, нічого не вирішить.

— Вирішить! — емоційно заперечив директор. — У той час, коли в контррозвідці тільки намагатимуться зрозуміти ситуацію, в Празі чи у Відні з цими документами вже на повну працюватимуть спеціалісти. До того ж вранці я не збираюся передавати все Редлеві негайно. Спершу попрошу про зустріч, наголосивши, що справа надважлива. Далі дочекаюся, коли він знайде для мене час. Підготую рапорт... І лише тоді ці шифрограми опиняться в нього. Таким чином, в запасі ми маємо не годину, а щонайменше добу.

«Старий хитрий австрійський лис», — подумав комісар. Вголос, проте, сказав інше:

— Ваша правда, пане директоре.

— Ну от, — усміхнувся Шехтель і, затягнувшись димом, відкинувся на спинку стільця, — приємно, що ви мене розумієте, Вістовичу.

— Не просто розумію, а готовий всіляко допомогти, — несподівано додав той.

— Тоді найперше домовимось ось про що, — директор подався вперед і сперся ліктями на стіл, тицьнувши вбік Вістовича тліючою сигарою. Голос його стишився майже до шепоту. — Нікому ні слова про цю розмову. Навіть Самковському, хоч він і веде справу. Нехай для нього все закінчиться буркотливим старим музикантом, який просто жалівся на сусіда.

Вістович лівою рукою показав, що замикає рота на замок. Шехтелю це сподобалося.

— Ви чудовий колега, — похвалив він комісара, — я завжди казав, що австріяк і русин зуміють домовитися. Вип’ємо ще...

Видихнувши після третьої склянки, комісар промовив:

— Я навіть готовий до раптових відряджень, пане директоре. Якщо, приміром, наш арештований нарешті заговорить — а він заговорить, не сумнівайтесь — і викаже своїх очільників, то ми й пов’язати їх зможемо швидше, ніж Evidenzbüro.

— З цим треба обережніше, — застеріг Шехтель, — але так, загалом ви маєте рацію: можна й тут зіграти на випередження. Істинно кажу вам, Вістовичу, сам Господь послав нам цього російського шпига.

З цими словами він радісно реготнув і, вставши зі свого місця, потягнувся до підлеглого, щоб дружньо поплескати того по плечу. Таким свого шефа Вістович не бачив ще ніколи. В одну мить той наче помолодів років на десять, а в очах у нього з’явилися майже юнацькі бешкетливі іскорки. Хоч, може, ця метаморфоза відбулася завдяки доброму алкоголю, який вони нічим не заїдали. Тим часом Шехтель розлив горілку вчетверте, спорожнивши пляшку.

— Йдіть додому, Вістовичу, — неслухняним язиком наказав директор, коли вони востаннє випили, — я передрімаю тут до шостої і, коли прийде наш телеграфіст, перешлю документи до Праги.

Комісар звівся на ноги.

— Слухаюся, пане директоре.

Вони попрощалися, і Вістович вийшов з кабінету. Неквапно спустився сходами донизу, на ходу обмірковуючи все почуте. На вулиці підняв комір плаща і рушив значно швидше, однак не додому, а в бік площі Ринок, де біля ратуші звернув на Сербську. Ще за кілька хвилин чоловік дістався кнайпи «Мінотавр».

Всередині було гамірно й панувала нестерпна духота. Кельнери в повен голос і без жодних церемоній повідомляли клієнтам, що заклад зачиняється, але ті на них не зважали. Побачивши нового відвідувача, що впевнено вмостився за вільним столиком, один із офіціантів вже зібрався протестувати, вказуючи на настінний годинник, проте Вістович знаком наказав йому підійти.

— Ласкавий пане, ми зачиняємося, — скоромовкою говорив кельнер, — і якщо пан...

— Мене чекають, — перебив комісар.

Втім, упевненості в тому, що Бейла його дочекалася, він не мав.

— Смію сумніватися, маємо вже глупу ніч.

— Мене чекають унизу, — виразно промовив клієнт, зробивши наголос на останньому слові.

Офіціант кивнув і відступив, давши Вістовичу спокій. Комісар закурив і кілька хвилин спостерігав, як захмеліла публіка неохоче покидала заклад. Дехто з останніх сил тримався на ногах, хтось відчайдушно скандалив і погодився йти геть лише після того, як кельнери пригрозили поліцією.

Вістович раптом відчув, як по тілу його пробігли мурашки, а серце пришвидшило темп. У шиї солодко запекло, як буває тоді, коли хтось позаду уважно й гаряче в тебе вдивляється. За мить він, мовби звір, уловив ніздрями знайомий і жаданий запах східних парфумів. Пара жіночих рук лягла йому на плечі.

— Я вже гадала, ти не прийдеш... — почув він за спиною.

Бейла, одягнена в шовкову сукню й барвисту накидку, сіла навпроти нього. Вістович якусь мить мовчав, лише споглядав із насолодою. Ковзаючи поглядом по її руках, які час від часу підносили до вуст тонку папіроску, обличчю й чорнявому кучерявому волоссю, комісар заспокоювався після важкого дня. Очима жадібно ловив усмішку Бейли, що спалахувала на її вустах, і цей блідий колір щік, який так гарно контрастував з темними глибокими очима.

— Вибач, що спізнився, — озвався нарешті Вістович, — казна-що творилося сьогодні на службі.

— Найголовніше — ти живий, — всміхнулася жінка, — і сидиш зараз переді мною. Щоразу я вдячна долі хоча б за це.

«Ніколи не чув такого від Анни», — майнула в нього думка. Він потягнувся до кишені за своїм портсигаром.

— Мені невдовзі доведеться поїхати, — сказав комісар, дістаючи цигарку.

— Надовго?

Він стенув плечима.

— Відрядження?

Вістович кивнув і підніс до краю цигарки запалений сірник. Коли закурив, махнув рукою кельнеру. Той неохоче підійшов.

— Принесіть коньяку, — мовив поліціянт.

— Ласкавий пане, ми...

— Знаю, що зачиняєтеся, — перебив Вістович і поклав на стіл п’ятикронову банкноту.

Кельнер повеселішав.

— Для пана і пані? — перепитав він.

— Ні, тільки для пана, — замість нього відповіла Бейла.

Коли офіціант пішов, жінка підвелася й нахилилася до Вістовича.

— Якщо ти їдеш, то не можна гаяти часу. За чверть години, не пізніше, спускайся донизу, — прошепотіла вона йому на вухо.

На цих словах залишила його й зникла за чималою, в людський зріст, статуєю Мінотавра вглибині закладу. Комісар знав, що саме там заховані сходи, котрі провадять у підземний клуб.

Щойно Бейла пропала з виду, його думки вже не трималися купи. Вістович не знав точно чи це через алкоголь, втому чи, можливо, чари цієї жінки. Чоловік випив коньяк і глянув на годинника. Минуло тринадцять хвилин. Зачекавши ще трохи, він підвівся й також рушив до Мінотавра. Неквапно зійшов сходами донизу, де одразу наштовхнувся на дебелого охоронця, що зміряв його підозрілим поглядом.

— Мене чекають, — вдруге за сьогодні промовив комісар.

— Хто? — поцікавився цербер.

Вістович назвав ім’я Бейли. Той кивнув і відсунув убік портьєру за своєю спиною, відкривши важкі дубові схожі на середньовічні двері. Прочинивши їх, він бридко всміхнувся гостеві.

— Ласкаво просимо, дорогий пане.

Комісар мовчки пройшов повз нього і за якусь секунду опинився у зовсім іншому світі. Зала, яка починалася одразу за дверима, мала низьку стелю, але була досить просторою. Освітлювалася лише свічками з канделябрів, що стояли на зграбних столах. Чоловіки й жінки перебували в задимленому напівмороку, який маскував їхні відверті доторки та взаємні пестощі. Час від часу тільки чулися солодкі стогони й збуджений сміх. Цигарковий дим змішувався з димом від опію, запах алкоголю — із запахом парфумів і розпашілих тіл, подекуди вже позбавлених одягу. Ось занадто розпалена білявка з великими круглими персами, не витримавши пориву пристрасті, осідлала свого коханця і, впершись руками в його плечі, мов наїзниця в шию коня, почала свою «прогулянку верхи» спершу алюром, а відтак і галопом. Вістович бачив її білосніжну витончену спину, на яку спадало волосся, пружні грайливі сідниці і широко розведені стегна. Ніхто не звертав на них особливої уваги. Усіх поглинали власні ігри. Хоч, може, серед відвідувачів існувало неписане правило — не помічати коханців, котрі вирішили віддатися одне одному просто посеред зали.

Вістович знав, що за цією залою є ще дві, де можна усамітнитися за ширмою на зручному ложі й подалі від сторонніх очей. Проте в «Мінотаврі» кожен мав право робити це де завгодно і як завгодно. Жодних обмежень тут не існувало.

Іноді між столами з’являлися кельнерки, одягнені лише в шкіряні комбінації. Вони розносили відвідувачам алкоголь, опіум і легку їжу: фрукти, печиво, сир. З глибини зали долинала приємна музика: арфістка і флейтистка своїм чарівним діалогом дещо розбавляли цей бурхливий котел хтивості й тілесної насолоди. Часом в їхню розмову встрявала скрипка, і тоді вона ставала різкою, пронизливою, схожою на суперечку. Якраз на останніх скрипкових акордах наїзниця голосно закричала і, здригнувшись усім тілом, завмерла в обіймах свого коханця.

Ще одне правило існувало в підземеллі кнайпи «Мінотавр»: кожен мав право бути невпізнаним. Тобто навіть якщо тут раптом зустрічалися двоє добре знайомих між собою людей, жоден із них, без взаємної згоди, не повинен був виказати ознаки знайомства. До того ж на світанку всі мусили забути те, що відбувалося вночі. Зрештою, після наркотиків і випивки, якої в «Мінотаврі» не бракувало, це було зовсім не важко.

Одна з кельнерок наблизилася до Вістовича і, забравши в нього плащ і капелюх, простягнула йому сріблястий клубок. Нитка тягнулася з нього й вела кудись у наступну залу.

— Поспішай, — грайливо докинула жінка й зникла в дурманному опійному тумані.

Ну звісно, в лабіринті Мінотавра йому треба мати нитку Аріадни, щоб не згубитися. Бейла обожнювала такі ігри.

Вістович поволі пішов уперед, на ходу змотуючи клубок. Невдовзі опіумна зала вже була за спиною, а нитка привела його в сусідню, де ковзнула за оксамитову ширму, що прикривала затишний альков. Щойно чоловік зазирнув досередини, як опинився в полоні ніжних, але впевнених рук і гарячих добре знайомих вуст. Бейла цілковито заволоділа ініціативою, мовби справді не бажаючи дарма витрачати час. Зірвала з нього жилет, сорочку й вкрила його плечі та шию тисячею пестощів і поцілунків. Вона знала, що потопати в цьому океані пристрасної ласки йому подобалося найбільше. Навіть тоді, коли зливався з нею, коли входив у її гаряче тісне лоно, Вістович отримував менше насолоди, ніж від цієї прелюдії.

Заразом шалена ніжність цієї жінки, як завжди, пробудила у ньому справжній вулкан. Несподівано він перехопив її тонкі зап’ястя і рвучко підтягнув до себе. Бейла мала на собі тільки тонкий халат, і чоловік одним рухом здер його з неї. Одяг злетів угору, мов сполоханий нічний птах. Тепер вона стояла перед ним оголена, всміхалася відверто й виклично, запрошуючи продовжити гру за тими правилами, які йому до смаку.

Він вивчав її тіло так, наче торкався його вперше. Мовби вперше відкрив для себе худорляві плечі, пругкі акуратні груди, темні бруньки сосків і гладкий живіт. Мовби досі ніколи не вдихав запах її волосся й шкіри.

Раптом до них зайшла кельнерка, принісши на таці солодощі, коньяк і склянки. Поставивши тацю на підлогу, жінка не поспішала виходити, відверто позираючи в їхній бік. Вона була вже добряче захмелілою і, вочевидь, спраглою нових розваг.

— Хочеш її? — тихо запитала Бейла.

— Мені потрібна тільки ти, — відповів комісар і більше не зупинявся.

Обережно, але впевнено він робив усе, що прагнулось йому і чого хотіли вони обоє. Чоловік і жінка кохалися без упину, перериваючись тільки для того, щоб випити. Навіть не одразу зауважили, що кельнерка їх не залишила, а тільки сховавшись з протилежного боку ширми, спостерігала за ними.

Бейла засміялася. Була вже третя ночі, коли межі сорому й будь-які заборони зникали тут остаточно. Вона замовила каву й надягнула халат. Потім відшукала свій елегантний портсигар і закурила. Вістович не зводив з неї погляду, в якому ніжності й нового бажання було порівну.

— То, кажеш, мусиш виїхати до Берліна? — раптом сказала жінка.

Комісар невдоволено зітхнув і собі потягнувся за цигаркою. Йому не хотілося говорити про це зараз, до того ж не розумів, чому Бейла знову почала цю розмову.

— Так, в поліції не запитують, — ліниво відмахнувся він, — обов’язок.

Коханці неквапно почали вдягатися. Невдовзі принесли каву.

— Ти міг би все мені розповісти, — голос Бейли несподівано став маже крижаним.

Вістович з подивом глянув на неї.

— Про що це ти?

У відповідь вона підняла цукерницю, під якою Вістович побачив телеграму від Анни.

— Це випало з твого плаща, — пояснила жінка. — Вона кличе тебе. Просить про допомогу.

У словах Бейли, втім, не було й дещиці докору. Радше тріумф, як тоді, коли вдається викрити чиюсь таємницю. Комісар спробував щось промовити, проте вона зробила знак мовчати.

— Адаме, ти знаєш, я ніколи не дозволяла собі ревнощів. Ревнощі виникають тоді, коли вважаєш людину річчю. Яким-небудь бездушним предметом, що належить лише тобі. Але мені хочеться чути від тебе правду, а не брехню... Ти міг би не приховувати, що їдеш у Берлін допомогти дружині, яка вскочила в халепу. Тим більше, я зовсім не проти.

Вона схилилася до нього й поцілувала в губи.

— Мені було добре сьогодні, — почув він її шепіт. — Щасти тобі там.

На цих словах Бейла його залишила.

За чверть години Вістович вийшов з «Мінотавра» у препаскудному гуморі. «Бейла має рацію, — думалось йому, — на біса мені було їй брехати?.. Але що зроблено, те зроблено, і справу треба доводити до кінця. І найперше — знайти вагому причину для відрядження у Берлін».

Швидким нервовим кроком чоловік пройшов уздовж темного Ринку, вийшов на Галицьку площу, звідки рушив на Академічну. Ще за кілька хвилин щосили постукав у двері Дирекції поліції. Заспаний черговий з подивом витріщився на комісара.

— Скажи, щоб арештованого в справі Цільмана привели в кімнату допиту, — з порогу випалив Вістович, — хутко!

— Так jest!

Комісар піднявся до свого кабінету і, запаливши цигарку, кілька хвилин курив, дивлячись у темне вікно. Він знав, що поверхом вище у своєму бюро дрімає Шехтель, дочікуючись, коли вранці прийде телеграфіст. Головне — щоб його шеф раптом не прокинувся. На годиннику доходила четверта, отже, залишалося трохи більше трьох годин. Вістович залишив у кабінеті плащ й, прихопивши олівець і кілька чистих аркушів паперу, вийшов з кабінету і рушив донизу, в підвал, де містилася кімната допитів.

Арештований сидів за широким столом, поклавши руки в тісних кайданках перед собою. Над ним мерехтіла лампа, поливаючи його виснажене обличчя скупим жовто-синім світлом.

— Ляховичу, зніміть із нього кайданки, — наказав комісар черговому.

Той нерішуче затупцював на місці.

— Робіть, що кажу.

Черговий скорився.

— Це щоб ти міг писати, — пояснив арештованому Вістович і поклав перед ним папір і олівець. — Вийдіть, Ляховичу. Як будете потрібні, я гукну.

Той козирнув і залишив їх наодинці. Арештований взявся розтирати зап’ястя, на яких кайданки залишили помітні червонуваті сліди.

— Як тебе звати? — запитав комісар.

Чоловік ще минулої доби не раз чув це запитання, але з моменту свого арешту так і не зронив ані слова, мовби ковтнув язика. От і тепер він відповів тільки зневажливим насмішкуватим поглядом. Це виявилося помилкою: миттю опинившись справа, комісар вперіщив арештанта кулаком в обличчя, від чого той перевернувся на стільці й відлетів до стіни. Вістович рушив за ним, вхопив за сорочку й випростав перед собою.

— Повторюю ще раз: як тебе звати?

Той знову мовчав, тому поліцейський щосили вдавив його в стіну. Арештант почав задихатися і, видно зрозумівши, що справи кепські, нарешті вимовив:

— Дмитро.

— Брешеш! — гаркнув комісар. — Це — тутешнє ім’я, а ти, найпевніше, росіянин!

— Дмітрій... — здавленим голосом уточнив той.

— Чудово. А тепер кажи прізвище!

— Кравцов...

Вістович відірвав його від стіни і жбурнув убік столу Тому ледь вдалося втриматися на ногах, вхопившись руками за стільницю.

— Думаю, ти все одно мені брешеш, Дмітрій Кравцов, — промовив комісар, — але зараз мені байдуже...

Він підняв із підлоги стілець і змусив того сісти.

— Де твої зверхники? — знову запитав він.

Арештант мовчав і тільки голосно відсапувався.

— Кому ти в дідька телеграфував зі своєї нори? — Вістович загрозливо підвищив голос.

Не почувши відповіді, він зацідив йому вдруге. Цього разу не так сильно, тому чоловік втримався на своєму стільці.

— Моєму начальству, — сказав Дмітрій.

— Росіянам?

— Так.

— Кому саме?

— Не знаю. Мені мало про них відомо.

— Що саме ти їм передавав?

Чоловік замовк і опустив голову в очікуванні нового прочухана.

— Гаразд, всі твої документи в нас. Невдовзі ми й самі дізнаємося, — вже спокійно сказав комісар. — Де знаходяться твої росіяни? У Берліні, чи не так?

Арештант кивнув. Вістович дістав цигарку і простягнув йому.

— Сірники отримаєш, коли все розпишеш мені на папері, — додав він.

Дмітрій взяв до рук олівець із такою обережністю, ніби це була отруйна змія. Трохи повагавшись, він зрештою почав писати. Літери йому вдавалися криві, рядки зносило то вгору, то вниз, але врешті-решт зізнання було готове.

— Підпис унизу, — сказав комісар і кинув тому коробку з сірниками.

Арештант підписався і жадібно закурив. Вістович гукнув чергового.

— Назад його до камери, — наказав комісар, згортаючи списаний аркуш вчетверо.

О пів на сьому, за півгодини до приходу поліційного телеграфіста, комісар піднявся до кабінету директора поліції. Той, як і очікувалося, вже не спав. Вістович поклав перед ним зізнання Дмітрія і заявив, що сьогодні ж вирушає до Берліна. Шехтель виглядав дещо розгублено.

— Але... Чи знаєте ви, кого й де будете шукати? — перепитав він. — Берлін збіса великий.

— У мене є там друзі в поліції, — збрехав комісар, — до того ж, коли ви розшифруєте документи цього Кравцова, я буду вже в потрібному місці. Значно раніше, ніж хтось з Evidenzbüro.

Останній аргумент виявився найпереконливішим.

— Що ж, я не проти, — задумливо промовив Шехтель, — можливо, й справді ви маєте рацію... Єдине — поліція не може оплатити вам таке відрядження. Ви ж знаєте, що наприкінці року ми бідні як церковні миші.

— Не турбуйтеся. Задля такої справи я вирушу за свій кошт.

Директор підвівся з крісла і трохи поправив зім’ятий гарнітур. Простягнув комісарові руку.

— У такому разі, успіху вам. І не смію затримувати, — дещо врочисто мовив шеф, — як тільки випаде нагода, зв’яжіться зі мною...

Це було якраз те, що Вістович найдужче хотів почути. Потиснувши руку директору, він поспіхом вийшов на вулицю, де скреготінням перших трамваїв і меланхолійною ходою одиноких перехожих прокидалося місто.

V

Позен

2.11.1905

Ще напередодні в полудень усіх постояльців готелю «Велика Пруссія» попередили, що просторий клуб і ресторація впродовж наступних двох днів не працюватимуть. Для компенсації гостям запропонували щедрі знижки в двох кнайпах і ресторані Вальдемана, що знаходилися на іншому кінці Вільгельмштрассе. Найкращі номери на четвертому і третьому поверхах також виявилися недоступними для резервування. Тих, кому прагнулося замешкати саме в них, уклінно просили завітати через дві доби, не раніше... Здивовані клієнти намагалися з’ясувати, що ж за поважне панство там зупинилося, проте рецепціоністи тільки стримано всміхалися й пояснювали, що не можуть зрадити такої таємниці. Хоч, по щирості, ніхто з них і сам достеменно нічого не знав. Вчора вранці вони здивовано спостерігали, як із клубу виносили розібрані більярдні столи, а замість них встановили там чималий, висотою в півтора метра, боксерський ринг. Згодом біля дверей з’явилося двоє міцних і неговірких чоловіків, що вже нікого не пропускали досередини.

Ще менше, ніж рецепціоністам, було відомо кухарям і кельнерам. На вечір їм наказали приготувати з десяток гарячих страв, переважно м’ясних, чималі нарізки сиру, найкращих ковбас та фруктів. Ще більше вишуканих десертів. До цього — в чималій кількості французького та іспанського вина, коньяку і шнапсу Для обслуговування обрали п’ятнадцятьох найкращих офіціантів.

Увечері між 22:00 і 22:30 один за одним до готелю прибули статс-секретар Франк фон Гарпе, підприємець Вальдемар Ніцпон, голова соціал-демократів Фрідріх Еберт і полковник Йорн Альсдорф. Кожному запропонували номер на четвертому поверсі, аби гості змогли перепочити з дороги й привести себе до ладу. Приблизно о 23:00 всі четверо спустилися донизу, де, зустрівшись, обмінялися кількома стриманими словами, після чого кельнер запропонував їм шампанського. Ніхто з них не відмовився. Узявши до рук по холодному, майже крижаному бокалу, чоловіки пройшли до клубу, де вмостилися на зручних кріслах за лакованим столиком. Над ним висіла невелика електрична лампа, що правильним конусом розливала м’яке тьмяне світло. Його було достатньо, щоб, приміром, дивитися в карти або в склянку з випивкою, але замало, щоб читати газету чи який-небудь документ... Яскраво освітлювався лише порожній бійцівський ринг у протилежному від них кутку.

— Не знав, що сьогодні плануються боксерські поєдинки, — нервово пересмикнувши бровою, сказав Ніцпон, — нас про це не попередили.

— А в чому річ? — одразу ж перепитав полковник. — Не витримуєте таких видовищ? А я їх полюбляю. В юності й сам боксував.

— Зараз не до того, — буркнув фабрикант у відповідь.

— Це точно, — підтримав його статс-секретар, — крові й насильства довкола з надлишком.

Сказавши це, фон Гарпе підніс холодний бокал до чола й болісно скривився. Врешті витягнув із внутрішньої кишені піджака маленьку коробочку з пігулками й, діставши одну, обережно ковтнув. Голова у нього нестерпно боліла від самого ранку.

— Чи відомо, як просувається розслідування смерті бідолахи Лютке? — знову озвався полковник, що серед всіх перебував у найкращому гуморі.

— Ні чорта не відомо, — відповів Еберт і запалив сигару, — навіть не вдалося з’ясувати, кому доручили слідство... Ці берлінці відмахнулися від мене, як від мухи.

— Воно й зрозуміло, — простогнав фон Гарпе, — в Кріпо ніколи не розголошують своїх внутрішніх справ...

— І це при тому, що ви з Ебертом були перші, хто знайшов тіло, — зауважив полковник.

— Не нагадуйте, — благально мовив страждалець, — через це нас ледве випустили з того проклятого Берліна.

— Спершу Ціммерман, потім Штефан Дрезен, тепер Лютке... — видихнув Ніцпон. — Ви й далі казатимете, що ці вбивства між собою не пов’язані?..

Не в стані більше сидіти, фабрикант підхопився на ноги, рясно розплескавши довкола себе шампанське.

— Хто? — верескнув він. — Хто з нас буде наступним? Я вас питаю, хто?

— Сядьте, Ніцпоне, — стомлено вимовив Еберт.

— Спершу скажіть, що ви збираєтеся робити?

— Найперше — відбудемо сьогоднішню зустріч, — якомога спокійніше вимовив полковник. Таким тоном зазвичай заспокоюють капризну дитину або жінку під час нападу істерики.

Фабрикант провів рукою по обличчю. Потім роззирнувся. Крім них в цьому клубі було заледве п’ятеро чи шестеро осіб, проте їхню увагу він привернув.

— Сядьте, — повторив Альсдорф.

Ніцпон скорився.

— Господи милосердний, як же я втрапив у це лайно... — зітхнув він наостанок, після чого запанувала мовчанка.

О пів на дванадцяту до готелю під’їхав темно-сірий «Austin». Швейцар, що, виструнчившись, як солдат, стояв біля входу, поспіхом рушив до авта і запопадливо прочинив дверцята зі сторони пасажира.

— Доброго вечора, пане Вінкелю! — радісно привітався він з чоловіком у темному пальто й акуратному капелюсі, щойно той встиг ступити на землю. — Як подорож?

Той вирівнявся у повен зріст і ледь помітно всміхнувся блідими, мов у вампіра, губами. Глибоко запалі очі при цьому лишилися крижаними.

— Спасибі, добре.

Водій тим часом дістав невелику валізу прибулого й простягнув її швейцарові. У холі вже чекав портьє з двома служниками.

— Ласкаво просимо, пане Вінкелю! Бажаєте чогось з дороги?

— Ні, одразу до кімнати.

— Як накажете. Дозвольте вас провести...

— Четверо моїх гостей вже прибули?

— Так. Чекають вас у клубі.

— Прекрасно.

На цих словах Вінкель пішов слідом за портьє, який також запитав, як минула його мандрівка і чи добре гість себе почуває.

— Чудово почуваюся, — відрубав той і біля самих дверей додав: — Невдовзі має прибути моя дружина. Проведіть її в мій номер, навіть якщо я буду вже у клубі.

— Неодмінно, пане Вінкелю.

— А тепер ідіть.

— Мене вже тут немає. Гарного вечора!

Удо Вінкель спустився донизу через двадцять хвилин. Тримався, як завжди, рівно, дивився дещо зверхньо й поблажливо всміхався персоналу готелю. За кілька кроків від нього йшли двоє охоронців. Втім, навряд чи він їх потребував. Останній сміливець, що готовий був кинути виклик цьому чоловікові, давно вже був на тому світі.

Вінкель народився й виріс у Позені. Батько його був дрібним антикваром, а що хисту особливого до торгівлі не мав, то сім’я ледве зводила кінці з кінцями. Та все ж Ганс Вінкель зумів нашкребти своєму єдиному синові на університетську освіту, про що Удо ніколи не забував і завжди був йому вдячний.

Ще в студентські роки амбітний і зухвалий син антиквара, що понад усе прагнув вирватися з бідності, познайомився з такими ж відчайдухами, як і він сам. Ті найперше спонукали його жити не по кишені, затягуючи в світ нічних розваг, дорогих ресторацій і жорстоких поєдинків з тими, хто так само жадібно смакував пирогом життя, рвав його зубами і, найважливіше, зазіхав на його власний шматок. У цих бійках Удо став жорстоким і нещадним до суперників, добре розуміючи простий вовчий закон: якщо не перегризеш горлянку ворогові, то він перегризе її тобі.

Далі слід було шукати доброго заробітку, який би відповідав його розкішному способу життя. В університеті Вінкель вивчав право, але йти працювати за фахом не поспішав. Хоча б тому, що гнити в якій-небудь нотаріальній конторі чи служити в суді він би вже не зміг. Та найголовніше — молодим юристам на перших порах мало платили, а чекати Удо не хотів. Від батька юнак перейняв сякі-такі навики торгівлі, які вирішив застосувати, але товар при цьому підібрати інший. Антикваріат для його мети не годився, бо серед цього непотребу лиш вряди-годи можна було натрапити на справжню цінність. До того ж Удо Вінкель пам’ятав, до чого цей мотлох довів його старого. Живучи в боргах, він у боргах і помер, лишивши цей тягар вдові й синові. Значно привабливішою здавалася юнакові торгівля китайським чаєм. Але тільки тому, що в ящики з цим запашним колоніальним товаром було зручно ховати нелегальний опіум. За кілька років подвійний ґешефт приніс молодому злочинцеві непоганий статок, а заодно й нових ворогів. Ці були вже іншого ґатунку, аніж його давні супротивники в студентських бійках. Вони не виходили з ним віч-на-віч посеред вулиці чи кнайпи, а підло вбивали кур’єрів, палили склади з товаром або через треті руки здавали його поліції. Врешті Удо Вінкель таки втрапив за ґрати, де відсидів, щоправда, лише три роки з п’яти, які йому присудили. У в’язниці він показав себе настільки смиренним і дисциплінованим в’язнем, що тюремники натішитися не могли й самі рекомендували пенітенціарній службі звільнити його дочасно. Одного вони не знали: увесь цей час, день у день і щогодини він обмірковував план помсти тим, через кого втратив три роки життя. Часу обдумати і обрати найжорстокіші методи розправи в нього було досить, тому ледве опинившись на волі, Удо з насолодою взявся до справи. Найперше — відшукав усіх старих друзів та союзників, яких виявилося не так вже й мало і які також потерпали від його ворогів. Разом вони перетворилися на міцну, добре зорганізовану банду, і тоді кримінальний Позен запалав... Впродовж трьох місяців противників Удо Вінкеля знаходили повішеними, розстріляними, втопленими й жорстоко задушеними. У поліції тільки розводили руками і врешті-решт вирішили не втручатися. Нехай криміналітет нищить себе сам. Їм від цього тільки краще...

Та річ була в тому, що позенський кримінальний осередок насправді тільки міцнішав. Став централізованим і підпорядковувався тільки одному босові — Удо Вінкелю, який, вдовольнивши свою жагу помсти, тепер узявся налагоджувати давній ґешефт. Тільки тепер його вплив поширювався далеко за межі Позена. Цього чоловіка до смерті боялися в Бреслау, Берліні і навіть у далекому Данциґу.

Окрім торгівлі опіумом, Удо Вінкель дуже швидко прибрав до рук усі позенські борделі та нелегальний ринок зброї, а також підпільні винокурні, стверджуючи при цьому, що горілка його виробництва набагато краща за те пійло, яке продається під державною акцизною маркою. З’явилося в нього й ще одне захоплення: боксерські бої. На його підпільних рингах сходилися найкращі бійці Німеччини та навіть сусідньої Австро-Угорщини, які за казкові гонорари демонстрували вершину своїх умінь. На такі вечори боксу Вінкель запрошував найдобірнішу публіку як світу кримінального, так і законного. Тут ці два світи перетиналися, а поліційні чини і майстри контрабанди, судді й професійні вимагачі сиділи поруч, випивали й азартно робили ставки. І тільки бос позенської мафії здебільшого сидів на віддалі від усіх, розкурюючи сигару й спостерігаючи за цим дійством, над яким мав абсолютну владу.

Все йшло як треба не один рік, аж раптом новини з Далекого Сходу порушили спокій обох середовищ і породили гарячі дискусії щодо подальшої долі Європи. У газетах писали про те, що Російська імперія програла війну Японії, втративши в Цусімській битві[23] флагманів свого флоту. Вінкель знав, чим це йому загрожує. Вже влітку в Позені його наглядачі помітили російських контрабандистів, що, поселившись у недорогих готелях, пиячили в тутешніх кнайпах та тинялися ринками, вивідуючи тутешню ситуацію. Інакше кажучи, шукаючи нових кримінальних партнерів на Заході Європи, оскільки Схід був тепер для них закритий.

Перших таких непроханих гостей його люди швидко прибрали... Човнярі й поліціянти два дні виловлювали їхні понівечені тіла з Варти. Але невдовзі стало зрозуміло, що проблему звичним чином не вирішити: росіян у Позені та інших містах ставало усе більше, поводилися вони дедалі зухваліше і, зрештою, згуртувалися у власний міцний кримінальний осередок.

Та Вінкель дістав підтримку з найнесподіванішого боку. Одного дня йому повідомили, що його, боса позенської мафії, хочуть бачити в Генштабі. Він спершу від душі розреготався, сприйнявши це за жарт, проте запрошення невдовзі підтвердилося. Вінкель сам призначив зустріч на нейтральній території — у номері-люкс готелю «Велика Пруссія». На зустріч до нього прийшли Фрідріх Еберт і полковник Альсдорф. Вінкель не приховував подиву, побачивши перед собою цих людей, і вже збирався закинути який-небудь цинічний жарт зі свого безмежного арсеналу, але досить швидко зрозумів, що їх привело і в чому, власне, полягала справа...

Не лише російські пройдисвіти, злочинці та авантюристи звернули свій погляд на Захід. Була реальна загроза, що цілком легальні ділки створять конкуренцію тутешнім підприємцям. Від їхньої присутності на ринку могла добряче постраждати економіка імперії, адже товари росіян значно дешевші, хоч, звісна річ, нікудишньої якості, проте чи обходить це звичайного покупця? Але найбільшою загрозою полковник Альсдорф вважав російських шпигунів. Власне з ними, цими паскудними щурами, що проникали в найглибші закутки державного апарату, він мав намір боротися в першу чергу Дві імперії, Російська та Німецька, офіційно зберігали дружні стосунки, тому до відкритих методів боротьби вдаватися було зась. Ця війна за територію мала стати таємною. І ось тут інтереси полковника Генштабу Альсдорфа, політика Фрідріха Еберта, банкіра Штефана Дрезена, а також фабрикантів Ніцпона й Ціммермана та статс-секретаря фон Гарпе цілком збігалися з інтересами Удо Вінкеля. Адже в разі перемоги виграють усі.

Та не встиг цей новостворений синдикат завдати бодай найменшого удару, як Ціммермана знайшли мертвим. Потім настала черга Дрезена... Хтось убивав їх на випередження. Це лякало й сердило одночасно, а залізного боса позенської мафії нестерпно бісило.

Удо Вінкель пробув у своєму номері лише двадцять хвилин, проте цей короткий відрізок часу й доволі обмежений готельний простір вмістили в себе, мабуть, найбільшу його таємницю і єдину слабкість, яку цей залізний чоловік старанно приховував від інших. Розпакувавши валізу, найперше він дістав із неї невелику паперову коробку, де зберігалося кілька ампул з рідиною бурштинового кольору. Одну з них чоловік обережно розламав надвоє, не проливши при цьому ані краплини, а тоді випив увесь вміст одним ковтком. Тоді сів у крісло, прислухаючись, як поволі зникає нещадний біль у шиї, вгамовується тремтіння колін і рук, а найголовніше — стихає шум у голові, який паралізував думки. Він був схожий на звуки водоспаду, що невідомо як сформувався у його черепі десь там, біля потилиці, яка витримала колись удар його заклятого ворога, контрабандиста й убивці Іцка Бернштайна. Вже покійного. Удо власними руками задушив його, перед цим видавивши тому очі, наче збирався залишити їх собі на згадку. І тепер здавалося, що Іцек нагадує про себе з того світу, проникаючи йому в мозок, як він сам колись встромив пальці в його очниці... Тільки коли настала цілковита полегша, Вінкель підвівся, поправив гарнітур і вийшов з кімнати.

Щойно він з’явився в клубі, як біля нього виріс кельнер, який тримав перед собою тацю з напоями, а очі присутніх в одну мить звернулися до нього. Чоловік узяв чарку коньяку і трохи підніс її перед собою, мовби для тосту.

— Гарного вечора, панове! — урочисто сказав він після цього.

У ту ж мить зазвучав оркестр і атмосфера в клубі зробилася значно легшою і приємнішою. Гості почали жваво теревенити, а Вінкель, зробивши вітальне коло по залу, де привітався то з тим, то з тим, сів за столик, де на нього вже чекали фон Гарпе, Ніцпон, Альсдорф та Еберт. Усі четверо підвелися йому назустріч.

— На Бога, не треба вставати, — сказав він і сам невимушено всівся на стілець. — Сподіваюся, вам тут подобається?

— Вельми вдячні, тут чудово, — відповів за всіх полковник.

— Кімнати, де ви замешкали, зручні?

— Цілком.

Було однак помітно, що нікому на цю тему говорити не хочеться, адже всіх хвилювало зовсім інше.

— От-от розпочнуться боксерські поєдинки, — зазначив Вінкель, киваючи в бік порожнього рингу, — не хочете зробити свої ставки?

— Порадите доброго бійця? — хмикнув фон Гарпе.

— Аякже. Його ім’я Маркус Щипак. Ще зовсім недавно він був звичайним волоцюгою, який жив під Хвалішевським мостом, а сьогодні стане боксерським королем. Запевняю. Сміливо можете ставити на нього.

— Як же ви його знайшли? — здивувався Еберт. — Не думаю, що зазвичай шукаєте бійців під мостом.

— Звісно, ні, — відповів Вінкель, вдаючи, що не зауважив дещо насмішкуватого тону, з яким це було сказано, — адже під мостом, зазвичай, знаходять тільки трупи... Маркус Щипак трапився мені випадково. Навіть не мені, а моїй дружині. Уявіть собі, на її очах цей чоловік віддухопелив трьох зарізяк, наче хлопчиків із церковного хору. Бачте, Клавдія з нашою донькою часом люблять прогулятися вздовж річки. Іноді чинять досить нерозумно, відсилаючи кудись охоронців, щоб вільно собі потеревенити. Аж тут трапилися ці грабіжники... Словом, у небезпечні часи живемо, панове, дуже небезпечні.

— Власне, про небезпеку, — не втримався Ніцпон. — У нас нова смерть, пане Вінкелю.

— Я знаю, — коротко відповів той.

— Я маю на увазі смерть у Берліні. Убито комісара Лютке, який розслідував...

— Я знаю, — урвавши його, повторив Вінкель.

Запала мовчанка, під час якої оркестр почав награвати «Іп ту merry oldsmobile» — модну мелодію з репертуару Ґаса Едвардаса[24].

— У Кріпо вже давно немає справжніх професіоналів, — врешті єхидно зауважив мафіозі. — Той ваш Лютке був звичайною посередністю. Здохнути самому — насправді найкраще з того, що він міг. Та втім, його смерть цікава і невипадкова, тому я невдовзі вирушу до Берліна, щоб як слід вивчити всі деталі.

— Та Бог з ним, з бідолахою комісаром, — промовив фон Гарпе, — у нас ще дві смерті. Точніше, вбито двох наших партнерів, які зараз також мали б сидіти за цим столом і насолоджуватися вашою гостинністю. Я про Ціммермана та Штефана Дрезена.

— Мені відомо.

— Тоді я думаю, що дивний збіг обставин вам також відомий, пане Вінкелю, — знову смикнувся Ніцпон, але одразу ж потупив очі, не сміючи зустрітися з ним поглядом.

— Ні, добродію. Я не знаю, що ви маєте на увазі. Мусите висловитися чіткіше.

— Я скажу за нього, — перебрав ініціативу полковник, — наш друг має на увазі, що всі загиблі належали, так би мовити, до нашого кола. Не до вашого.

— Тобто до світу законного.

— Саме так.

— А ось тут ви помиляєтеся, пане Альсдорфе. Смертей насправді більше. Позавчора вбито мого помічника, чоловіка на ім’я Бартоломей. Вбито досить жорстоко. Навіть я був здивований... Але ви про це не знали й ніколи не чули цього імені, полковнику. Тому що загиблий був «не з вашого кола».

— А ваш помічник... Він також займався нашою справою? — уточнив Еберт.

— Так, виконував мої доручення. Тому сподіваюся, я випередив ваші підозри.

Вінкель несподівано розсміявся, мовби щойно йому вдалося підколоти своїх співрозмовників якимось влучним дотепом. Звісна річ, ніхто його веселощів не підтримав. Навпаки, від цього диявольського сміху в решти по шкірі пробігли мурашки.

— Ніхто вас ні в чому не підозрював, — обережно зазначив фон Гарпе.

— Та облиште, — продовжував сміятись мафіозі, — звісно ж, ви подумали, що це за моїми наказами убито цих ваших Ціммермана і Дрезена. А також ліквідовано берлінського комісара. Але ні... Відбувається дещо інше, мої панове. Хтось оголосив війну не лише вам, але й мені. І, відверто кажучи, навіть я йому співчуваю. Більшої дурості, ніж перейти мені дорогу, не вигадаєш. Бо якщо це, наприклад, росіяни, то я знайду їх навіть у Сибіру... А тепер робімо ставки! — Вінкель різко змінив тему. — То що, готові ви повірити моєму боксерові? Обіцяю, розчаровані не будете.

— Я поставлю кілька марок, — без надмірної охоти сказав полковник.

— І я, — додав Еберт.

За кілька хвилин, і справді, оркестр замовк, а клубний імпресаріо оголосив про початок поєдинків. Найперше всі боксери вийшли на ринг, аби публіка змогла їх побачити й вибрати, хто сподобався найбільше. Кожного було представлено за іменем та змагальним номером, а також оголошено, з якого міста той прибув.

— А я поставлю на он того з Лемберга, — раптом сказав Ніцпон. — Непогано виглядає. Як на мене, в нього сьогодні будуть шанси.

Вінкель стенув плечима. Мовляв, хтозна, все можливо.

— А ви, Herr Staatssekretär? — запитав він у фон Гарпе. — Братимете участь у нашій забаві?

— Ні, я утримаюсь, — рішуче відмовився той, — мені не до азарту. Страшенно болить голова.

Господар заходу подивився на нього з удаваним співчуттям і, здавалося, перестав цікавитись ними усіма. Тим більше, що Маркус Щипак боксував першим. Його суперником був високий на зріст, м’язистий боксер із Данциґа. На вигляд — колишній моряк, чиє тіло рясно вкривали татуювання. Щипак був нижчим за нього майже на голову, тримався не так упевнено і, здавалося, навіть уникав дивитися морякові в очі. Було незрозуміло, яким чином цей Давид збирається вистояти проти свого Голіафа, але з першим ударом ґонґа Маркус змінився, мов за помахом чарівної палички. Його м’язи зробилися пружними, кроки швидкими, а тіло вертлявим, як у змії. Моряк з першого ж раунду, не витрачаючи зусиль на розвідку, спробував дістати його довгими й важкими ударами, проте Щипак кожного разу щасливо їх уникав. Розуміючи, що програє опоненту в силі, він вправно заходив збоку, влучаючи тому в печінку, пірнав знизу, намацуючи короткими ударами живіт, аж поки той у третьому раунді на мить знесилено не опустив могутні кулаки в своїх чорних велетенських рукавицях. Маркус побачив його скривлений рот, пінисті губи і чіткі обриси щелепи, важкої і квадратної, наче шухляда. Дистанція була підходящою, і Щипак викинув уперед праву, а потім і ліву руку. Обидва удари втрапили точно в ціль. Голову моряка різко розвернуло вбік, плечі його опустились, і кілька секунд він стояв нерухомо, як зачаклований. Після цього важко гепнувся на поміст.

— Прекрасно! — Вінкель вдоволено відкинувся на спинку крісла. — А між іншим, цей моряк — нинішній чемпіон Данциґа, — додав він, розкурюючи сигару. — Думав, вистоїть проти Маркуса трохи довше.

Моряка, який все ніяк не приходив до тями, винесли на ношах. Ринг швидко протерли сухими ганчірками, після чого до бою приготувалася наступна бійцівська пара: боксер із Лемберга, на якого поставив Ніцпон, і жилавий боєць із Бреслау. Цей поєдинок цікавив Вінкеля значно менше, ніж попередній, тому він повернувся до розмови, лиш краєм ока відстежуючи, що відбувається на рингу.

— Що ж, а поза тим, — зауважив мафіозі, — гадаю, всі задоволені, як спрацьовують наші домовленості?

— Можемо почати, наприклад, з вас, — спокійно зауважив полковник, — за останні два місяці тутешня та берлінська поліція відпустила всіх заарештованих, чиї імена ви вказали. Тож ви задоволені, пане Вінкелю?

— Наразі так. Однак, і решта не в програші. Тиждень тому мої люди спіймали й видали вам двох крупних контрабандистів. Фабрики пана Ніцпона ледве встигають виконувати замовлення, бо я особисто рекомендую моїм діловим партнерам звертатися саме до нього. Партія соціал-демократів, яку очолює добродій Еберт, нещодавно отримала щедрі пожертви від кількох заможних землевласників. Знову ж таки за моїми рекомендаціями... А вам, шановний фон Гарпе, я от-от передам до рук таємну переписку російського посла. Тільки уявіть, як ви демонструєте її приголомшеному рейхсканцлеру. Повірте, там багато такого, від чого ваша кар’єра стрімко піде вгору... Тож, хай йому чорт, панове! Не бачу причин сидіти з кислими мармизами.

Вінкель окинув їх презирливим поглядом, в якому відчувалася дещиця ненависті, мов краплі отрути в склянці з випивкою. Потім кілька хвилин уважно спостерігав за поєдинком боксерів. Ці двоє виявилися приблизно однаковими за силою та умінням. Та все ж боксерові з Лемберга вдавалося на рингу більше. Головним чином, завдяки майстерним контрударам. Врешті-решт він таки збив свого суперника з ніг ударом в живіт. Точніше, склав його вдвоє, мов дочитану книжку.

— Який же він молодець! — закричав раптом Ніцпон, одразу, мабуть, подумавши про свою ставку. Фабрикант підхопився на ноги й щосили заплескав у свої пухкі долоні. — Браво! Браво! — вигукував він, ніби в театрі після вистави. — Перфектно! Просто перфектно!

— Так, непогано себе показав, — зауважив полковник.

Настрій цього товариства раптом змінився. Куди й поділася загальна понурість. Усі, навіть фон Гарпе, заходилися обговорювати майстерність Щипака і цього невідомого їм бійця з далекого австрійського Лемберга.

— Трапляються ж такі таланти в провінції, — докинув Еберт.

— І не кажіть...

— Це все тому, що там чистіше повітря. Тому й люди здоровіші.

— Згоден. Ви ж бачили наших горян? Справжні силачі.

— Дуже вдячні вам, пане Вінкелю, за цей вечір, — обережно промовив Ніцпон, — і даруйте, якщо виникли деякі... кхм... деякі... непорозуміння...

— Ну що ви, панове, — підводячись, відповів той. — Все це дрібниці. Головне, що ми все з’ясували і зрозуміли один одного. Як і ці боксери.

— Саме так... Дуже точна аналогія, — в один голос заговорили всі четверо.

— Поєдинки ще не закінчено, — додав Вінкель. — Тому насолоджуйтеся. Гарних вражень.

З цими словами він залишив їх, перейшовши в іншу залу, де на нього чекали за картярським столом.

VI

Берлін — Шпандау

4.11.1905

Небо над Берліном простягнулося похмурим куполом, що металевим блиском віддзеркалювався у неспокійних водах Шпрее. Брудно-червона баржа, навантажена піском, ліниво пірнула під міст і зникла десь у напрямку Руммельсбурґа[25]. Вістович навіть розгледів вантажника у брудній робі, що сидів на чорних вологих дошках, байдуже курив і спльовував просто в річку. Йому й самому запраглося курити. Цигарки завбачливо прихопив ще з Лемберга. До того ж одразу кілька пачок. І, як виявилося, не прогадав — куриво тут було значно дорожчим, аніж вдома.

Міст, під яким пройшла баржа, був залізничним. За останні півгодини ним вже двічі проїхав поїзд, заповнюючи простір довкола себе густою парою і нестерпним гуркотом. Вістович сам ще дві години тому сидів у вагоні і знуджено споглядав осточортілий пейзаж за вікном. Від Лемберга до Позена з ним у купе їхав молодий чоловік. Неговіркий, але з ним вони бодай грали в карти, вбиваючи час. За давньою звичкою, комісар потай уважно до нього приглядався, намагаючись зрозуміти, що це за один. З вигляду йому було десь двадцять п’ять або тридцять років. Хоч, може, віку додавали міцна статура й неголені підборіддя та щоки. Обличчя, втім, мав чесне, відкрите, як у молодого священика або солдата-новобранця. Однак Вістович звернув увагу на його руки. Точніше, на його кулаки. Міцні, мов кувалди, збиті. Шкіра місцями здерта. Без сумніву — цими кулаками чоловік послуговується часто. І тільки коли поїзд під’їхав до станції Позен і вони попрощалися, комісар зрозумів, що десь вже його бачив раніше. Де саме, він згадав аж у Берліні: рік чи два тому Вістович випадково потрапив на відкриті міські змагання з боксу. Тоді цей молодик яскраво переміг у напівсередній вазі й став чемпіоном міста. Звали його Ромко Лисак. «Втім, яке це вже має значення», — подумалось комісару, коли боксер невідомо чому пригадався йому тут, на березі Шпрее.

Вістович запалив цигарку й поглянув у інший бік. Крізь власний тютюновий дим він побачив ще одну сіру дугу мосту, за якою важкими куполами тягнувся вгору Берлінський собор. Здається, слід іти якраз у той бік. Десь там знаходиться Шаушпільгауз, в якому працює Анна. Піднявши валізу, що досі тулилася до його ноги, наче пес, комісар подався розміреним кроком уздовж набережної.

Анни в театрі не було. Проте вахтер після довгих вмовлянь і розглядання поліційної бірки й документів Вістовича таки погодився дати її адресу Анна, як виявилося, жила поза Берліном, в містечку Шпандау. Очевидно, винайняти житло там було набагато легше. На щастя, поїзди вирушали у тому керунку щогодини, тож з театру Вістович рушив одразу на головний двірець. Прибувши в Шпандау, комісар узяв фіакра і за чверть години опинився біля потрібного будинку.

Актриса мешкала біля затишного парку, що тягнувся уздовж неглибокої річечки, яка далі впадала, мабуть, у Шпрее. У парку росли переважно старі клени, каштани і дуби, що рясно засипали долівку своїм широким іржавим листям. Серед цього листяного моря виднілися дві стрімкі алеї, вздовж яких стояли потріскані від часу дерев’яні лавки.

Будинок налічував тільки два поверхи. Квартира Анни була якраз на другому. Піднявшись сходами, комісар завмер на хвилинку біля потрібних дверей, а тоді обережно натиснув на кнопку дзвінка. Спершу ніхто не відчиняв, і коли він подзвонив удруге, з того боку почулися обережні кроки.

— Хто там? — почув він жіночий голос, який не належав його дружині.

— Моє прізвище Вістович, — трохи розгублено відповів чоловік. А потім додав: — Я з поліції.

— З поліції? — здивувалася жінка. — Що вам потрібно?

— Я шукаю Анну Каліш... Вона тут живе?

Кілька секунд тривала тиша, а потім почулося клацання замка. Двері відчинилися. На порозі постала молода білявка у строгому, як для пішої прогулянки, одязі. Комісар зняв капелюха і привітався.

— Доброго дня, пане Вістовичу, — відповіла жінка. — Пробачте, я не знала, що Анна чекає на вас. Прошу заходити...

— Пані Каліш удома? — знову уточнив комісар.

— Так, — кивнула білявка. — Дещо зле почувається, тому залишилася сьогодні в ліжку.

— А ви...

— Я її подруга. Анна попросила мене побути з нею. Давайте ваше пальто і капелюха...

Повісивши речі на вішак, жінка провела Вістовича в спальню, де з вологим компресом на голові лежала його дружина. Побачивши гостя, Анна кволо всміхнулася.

— Адаме, дорогий... Як добре, що ти приїхав. Правда, я чекала тебе трохи раніше.

— Залізничне сполучення не бездоганне, — сказав комісар, сідаючи на стілець поруч із ліжком.

— Так, але я не чекала тебе сьогодні. Думала, ти також надішлеш мені телеграму... Бачиш, у мене зупинилася Хільда.

— Нічого, — бадьоро сказав той, — але ж для мене ти знайдеш куточок?

— Правду кажучи, якось... не пасує...

Вона замовкла, дивлячись на комісара чи то благальним, чи то рішучим поглядом.

— Що ж... Гаразд, — Вістович закусив нижню губу, подумки пригадуючи, який довгий і важкий шлях він подолав заради неї, а головне — чим довелося ризикнути, аби шеф відпустив його. Адже рано чи пізно Шехтель довідається, що зізнання того Дмітрія Кравцова неправдиві. І на Берлін він вказав тільки тому, що комісар його змусив. Вістович ковзнув поглядом по її блідому обличчю, обрамленому розтріпаними кучерями, яку середньовічної мучениці. Він мав би розлютитися, сказати Анні зараз усе, що думає, але натомість продовжував мовчати. Його дружина все ще була збіса вродливою. І ця її врода, як і раніше, його роззброювала, перетворювала на покірного і слухняного полоненого.

— Що ж усе-таки сталося? — видавив він із себе через кілька хвилин. — Чому ти надіслала мені телеграму?

Анна важко зітхнула й трохи підвелася, спершись на лікті.

— Надіслала, бо втрапила в халепу, а ти єдиний в усьому світі, хто може мені допомогти...

Сказано було це з таким відчаєм і такою щирістю, що комісар майже пробачив їй своє теперішнє дурнувате становище.

— Близько тижня тому в своїй гримерці я знайшла дивну записку від незнайомця з проханням про негайну зустріч, — почала свою розповідь Анна. — Спершу не збиралася йти, але він просив зустрітися в невеличкому ресторані на набережній. Це два кроки від театру, тому я прийшла. У записці ще мовилося, що справа дуже важлива.

— Ти була впевнена, що записку написав чоловік, а не жінка? — запитав Вістович.

Анна відвела погляд.

— Жінки не пишуть мені записок...

— Ти зберегла її?

— Здається, ні.

— Жаль. Що ж, слухаю далі.

— Я спізнилася, але незнайомець мене дочекався. Поводився стримано і ввічливо. Сказав, що він комісар Кріпо.

— Як його звати?

— Лютке... — напруживши пам’ять, пригадала актриса. — Йоахім Лютке. Ми замовили дві склянки вина, але тільки для того, щоб кельнер від нас відчепився. Потім він швидко сказав, що справа надзвичайно серйозна. Мовляв, питання життя і смерті... Втім, договорити не встиг. Мабуть, помітив когось за моєю спиною, бо обличчя його раптом посіріло, а погляд став переляканий, як у загнаного звіра. Попросив мене розіграти сцену невдалого побачення і прийти ввечері до нього додому.

Комісар не втримав цинічної посмішки.

— Я знаю, про що ти думаєш, Адаме, — поспішила сказати жінка, — але він так переконливо говорив і так мене налякав, що я скорилася. Ввечері я сіла в поїзд і поїхала до нього на Рінґбан. Мені хотілося дізнатися в чому річ і покінчити з цим!..

— Поїхала туди сама?

— Так. Тепер я розумію, що це було дурістю, а тоді мене охопив страх. Я сама собі не належала...

— Як ти дісталася туди? — раптом запитав комісар.

— Кажу ж, поїздом. Звідси, зі Шпандау, вони ходять до пізньої ночі.

— А від станції?

— Не пам’ятаю. Здається, взяла фіакр... А що?

— Нічого. Просто намагаюся зрозуміти, хто тебе міг бачити дорогою. Продовжуй.

— Я піднялася сходами до його помешкання. Двері були відчинені, і з квартири нестерпно тхнуло горілим. Всередині починалася пожежа. Але найстрашнішим було те, що Лютке мертвим лежав на підлозі...

На цих словах голос Анни зламався, а тіло затряслось від ридання. Вістович обійняв її й дочекався, коли та заспокоїться. Як же давно вона не була так близько до нього.

— Ти була впевнена, що він мертвий? — запитав комісар, коли жінка повернулася в попереднє положення.

— Не знаю. Він лежав...

— Було видно кров?

— Ні, але наступного дня газети написали про вбивство.

— Однак ти не маєш певності, чи був цей Лютке мертвим на той момент, коли ти його знайшла?

— Ні... О Господи! А якщо він і справді ще був живий?.. Я ж могла якось допомогти йому...

Жінка заридала знову.

— Анно, чи маєш ти бодай найменше поняття, про що покійний хотів з тобою поговорити? — урвав її плач комісар.

Актриса заперечно хитнула головою.

— Гадки не маю... Але я боюсь. Боюсь найперше того, що мене знайдуть і звинуватять у причетності до вбивства. Я не хочу до в’язниці. В мене все йшло так добре тут! Нові люди, нові ролі, нове місто!..

У двері кімнати постукали, і всередину зайшла Хільда, одягнена, як для виходу.

— Куди ти зібралася? — злякано запитала Анна.

— Мені час. Лишу вас удвох.

— Ні, не йди!

— Анно, але ж...

— Не йди, — повторила жінка, — ти мені потрібна!

— Справді, не йдіть, — підводячись, сказав комісар, — інакше мені не буде на кого її залишити.

— Ви зупинилися десь? — запитала в нього Хільда.

— Так... Маю резервацію в готелі.

— Адаме, — мовила Анна, шукаючи вологим поглядом його очі, — ти допоможеш мені?

Вістович кивнув.

— Зроблю все, що зможу... Моє шанування, — додав він, ідучи до виходу, — не проводжайте.

Вийшовши знову на вулицю, Вістович з подивом помітив, що на місто вже почали опускатися сутінки. А була ж заледве четверта. «Бісова осінь», — подумав він і подався туди, де, на його думку, мав би знаходитися центр міста. Слід було шукати ночівлю, але найперше — добру вечерю, бо шлунок вже про себе нагадував голодним бурчанням. Завернувши в першу-ліпшу кнайпу, комісар сів за вільний столик. Підійшов кельнер, і Вістович замовив картопляний салат зі шніцелем, а також попросив принести йому сьогоднішні газети. Таким чином, доки готувалася його вечеря, він міг із користю витратити час. У місцевій «Spandau Zeitung» ані словом не згадувалося про вбивство комісара Кріпо, зате дві берлінські газети присвятили цьому випадку цілу шпальту. Журналісти висували різні версії: припускали, що поліцейському могли помститися злочинці, яких він колись віддав під суд, що в помешкання проник злодій, якого той намагався затримати, а також, що Лютке був п’яний і ненароком перевернув гасову лампу, потім зомлів і задихнувся. Остання версія видалася Вістовичу найоригінальнішою і, попри втому, добряче його розвеселила. Повідомлялося також, що покійний комісар і сам розслідував убивство знаного банкіра Штефана Дрезена, якого знайшли мертвим посеред парку Фрідріхсгайн наприкінці жовтня. «Чи пов’язана загибель пана Лютке з цією справою? — запитував наостанок журналіст Франк Більмер. — У Кріпо мовчать, ніяк не коментуючи смерть колеги, посилаючись на таємницю слідства. Звісно, поліція має на це право. Але свої права має й громадськість. Наприклад, знати, що Берлін стає чи не найнебезпечнішим з усіх німецьких міст!» На щастя, ніде не згадувалося про Анну. Втім, це не означало, що про її візит до помешкання вбитого не стало відомо поліції... Якщо так, то допомогти їй буде вкрай важко. З іншого боку, якби слідчі про це довідались, тоді принаймні допитали б її. Так зробив би сам Вістович. Правда, невідомо, які там методи в берлінському Кріпо...

Нарешті принесли замовлення, і комісар, з насолодою вдихнувши аромат щойно приготованого шніцеля, на мить забув про все на світі, крім власного вовчого голоду. Коли розраховувався, обережно запитав кельнера, чи є тут поблизу який-небудь недорогий готель або, можливо, хтось із місцевих здає кімнату. Той задумливо почухав потилицю.

— Краще я покличу господаря кнайпи, — врешті промовив офіціант, — він, без сумніву, знає краще за мене.

— Якщо ваша ласка, — погодився Вістович.

Через кілька хвилин до нього підійшов невисокий бородань у розстебнутому жилеті, з-під якого вибивалася засмальцьована сорочка.

— Я відразу зрозумів, що вам знадобиться житло, — замість привітання сказав господар і всівся навпроти.

— Он як? — здивувався комісар. — І чим же я себе виказав?

— Все просто, — засміявся бородань, — у вас під столом валіза.

— Тоді звідки ви знаєте, що я приїхав, а не від’їжджаю?

— Ті, що від’їжджають, не читають з таким інтересом тутешню пресу. Вона нудна до смерті.

— Що ж, маєте рацію, добродію. Мені справді знадобиться житло на два-три дні, — сказав комісар.

— Думаю, надовше, — впевнено заявив господар.

— Що, даруйте?

— Я кажу, найпевніше, ви лишитеся в нас на триваліший час.

— З якого дива?

— Не знаю, але вас зацікавило оголошення, що висить біля шинквасу. В ньому йдеться про те, що за два тижні зміниться розклад руху поїздів між Берліном і Шпандау. Схоже, ви це вирішили запам’ятати... Принаймні довго його вивчали.

Вістович здивовано замовк і пильно вдивився у свого співрозмовника.

— Не подумайте, що я лізу не в свої справи, — примирливо сказав той, — просто річ у тому, що винайняти житло на довший термін буде вигідніше, ніж переїжджати з місця на місце. Ми могли б домовитися.

— Домовитися з ким?

— Зі мною, звісна річ.

— Отже, ви здаєте кімнату?

— Так, інакше не теревенив би тут з вами... Додатково можу запропонувати знижки на обіди в цій кнайпі.

— Звучить заманливо, — усміхнувся комісар, якому справді засмакував тутешній шніцель.

— То як? Домовилися?

— Не бачу причин відмовлятись, якщо візьмете помірну плату.

— Більш ніж помірну, обіцяю. До того ж вам дістанеться ціле помешкання, оскільки крім вас там і так ніхто не житиме, — сказав господар і подав співрозмовнику руку. — Мене звати Макс Баум.

— Адам Вістович, — представився комісар у відповідь.

— Ві-сто-вич, — ледве повторив той, — звідки ви?

— З Лемберга.

— Це в Австрії?

— Так, в Ґаліції.

— Що ж, почекайте хвилинку, я візьму пальто й одразу підемо. Тут недалеко.

Вістович кивнув. «Хоч у чомусь сьогодні поталанило», — подумав він. За чверть години Макс віддав йому ключі від старого, але все ще придатного для життя присадкуватого будинку, що верандою виходив на той самий парк, через який комісар ішов сьогодні до Анни. Взявши, як і було домовлено, невелику платню на тиждень вперед, Баум побажав гарного вечора й пішов назад до своєї кнайпи. Вістович з приємністю простягнувся на старому скрипучому ліжку і, накрившись облізлим коцом, одразу міцно заснув.

Вранці наступного дня прокинувся від собачого холоду Звечора слід було запалити п’єц, але він надто стомився з дороги. Чоловік пішов на кухню, вмився крижаною водою з крана й запалив гасовий примус, на якому вже стояв незграбний чайник з водою. Якщо чаю тут не знайдеться, то можна просто випити теплої води, щоб розігріти захололе нутро. Та, на щастя, чай знайшовся.

Поставивши перед собою гарячу чашку, Вістович вмостився за столом на веранді і запалив першу на сьогодні цигарку. Була тільки сьома, і в парку за вікном панував морок. Крізь шибку вчувався тільки вологий холод і запах неприбраного листя. Думки в голові комісара ще погано трималися купи, проте чай і тютюновий дим потроху приводили їх до порядку.

Вістович пригадав свій учорашній візит до Анни. Не зрозуміло, чого саме боїться його дружина, адже з моменту вбивства Лютке минуло достатньо часу і досі нічого не сталося. Найпевніше — ніщо їй взагалі не загрожує, але оскільки він вже тут, то можна якнайретельніше розібратися з цією справою. Принаймні настільки добре, наскільки це можливо.

Допивши чай, комісар як міг привів до порядку свій зім’ятий гарнітур і, зачинивши двері будинку, подався на двірець, де сів на перший поїзд до Берліна. Там йому знову довелося зробити пересадку, і близько восьмої тридцять Вістович вже був біля Рінгбану. Будинок, в якому жив Лютке, впізнавався здалеку: обгорілі стіни й дах, на другому поверсі вибиті вікна. Поліціянтів поруч видно не було, як, зрештою, будь-кого іншого. Складалося враження, що люди залишили це місце або ж їх виморила якась невідома хвороба. Сусідні будинки також непривітно зиркали на випадкового зайду. Тутешню густу тишу лиш час від часу розбивав стукіт коліс ближньої залізниці.

Піднімаючись сирими сходами, Вістович намагався уявити, що Лютке хотів сказати перед смертю Анні. Попрохати її про допомогу в розслідуванні? Як свідчили газети, він провадив справу загибелі відомого банкіра... Малоймовірно. Попередити про небезпеку? Можливо. Але як, чорт забирай, він узагалі міг вийти на його дружину? Яким чином перетнулися дороги професійного поліцейського і актриси Шаушпільгауза, яка до того ж лише рік як перебралася до Берліна?

Двері на другому поверсі безпомічно висіли на верхній завісі. Мабуть, пошкодили пожежники або мародери. Вістович обережно відхилив їх і зайшов до приміщення без жодних меблів, що було колись житлом берлінського комісара. На стінах де-не-де залишилися рештки шпалер, що висіли, мов клапті шкури якогось убитого звіра. Крізь розбиті вікна люто вривався холодний вітер і нишпорив порожніми кімнатами, наче маніяк у пошуках жертви.

Комісар обережно пройшов не надто довгим коридором, що привів у вітальню. Тут було найпросторіше і найсвітліше, якщо тільки ці два слова пасували для опису такого понурого місця. Зненацька позаду Вістовича почулися кроки. Комісар вже хотів озирнутися, але тієї ж миті клацнув револьверний запобіжник і хтось звів курок.

— Ані руш, — спокійно наказав йому чоловічий голос. І коли переконався, що той його слухається, додав:

— Тепер поверніться. Повільно...

Вістович зробив, як було сказано. Перед собою він побачив худорлявого чоловіка, що цілився в нього зі старого «Маузера». Чоловікові було на вигляд під тридцять. Одягнений у сіре зношене пальто і картату шапку, яку зазвичай беруть для прогулянок поза містом.

— Хто ви такий? — запитав незнайомець високим знервованим голосом.

— Я з поліції, — якомога спокійнішим тоном сказав комісар.

— Брешете, поліцейські сюди більше не навідуються.

— Я з австрійської поліції.

— Он як?..

Чоловік зацікавлено придивився до нього, але зброї не опустив.

— Як вас звати?

— Адам Вістович.

Незнайомець врешті опустив «Маузера».

— Даруйте, я подумав, що ви мародер.

— Звідси вже нічого виносити.

— Ваша правда.

Комісар якусь мить спостерігав, як той ставив револьвер на запобіжник і ховав зброю до кишені.

— А що тут робить австрійська поліція? — запитав незнайомець.

— Нічого. Тут тільки я і до того ж приватно... А хто ви?

— Моє ім’я Франк Більмер. Я журналіст.

— З «Die Post»?

— Так. Як ви дізналися?

— Читав вашу статтю про це вбивство, — пояснив комісар, — ви, здається, єдиний, хто по-справжньому оперує фактами. Решта матеріалів схожі на поганенький роман.

— Що ж, дякую, — вперше усміхнувся журналіст, — несподіване визнання, скажу я вам.

Вістович нарешті роздивився його як слід. Обличчя бліде й витягнуте донизу, ніс гачкуватий, очі невиразні, запухлі й червоні від неспання. Хоча погляд проникливий, уважний, характерний для представників цієї професії.

— Отже, ви також зацікавились цим... випадком? — обережно запитав Франк.

— Так склалося, — відповів комісар, — але, наголошую, цілком приватно.

— А що шукаєте тут?

— А ви?

— На Бога, хіба тут можна щось знайти? — Франк розчаровано провів рукою, вказуючи на обшарпані стіни й зачовгану підлогу, — мародери не залишили жодних шансів для таких, як ми з вами.

— А чому поліція не охороняє це місце?

— Бо воно на окраїні, — пояснив журналіст, — постові чергували кілька днів, але не стирчати ж їм тут цілу вічність. Роботи в поліції вистачає. Хто-хто, а я добре це знаю.

— А що ж інші мешканці? Вони ніяк не втручаються?

— Хіба ви не помітили, що весь будинок порожній? Пожежа пошкодила комунікації, тому всіх відселили. Кажуть, тут неможливо жити...

Франк відвернувся і, уважно дивлячись собі під ноги, рушив у темний простір сусідньої кімнати. Здавалося, він зовсім утратив інтерес до Вістовича.

— А що коли я розповім вам деякі цікаві деталі, які стосуються вбивства? — обережно промовив комісар.

На журналіста це подіяло, як електричний розряд.

— Наприклад? — гарячково перепитав він, в одну мить знову опинившись навпроти комісара.

— Я не можу сказати це тут. Навіть обгорілі стіни мають вуха...

Франк, видно, щоб трохи заспокоїтись, закурив.

— А що хочете натомість?

— Також фактів... Яких не знаю я.

Журналіст зміряв його недовірливим поглядом, але в якусь мить, мабуть, згадавши про зброю в своїй кишені, кивнув.

— Гаразд. Тут неподалік є одне місце, де можемо спокійно поговорити. І навіть трохи випити, якщо не цураєтеся контрабандної горілки.

— Залюбки, — погодився комісар і першим вийшов з помешкання, аби показати журналісту, що цілком йому довіряє.

Унизу будинку, коротко порадившись, чоловіки вирішили пройтися пішки. І хоч іти довелося добрих двадцять хвилин, поліцейський і журналіст увесь час мовчали. Тільки біля підозрілої кнайпи під залізничним мостом, неподалік крихітної станції, Франк Більмер промовив:

— От ми й на місці.

Він прочинив двері, пропускаючи Вістовича вперед. Той, пригнувши голову, зайшов. Кнайпа мала назву «Arbeiter», що означало «Робітник», і цілковито відповідала основному контингенту, що збирався всередині. Були це переважно працівники колії, які сиділи тут, не змінюючи свого робочого засмальцьованого одягу і навіть не відкладаючи далеко від себе робочих інструментів: ключів, молотків та кувалд. Ці трудяги, вочевидь, приходили сюди на обід, а ввечері — перехилити чарчину після важкого дня. Повітря було важким і ядучим. Тхнуло потом, мастилом, дешевим тютюном і підгорілою їжею.

— Ось там непогане місце, — сказав журналіст, вказуючи пальцем на вільний столик під стіною.

— По-вашому, нас тут не підслухають? — криво посміхнувся Вістович, після того як вони сіли й замовили грінки і випивку. Він підозріло роззирнувся довкола себе.

— Облиште, — хмикнув Франк у відповідь, — цим людям до сраки наші з вами балачки. Це по-перше...

— А по-друге?

— А по-друге, я довіряю їм значно більше, ніж усім тим буржуям зі стерильних кав’ярень на Унтер-ден-Лінден[26]. Розумійте це, як хочете.

— Що ж тут розуміти, — стенув плечима комісар, — доволі однозначні слова.

— Мені за них не соромно! — випалив раптом журналіст. — Чули, що твориться в Росії? Звичайному народові там увірвався терпець. Людей, що повстали проти гніту буржуазії, не спинили навіть розстріли. Після Кривавої неділі[27] народний гнів тільки посилився! Я захоплююся росіянами! Вони показують нам приклад.

— Приклад чого? — не втримався Вістович.

— Як слід боротися з правлячим класом. Як із хворобою, проти якої існують лише одні ліки — Революція!

Франк раптом замовк, мовби злякався власного голосу. Помовчавши трохи, журналіст вирішив підвестися з-за столу.

— Я краще піду, пане Вістовичу. Чорт його знає, хто ви такий... Може, один із них.

— Стривайте, — зупинив його той і виклав на стіл свої поліційні документи. — Ось перевірте, я підданий Австро-Угорщини, і мені начхати, що тут у вас коїться. Єдине, що мене цікавить, — убивство Лютке.

Журналіста це, здається, заспокоїло.

— Ну, гаразд, — сказав він, — то що вам відомо? Що за нові деталі ви хотіли розповісти?

— Чи знали ви, що першою мертвого поліцейського знайшла жінка?

Очі Франка зблиснули.

— Ні, не знав. А хто вона? Його коханка?

Вістовича пересмикнуло.

— Не думаю.

— Тоді хто?

— Поки що не можу вам сказати. Назвімо її Фрау N.

— А ця Фрау N — ваша знайома?

— Так.

— Що ж, цікаво.

Зрозумівши, що цей журналіст у нього на гачку, Вістович нарешті зміг розслаблено спертися на спинку крісла і спокійно закурити.

— Тепер ваша черга, — сказав він.

Франк дочекався, коли огрядна кельнерка поставить перед ними грінки й горілку, а тоді промовив:

— Виходить нечесно, бо я можу розповісти вам більше, але нехай...

Піднісши до рота склянку з випивкою, журналіст зробив жадібний ковток, а тоді продовжив:

— Лютке вів справу вбивства дуже багатого банкіра на ім’я Штефан Дрезен. У жовтні його знайшли мертвим у парку Фрідріхсгайн.

— Так, ви писали це в своїй статті, — зауважив комісар.

— Але не писав, що перед цим йому доручили вести ще одне слідство: загибель такого собі Фелікса Ціммермана, якого знайшли мертвим в озері біля Курніка. Це курорт неподалік Позена... Схоже, в Кріпо вважають, що ці два вбивства між собою пов’язані. Інакше не доручили б їх одному слідчому.

— Гадаєте, Лютке натрапив на щось, що пов’язує ці злочини між собою?

— Або на когось...

Франк випив знову, після чого з апетитом захрумкотів грінкою. Дочекавшись, доки той прожує, Вістович запитав:

— А чим зазвичай займався цей Лютке? Йому часто доручали розслідувати злочини такого штибу?

— Не знаю, — розвів руками журналіст, — всі вони в Кріпо займаються доволі різними справами. Хоча, ваша правда... Цей слідчий не належав до відділу вбивств. Просто смертельних злочинів зараз у Берліні стільки, що поліційному керівництву доводиться залучати детективів з різних підрозділів. Мені здається, що спеціалізацією Лютке були різноманітні таємні товариства... Ну, там сектанти, масони... Ви розумієте.

— А вбивство самого Лютке не здалося вам схожим на який-небудь обряд? — раптом запитав комісар.

Журналіст завмер просто з надгризеною грінкою біля рота.

— Про це я не подумав, — сказав він, — отже, ви вважаєте, що...

— Я тільки припустив.

— Так, але припущення доволі слушне. Треба перевірити цю версію.

— Тоді зустріньмося, скажімо, післязавтра в цій самій кнайпі. Гадаю, в кожного з нас будуть якісь нові здогадки або знахідки.

Франк важко зітхнув.

— Чесно кажучи, пане Вістовичу, я більше не уявляю де і що шукати. В помешкання Лютке я прийшов з відчаю. Сподіваючись, що натраплю на яку-небудь цікавинку випадково. Найпевніше, мені доведеться покинути цю тему й писати про щось інше.

Комісар хвилину помовчав.

— А чи знаєте ви ім’я слідчого, який перейняв на себе справи Лютке?

— Ні.

— А того, хто розслідує його смерть?

— Також не знаю. Цього разу в Кріпо все приховують.

— І правильно роблять, — зауважив Вістович. — Тоді ось що: спробуйте дізнатися, що сталося з тілами вбитих.

— Що ви маєте на увазі? — не зрозумів журналіст. — Банкіра, наприклад, поховали в його рідному місті.

— А Ціммермана?

— Не знаю... Гаразд, перевірю.

— Чудово.

Комісар звівся з-за столу й одягнув свого плаща й капелюха.

— Тоді побачимося за два дні.

— У цей самий час?

— Якщо вам зручно.

— Цілком.

Вони попрощались, і Вістович, вийшовши на вулицю, з приємністю вдихнув на повні груди свіжого повітря. Тепер йому важко уявлялося, як він міг сидіти всередині. Подумки комісар радо відзначив, що робітничі кнайпи у Львові, десь на Замарстинові, наприклад, таки значно затишніші.

Прискоривши крок, Вістович подався убік залізничної станції, маючи намір повернутися в Шпандау та, по можливості, знову поговорити з Анною. Важливо було, щоб вона в деталях пригадала свою розмову з Лютке. Її спогади — це єдине, що він мав у цій справі. Принаймні поки що. Можливо, сьогодні вона почувається краще, тому й розповідь її буде змістовнішою.

Втім, більше за все комісару хотілося повернутись додому й не ризикувати кар’єрою. Побачивши вчора Анну і відчувши її ставлення, він зрозумів, що допомагатиме просто тому, що дав слово. Про жодні почуття більше не йшлося.

Чоловік пройшов пустирем, а потім дорога вкотре повела його під масивний бетонний міст. «Берлін запам’ятається мені цими мостами», — подумав комісар, дослухаючись до хрускоту щебеню під взуттям. Йти залишалося недовго, тому Вістович більше не поспішав. Поїзд до Шпандау з тутешньої станції мав би відходити лише за півгодини.

За наступним поворотом Вістович зненацька побачив перед собою авто. Нічого дивного в цьому не було, у Берліні автомобілі траплялися значно частіше, ніж у Львові, але цей чорний «NW»[28] стояв поперек вузької дороги, цілком її перегородивши. Комісар спершу подумав, що автомобіль заглох, як нерідко траплялося з цими новинками, проте поруч із машиною раптом з’явилися дві чоловічі постаті. Склавши руки на грудях, вони мовчки дивилися на Вістовича, чекаючи, доки той наблизиться.

— Прохід перекрито? — якомога приязніше запитав комісар.

— Перекрито для вас, пане Вістовичу, — відповів той, що стояв праворуч.

— Звідки ви знаєте, як мене звати?

Чоловік дістав з кишені пістолет.

— Менше знаєш — довше живеш. Чули таку приказку?

— Чув, — промовив комісар, вдруге за сьогодні жалкуючи, що беззбройний. Свого поліційного «Ґассера»[29] він мусив здати перед від’їздом.

— Сідайте в машину, — наказав чоловік з пістолетом, — далі ви поїдете з нами.

Ступивши крок убік, він прочинив задні двері. Щойно Вістович опинився всередині, сів навпроти нього, ні на секунду не опускаючи зброї. Виглядало, що варто комісару зробити бодай один зайвий рух, як цей тип без жодного вагання продірявить йому живіт.

Інший незнайомець вмостився за кермом. Трохи пошпортавшись із ключем, він завів двигун, і вони рушили. Певний час за вікном виднілися одноманітні вулиці з сірими невисокими будинками, але згодом Вістович став упізнавати берлінське середмістя. Ще більший подив викликало в нього те, що авто зупинилося біля Королівської Опери.

— Тут ми виходимо, — сказав йому сусід по сидінню, — пістолет я триматиму в кишені, тож не робіть дурниць. Як тільки щось запідозрю, прострілю вам гузно. Зрозуміло?

— Ще й як, — відповів комісар. — Зайдемо всередину? — запитав він, киваючи в бік Опери.

— Так, але з чорного входу. Вивалюйтеся!

Вийшовши з авто, чоловіки обійшли будівлю, оминувши парадний вхід і опинившись перед металевими дверима, до яких вів чималий поріг. Двері виявилися незамкненими. За ними тягнувся довгий напівтемний коридор, що врешті вивів у просторе фойє. Звідси Вістовича повели сходами кудись угору, доки врешті не підштовхнули до ще одних дверей, за якими знаходилась ложа. Перше, що побачив комісар, — чиюсь спину у чорному піджаку. Хтось невідомий зручно розвалився у театральному кріслі й спостерігав, як унизу на сцені розміщуються музиканти.

— Пане Вінкелю, — притишеним голосом озвався до нього конвоїр Вістовича.

Той, не озираючись, подав знак підійти. Комісара знову підштовхнули, і він ступив кілька кроків, доки не опинився зовсім поруч з одиноким глядачем. Звідси стало видно, що партер, як і ложі, зовсім порожній.

— Сідайте, — не відводячи погляду від сцени, запросив Вінкель.

Вістович сів на сусіднє крісло. Двоє типів тим часом вийшли за двері.

— Знаєте, хто цей бородань унизу? — запитав глядач і вперше подивився на комісара.

— Ні, — відповів той.

— Це Макс Брух. Як на мене, геніальний диригент і композитор. Сьогодні в нього генеральна репетиція. Без глядачів.

— Глядачі все-таки є, — зауважив комісар.

— Так. Я можу приходити в цей зал, коли хочу. А сьогодні вирішив запросити й вас.

— Що ж, дуже люб’язне було запрошення.

Вінкель усміхнувся.

— Даруйте, якщо порушив ваші плани.

Оркестр тим часом розпочав репетицію. Спершу вступили фаготи, валторни й гобої. Потім скрипалька-солістка, а далі й решта музикантів.

— Тепер поговоримо, — сказав Вінкель.

Вони були доволі високо, тому музика на сцені зовсім не заважала чути один одного.

— Мені відомо, хто ви, пане Вістовичу. Як виявилося, про вас добре знають навіть у Берліні. Принаймні мені розповіли, що ви — один з найкращих австрійських слідчих. Дивно, зізнаюся, чому вас досі тримають у тому Лемберзі. Як на мене, вам місце в столиці.

Вінкель зробив паузу, мовби чекаючи, що скаже на це комісар, але той змовчав. Тоді він продовжив:

— Як ви знаєте, в Берліні нещодавно відбулося два гучних убивства. Вбито спершу банкіра Штефана Дрезена, а згодом слідчого Кріпо Йоахіма Лютке. Ще раніше знайшли мертвим підприємця Фелікса Ціммермана. І вже зовсім нещодавно за схожих обставин загинув мій близький друг і соратник...

— Мої співчуття, — сухо сказав комісар.

— Не треба цинізму, — в очах Вінкеля зблиснув диявольський вогник. Мовби побоюючись обпалити ним співрозмовника, він перевів погляд на сцену.

— То що ви хочете від мене? — запитав Вістович.

— Знайдіть убивцю, — співрозмовник відчеканив кожне слово. — Або убивць. Розплутайте цей бісів клубок.

— Хіба цим не займається тутешня кримінальна поліція?

— Після смерті Лютке там залишилися самі лише ідіоти. Він був найкращим.

— Я можу відмовитися?

Вінкель засміявся. Могло здатися, що йому розповіли добре знайомий, але від того не менш кумедний жарт.

— Ви не відмовитеся, пане Вістовичу.

— Чому ж? Бо не вийду звідси живий?

— Не лише тому, комісаре. Я знаю, що привело вас до Берліна. Мої люди бачили, як ви обстежували помешкання Лютке... Ви намагаєтесь допомогти цій актрисі, Анні Каліш. Чи не так? Хто вона вам? Сестра? Коханка? Дружина?.. Гаразд, я дізнаюся.

— Не треба, — Вістович не впізнав свого голосу.

— Добре, як скажете... — Вінкель з несподіваним акторським талантом зобразив на обличчі смирення. — Бачить Бог, я не хотів, аби наша розмова заходила в таке русло, але ви мене змусили. Втім, я маю для вас дещо, і це, без сумніву, додасть вам ентузіазму.

Вінкель сягнув до внутрішньої кишені піджака і дістав звідти конверт.

— Ось візьміть. Тут чек на двадцять тисяч марок. Ще стільки ж ви отримаєте, коли вбивця буде в моїх руках.

Вістович доклав титанічних зусиль, щоб приховати радісне збудження, яке, мов електричний розряд, пробіглося по його тілу.

— Але... я зовсім не знаю фактів... — розгублено промовив він.

— Я подбав про це. Позаду вас на кріслі лежить паперова папка. Там зібрано все, що слід знати. Ви читайте, а я трохи послухаю музику. Обожнюю цю частину концерту.

В одну мить Вінкель, здавалося, забув про співрозмовника і, заплющивши очі, з насолодою прислухався до чарівних звуків, що долинали зі сцени. Ніби й не було цієї напруженої розмови, шантажу, погроз і врешті підкупу...

Він сидів так рівно чверть години, доки Вістович переглядав папери, фотографії, рапорти, висновки експертів і вирізки з газет. Все, що насправді описувало ту халепу, в яку він потрапив. Бо попри велетенську суму, яка так несподівано йому дісталася, комісар розумів, що ці гроші цілком можуть бути останніми в його житті. «Треба хоч розважитись як слід», — подумав він перед тим, як Вінкель знову глянув у його бік.

— Що скажете? — запитав той.

— А що думаєте ви? — питанням на питання відповів Вістович. — Адже у вас також мусять бути здогади.

— Звичайно, — погодився Вінкель, — ви встигли прочитати договір, який ми уклали з добродіями фон Гарпе, Ебертом та всіма іншими?

— Встиг, — сказав комісар.

— Цілком імовірно, що до вбивств причетний хтось із них. Але це тільки здогад...

Вінкель раптом підвівся.

— На все добре, комісаре, — попрощався він, — було приємно познайомитись із вами.

— Мені також, — збрехав Вістович.

— Раджу дослухати концерт, — додав той, прямуючи до виходу з ложі, — Брух — прекрасний композитор. Я б сказав, геній.

Двері за ним зачинилися, і комісар залишився в ложі сам.

VII

Берлін

6.11.1905

Франк Більмер, журналіст берлінської «Die Post» дістав з кишені свій старомодний годинник і, піднявши затерту кришечку, підставив циферблат під світло вуличного ліхтаря. Майже північ. Схоже, вчасно прийти не вдасться... Чоловік прискорив крок, ідучи так швидко, як тільки міг. Окрім усього, треба бути обережним, щоб не викликати підозру в поліцейських, які могли трапитися дорогою.

Звернувши з Анненштрассе, Франк пірнув у вузький ледь освітлений провулок і тут нарешті міг почуватися більш-менш безпечно. Крім волоцюг, вночі сюди рідко хтось потикався. Відрахувавши п’ятий будинок від початку провулку, журналіст обережно підійшов до дверей і тихо постукав. Відчинили не одразу, але Франк знав, що так було домовлено: коли хтось приходив, то найперше присутні всередині вдавали, що будинок порожній. Гість мусив постукати щонайменше тричі, аби йому відчинили й запитали гасло.

— Хто там? — врешті почув він за дверима.

— Листоноша, — видихнув Франк.

— Але вже ніч.

— Я з вогнем.

Тільки після домовленої фрази двері прочинилися, і темна постать впустила його досередини.

— Доброї ночі, товаришу! — радісно привіталися з ним. — Ми вже почали хвилюватися.

— Все гаразд, — заспокоїв Франк, — затримався в редакції.

— Проходьте, всі тут.

Журналіст повісив у передпокої пальто і, пригладивши волосся, зайшов у тьмяно освітлену залу, де вже зібралося зо два десятки людей. На стіні було вивішено червоний стяг, а над ним кілька портретів, що погано проглядалися крізь сутінки.

— Вітаю, товариші, — упівголоса сказав Франк, — пробачте, що змусив чекати, однак мені є чим похвалитися й потішити вас.

З цими словами він підняв свого портфеля й поставив його на стіл. Потім відкрив з такою обережністю, наче всередині була бомба. Витримавши невелику театральну паузу, Франк дістав звідти чималу пачку листівок.

Той, хто відчиняв двері, з цікавістю зазирнув йому через плече і взяв одну.

— Блискуче, — похвалив він, читаючи текст, — просто чудово.

Інші також наблизилися.

— Якби мене з цим впіймали, то відправили б на каторгу, — журналіст усе ще не міг заспокоїтися.

— Ми цінуємо ваш вклад, товаришу, — похвалив хтось.

— Але далі найважливіше: агітки слід розповсюдити. Вони мають потрапити на заводи, фабрики, в казарми... Потрібно, щоб до нас приєдналось якомога більше людей!

— На все свій час, Франку. Революція не за горами!

Розібравши листівки, присутні знову розсілися по місцях. Хтось першим попросив слова, та ледве промовець устиг відкрити рота, як у двері знову постукали.

— Хіба ви ще когось чекаєте? — стривожено запитав Франк, але йому не відповіли. Хтось обережно вийшов у коридор.

— Хто там? — запитав він.

Відповіді не почулося. Натомість пролунав вибух. Услід за цим у залу увірвалося кілька десятків чоловіків з палицями в руках. Не кажучи ні слова, нападники заходилися методично орудувати ними, і через кілька хвилин усі, кому не пощастило вистрибнути у вікно, лежали на підлозі непритомні або стогнучи від болю. Останнє, що пам’ятав Франк, — як закривався своїм портфелем, але це його не врятувало. Отримавши палицею по ногах, він скрутився на долівці, а тоді хтось вперіщив його по голові, і світло перед очима згасло.

Вістович дізнався про напад на комуністів лише наступного дня, коли прийшов на домовлену зустріч із Франком у кнайпу «Arbeiter». Прочекавши годину, він врешті підійшов до господаря й обережно запитав:

— Чи не знаєте ви, добродію, що сталося з паном Більмером, вашим постійним клієнтом?

Той вирячив очі, мовби комісар запитував про найбезчесніші гріхи його молодості.

— А ви не чули? — сказав чоловік.

— Що саме я не чув?

— Він був на зібранні, коли на них напали.

— На зібранні комуністів?

— А кого ж? Сестер-жалібниць? — нервово буркнув господар.

— Хто напав?

— Фрайкор[30].

— Тоді справи в нього кепські, — зітхнув комісар.

— А ніхто й не каже, що йому пощастило.

— Гаразд, — ідучи до виходу, сказав Вістович, — на все добре.

— Знайдете, то нагадайте, що він мені винен, — почулося за його спиною. — Десять марок... Archloch[31].

Із кнайпи Вістович вирушив до найближчого поштового відділення. Йти довелося добрих чверть години, час від часу розпитуючи дорогу, і в цю мить комісар страшенно шкодував, що зараз перебуває не в рідному Львові, де знав кожну вулицю і кожен закуток.

Спогад про рідне місто наповнив його якоюсь дивною сентиментальною гіркотою. Це його здивувало, бо востаннє Вістович відчував подібне ще в юності, коли служив в армії, а потім під час навчання у військовій академії. Його кавалерійський полк знаходився під Віднем, а Термілак[32] — у Вінер Нойштдті[33]. Таким чином, молодий кавалерист, а потім і штабс-капітан, не був у рідному місті майже п’ятнадцять років. Коли вирішив покинути військову службу, то ні на мить не сумнівався, де житиме далі. Поступивши в Лемберзі на поліційну службу, він одразу зрозумів, що обрав собі, мабуть, не найкращу роботу, але про своє повернення не шкодував. Прослуживши ад’юнктом, Вістович досить швидко отримав звання комісара другого класу, а потім і першого. На щастя, сяку-таку кар’єру в рідному місті збудувати вдалося.

У відділенні пошти чоловік замовив телефонну розмову. Коли вказали на вільний апарат, він дістав з кишені записника і, віднайшовши там потрібний номер, повільно набрав його на диску.

— Am Apparat,[34] — почув він жіночий голос.

Вістовича це трохи збентежило, оскільки він чекав, що відповість чоловік. Однак все ж промовив:

— Добрий день, пані Вінкель. Мене звати Адам Вістович. Я хотів би поговорити з вашим чоловіком.

— Ми знайомі? — несподівано перепитала жінка.

— Гадаю, що ні.

— Тоді звідки ви знаєте, хто це.

— Річ у тому, що пан Вінкель сам мені дав цей номер, отже, крім нього...

— Гаразд, я його покличу.

— Спасибі.

Кілька хвилин комісар слухав лише потріскування і якийсь віддалений шум у слухавці. Врешті озвався чоловік.

— Так, Вістовичу, — сказав він знудженим голосом.

— Чи могли б ми зустрітися, пане Вінкелю?

— Це необхідно?

— Переконаний, що так.

З того боку вдруге нависла пауза. Чути було, як мовець, очевидно, роздумуючи, стукотів пальцями по стільниці.

— Гаразд. О другій я збираюся пообідати в ресторації «Кайзер» на Александерплац. Можете туди під’їхати.

— Дякую.

Не сказавши більше ні слова, Вінкель поклав слухавку. Вістовичу ж тепер довелося розпитувати, як потрапити до центру.

Дістався він, проте, без запізнення. Вінкель сидів за столиком на другому поверсі у товаристві вродливої чорнявки. Очевидно, це була його дружина. Побачивши комісара, він махнув йому рукою, запрошуючи сісти поруч.

— Ви обідали, пане Вістовичу? — ґречно поцікавився Вінкель, коли той до них приєднався.

— Щиро кажучи, ні, — зізнався комісар, — але я не хотів би вам заважати. Маю лише невеличке прохання.

— Прохання? — Вінкель посміхнувся. — Воно якось стосується нашої справи?

— Без сумніву.

— Тоді я слухаю.

Помітивши сумнів комісара, Вінкель додав:

— Можете говорити при моїй дружині. Ми з Клавдією не маємо секретів одне від одного. Майже не маємо... — з лукавою посмішкою додав він.

— Минулої ночі загін фрайкору напав на зібрання комуністів, — почав Вістович. — Гадаю, їх було затримано й передано берлінській поліції...

— Святі небеса! — вигукнув Вінкель. — Тільки не кажіть, що ви комуніст, Вістовичу! Хоча, нічого дивного. Ви ж зі східних теренів.

— Я служу в поліції, тому не можу бути комуністом, — заперечив комісар.

— Але можете поділяти їхні ідеї, — знущальним голосом продовжив Вінкель.

Вістович гостро відчув, що радо пристрілив би цього негідника.

— Їхні ідеї мені також чужі.

Клавдія з докором глянула на чоловіка.

— Ну, гаразд, — вгомонився той. — То що саме вам потрібно від мене?

— Чи могли б ви домогтися звільнення такого собі Франка Більмера?

— З берлінської в’язниці... — з сумнівом проговорив Вінкель. — Гаразд, я спробую. Це все?

— Так, — Вістович підвівся, збираючись їх залишити.

— Як ваше розслідування? — затримав його мафіозі. — Були на місці вбивства Дрезена?

Комісар кивнув.

— Звісно. Але боюся, там шукати вже нічого. На щастя, в папці, яку я від вас отримав, є всі необхідні матеріали.

— Радий, що робота йде, — сказав Вінкель. — У Берліні у вас ще два дні. Потім ви поїдете зі мною в Позен. Тіло мого друга Бартоломея все ще в морзі, тож ви зможете його оглянути.

— Як скажете.

— І ще: сподіваюся, ви любите бокс?

— Чому ви запитуєте?

— За три дні я влаштовую фінал між двома чудовими бійцями. Переможцями відбіркових поєдинків. Ці двоє — кращі з кращих. І один із них походить з Лемберга. Вам буде за кого вболівати...

При згадці про улюблену розвагу тон Вінкеля став приязнішим. Майже лагідним.

— Радо відвідаю таке дійство, — сказав комісар і, кивнувши парі на знак прощання, вийшов з ресторану.

Франка випустили вже під вечір. Подзвонивши в редакцію «Die Post», комісар дізнався, що журналіст пішов до своєї улюбленої кнайпи. Так він просив переказувати всім, хто матиме охоту з ним зустрітися. Назву кнайпи в редакції не сказали, проте комісар знав, що йдеться про «Arbeiter». Сердито вилаявшись через те, що доведеться знову пхатися у це Богом забуте місце, Вістович вирушив на двірець. Діставався довго, від чого втратив і без того малі крихти доброго гумору.

Франк з перев’язаною головою сидів на тому ж місці, де й минулого разу.

— А, пане Вістовичу, — безрадісно промовив журналіст, — даруйте, що не прийшов на зустріч. Виникли деякі непередбачувані обставини.

— Мені все відомо, — сказав комісар, підсідаючи до нього.

— Навіть не знаю, як мені пощастило так швидко вийти з в’язниці. Слід, мабуть, дякувати долі.

— Краще подякуйте мені.

— Що?

— Що чули. Ви на волі завдяки моїм клопотанням.

— Але як... Яким чином...

— Неважливо. Просто скажіть, що вам вдалося дізнатися. Адже минулого разу я дещо просив.

— А, так...

Франк розгорнув на столі свого подертого нотатника.

— Відверто кажучи, небагато, — продовжив він, — але, може, вам знадобиться...

— Arschloch, ти винен мені десять марок! — раптом почувся голос господаря.

— Стули пельку, Гансе. Віддам із зарплатні, — не зводячи очей, відгаркнувся журналіст.

— Це якщо тебе не замкнуть!

— Йди в сраку!.. Так-от, пане Вістовичу, — продовжив він стишеним голосом, — ви просили дізнатися, що потім сталося з тілами вбитих. Штефана Дрезена, як ви знаєте, поховали в його рідному місті.

— А Ціммермана?

— Цього добродія, точніше його труп, згідно із заповітом, було спалено. Прах родичі розвіяли... Щиро кажучи, жодного зв’язку я тут не бачу. Бракує деталей.

— Декого намагалися спалити живцем.

— Ви про Лютке?

— Про кого ж іще? Кріпо приховує висновки експертів, але ми добре знаємо, що в його домі розгорілася пожежа.

— Та-а-ак... На певні роздуми це наштовхує, — погодився журналіст, — але ж банкір... Він загинув від колотих ран.

— Ви були в його домі?

— Ні.

— І вже там не побуваєте. Бо його берлінське помешкання згоріло.

— Чорт забирай, — протягнув Франк, — це ж яка новина! Сенсація!

— Не поспішайте це публікувати.

— Чому?

— Бо я не хочу сполохати вбивць. Зрештою, ми наразі тільки підозрюємо, що усі злочини об’єднує спільна ідея. Не більше. До того ж це може бути просто збігом обставин...

— Хай йому чорт! — раптом промовив Франк і заходився листати свій нещасний записник.

— Що таке? — не зрозумів комісар.

— Замовте випити... — попросив журналіст, — мені треба заспокоїтись. Візьміть шнапсу.

Вістович подав знак офіціантці.

— Scheiße[35], де ж воно? — Франк продовжував терзати свій записник, намагаючись знайти в ньому потрібний запис. — Я точно пам’ятаю, що робив нотатки.

— Які нотатки? — не витримав комісар.

Журналіст нарешті здався і сердито закрив записник.

— Приблизно рік тому я писав про доволі дивакувате «Братство полум’я», — сказав він. — Там гуртувалися люди, переконані, що от-от настане кінець світу... Власне, нічого незвичайного в цьому не було. Таких братств у Берліні хоч греблю гати. Одні чекали кінця світу 1900 року, інші — 1901-го. Але, як бачите, не дочекалися.

— Ці також мають свою дату? — хмикнув Вістович.

— Невідомо. Але вони мають ідею: мовляв, кожна людина грішна й мусить очиститися.

— Як саме?

— Вогнем.

— З власної волі?

Франк розвів руками.

— Не пам’ятаю.

— Гаразд, і на тім дякую, — Вістович підвівся й поклав на стіл гроші за випивку. — Мені пора.

— Чекайте, — до журналіста повернулася звична нервовість, — ви також обіцяли мені інформацію!

— Он як? Не пригадую.

— Як же не пригадуєте?! Минулого разу ви обіцяли розповісти більше про жінку, з якою перед смертю бачився Лютке. Фрау N! Ви мені винні, Вістовичу!

Комісар ледве стримався, щоб не скипіти. «Сраний ти комуняко», — подумав він, але промовив інше:

— Якби не я, зараз би вас жерли тюремні воші, пане Більмере. А оскільки ви тут і п’єте за мій рахунок, то, гадаю, ми квити. Всього найкращого.

На цих словах вийшов рвучким сердитим кроком.

— Бісів лівак, — промимрив уголос. На вулиці, як і минулого разу, чоловік з насолодою вдихнув свіже повітря.

Дивом упіймавши останній фіакр, комісар дістався до двірця, де за чверть години сів у поїзд в напрямку Шпандау. Тут, втомлений як пес, Вістович подався до кнайпи Макса Баума, де сподівався на ситну вечерю й кухоль доброго пива. Отримавши і перше, і друге, комісар нарешті зітхнув із полегшенням.

— Важкий день, пане Вістовичу? — запитав співчутливо Баум.

— Препаскудний, — відповів той.

— Не знаю, чи втішу, але маю для вас записку, — він простягнув йому запечатаний конвертик, — це від вашої дружини.

Вістовичу відняло мову.

— Гарна жінка з таким же акцентом, як у вас. Приходила вдень і попросила передати це вам, — поспішив сказати господар.

— Але звідки в біса ви знаєте, що вона моя дружина? — оторопіло запитав комісар. — Ця жінка так назвалася?

— Ні, але запитуючи про вас, називала то «паном Вістовичем», то просто «Адамом»... — трохи розгублено пояснив Баум. — Даруйте, я зовсім не пхаюся...

Господар підняв руки, мов солдат, який здавався в полон.

— Все гаразд, — заспокоїв його комісар, — маєте надзвичайну спостережливість.

— Налити вам ще? — він кивнув на порожній кухоль.

— Не відмовлюся, — погодився комісар. І коли той приніс йому нову порцію прохолодного й густого Weizenbier[36], запитав: — А скажіть-но мені, пане Бауме, чи збереглися у вас старі газети? Хоча б річної давності?

— Та скільки завгодно, — промовив господар, — вже й не знаю, де подіти цей непотріб.

— Віддайте мені.

— Ви серйозно?

— Цілком.

— Але нащо вони вам?

— Шукаю одну річ.

— Он як! — в очах Баума спалахнули вогники зацікавлення. — Що ж, радо допоможу. Може, якось навіть розкажете, в чому річ.

— Принагідно, — кивнув комісар.

Коли господар зник у своїй комірчині за шинквасом, Вістович відкрив конверт і дістав із нього записку. «Адаме, я все ще живу в полоні страху і невідання. Чи є в тебе новини щодо тієї справи? Заради Бога, повідом мене... Анна», — писала йому актриса. Прочитавши, він вклав листок назад у конверт і заховав до кишені. За кілька хвилин знову з’явився Баум, несучи в руках два зв’язані пакунки.

— Ось, — видихнув він з полегшенням, кладучи їх під ноги Вістовичу, — тепер це добро ваше.

— Красно дякую, — приязно усміхнувся комісар. Він заплатив за вечерю і, взявши пожовклий архів, подався до свого помешкання.

У своїй прохолодній кімнаті йому страшенно захотілося спати, проте, пересиливши себе, Вістович заварив міцного чаю і взявся до роботи. Навряд чи він знав достеменно, що шукає в старій пресі, проте вже за годину почав обводити олівцем заголовки та фрагменти тексту, які привертали його увагу.

«Brandenburger Zeitung» від 12 листопада 1904 року.

«Страшна загибель відомого мецената!

У четвер, 10 листопада, сталася трагедія, яка наповнює наші серця гірким жалем і смутком. У своїй віллі в Потсдамі згорів живцем знаний жертводавець, справжній аристократ та впливовий політик барон фон Лютцендорф...»

«Die Post» від 4 грудня 1904 року.

«Опального російського вельможу допитали в поліції!

Граф Дємідов, який три місяці тому прибув до Берліна й одразу ж попросив політичного притулку, мусив сьогодні давати пояснення слідчим. Як повідомляють у поліції, причиною допиту була його діяльність на батьківщині. Рішення про статус перебування графа в Німецькій імперії досі не прийнято...»

«Die Post» від її січня 1905 року.

«Власниця мистецької галереї вчинила самоспалення!

Фрау Заславська, відома в Ляйпцизі колекціонерка полотен, скульптур та інших витворів мистецтва, в жахливий спосіб наклала на себе руки. Тамтешня поліція повідомляє, що вночі проти п’ятниці 8 січня жінка спустилася у пивницю свого будинку, облила себе гасом і підпалила. Що спонукало її до такого кроку, наразі невідомо. Фрау Заславська мала гарні стосунки з чоловіком і дітьми, не мала боргів, а мистецький ґешефт ішов у неї цілком успішно...»

«Berliner Zeitung» від 5 лютого 1905 року.

«Оголошення!

Приватні консультації і заспокійливі бесіди пропонує граф Дємідов.

Як жити в очікуванні кінця світу. Як досягти духовної рівноваги та очиститися від мирського бруду тощо».

У весняних номерах нічого незвичайного Вістович не помітив. У літніх говорилося про чимало пожеж, але всі вони були зумовлені надміру спекотною погодою. У вересні в астрономічну обсерваторію поруч із Шарлоттенбургом вдарила блискавка. Людей всередині не було, тож обійшлося без травм і смертей. Але все обладнання згоріло дощенту.

Далі знайшлися вже знайомі Вістовичу статті про вбивства Фелікса Ціммермана неподалік Позена і Штефана Дрезена в Берліні. Згодом повідомлялося, що двоє загиблих були добрими друзями. Поруч з їхніми фотографіями розмістили світлину, на якій комісар Лютке опитував можливих свідків. Під ними підпис: «Справу веде один із найкращих слідчих Кріпо».

Комісар задрімав лише під ранок, але прокинувся о восьмій і, привівши себе до ладу, одягнувся й вийшов з будинку. Швидким кроком він минув ще зачинену кнайпу Баума, потім парк і врешті зупинився перед будинком, в якому мешкала Анна. Вістович трохи затримався перед дверима, щоб перевести подих, а тоді постукав. Чекати довелося довго. Вістович вже вирішив, що Анна та її подруга не ночували вдома, коли ж за дверима почулися нерішучі кроки. Анна прочинила і якусь мить дивилася на гостя, мовби не впізнаючи.

— Можна зайти? — не вітаючись, запитав комісар.

— Адаме... Ти так рано. Ну звісно, заходь...

Жінка відійшла вбік, пропускаючи його до передпокою.

— Вчора я отримав твою записку, — заходячи, сказав Вістович, — вирішив не зволікати.

— Не зволікати з чим? — перепитала вона, проводячи гостя до вітальні.

— З відповіддю.

— Ти дізнався щось про... той випадок?

— Навіть більше, ніж сподівався.

Вістович роззирнувся, намагаючись вгадати, де зараз Хільда. Здогадавшись про його думки, Анна промовила:

— Моя подруга пішла сьогодні рано-вранці. Можеш говорити вільно, ми тут самі.

Комісар пильно подивився їй в очі.

— Анно, чому ти збрехала мені?

Запитання подіяло на неї, мов постріл. Вона сіпнулась і якусь мить не змогла знайти слів для відповіді.

— Про що ти? — прошепотіла нарешті актриса.

— Ти ж знала, про що хотів тебе попередити Лютке, чи не так? Принаймні підозрювала... Натомість мені не прохопилася про це ані словом.

Жінка відвела погляд і певний час спостерігала, як за вікном потроху розсіюється вранішній туман, а потім споглядала свої руки, мовби підходящі слова містилися десь на кінчиках її пальців.

— З чого мені почати? — питала радше сама себе, але Вістович відповів:

— Наприклад, з того, як ти втрапила в це дурнувате «Братство полум’я».

— Коли я опинилася у Берліні, то потребувала впливових друзів. Когось, хто допоміг би надійно тут влаштуватися й допомогти, якби... виникли проблеми. Я познайомилася з одним колекціонером... не можу згадати його імені.

— Лютцендорф, — підказав комісар.

— Саме так. Звідки ти знаєш?

— Він, здається, був першою жертвою у цьому «вогненному ланцюжку».

— Так, він загинув. Згорів живцем...

Анна потягнулася за склянкою з водою, що стояла на столі, й випила все одним ковтком.

— До цього братства належать доволі впливові люди. Мене мало обходили філософські промови, які виголошували на тих зібраннях, — продовжила жінка, — цікавили тільки можливі зв’язки.

— І все-таки — про що там ішла мова? — поцікавився комісар.

Анна важко зітхнула.

— Про те, що наближається кінець світу, що ми не гідні постати перед Творцем з усім нашим духовним брудом... Що очистити може лише...

— Вогонь?

— Так.

— Попервах я навіть дослухалася до слів цього росіянина, графа Дємідова. Він уміє красномовно говорити, а потім це збіговисько почало мене лякати. Особливо після смерті цієї милої фрау Заславської.

— Тієї, що наклала на себе руки? — комісар пригадав статтю про самоспалення в Ляйпцизі.

— Так... — Анна ледве стримала сльози.

Вістович дістав із кишені фотопортрети Штефана Дрезена та Фелікса Ціммермана і поклав їх на стіл перед Анною.

— А цих двох ти пригадуєш? Були вони на ваших зібраннях?

Якусь мить жінка уважно приглядалася до світлин, а тоді ствердно кивнула.

— Один, здається, банкір, а інший фабрикант. Точно не пригадую.

— Були банкіром і фабрикантом, — безжально виправив її комісар, — вони обидва також мертві. Бачиш, дивним чином гинуть всі, хто був причетний до цього товариства. А бідолаха Лютке просто хотів попередити, що ти можеш бути наступною.

Очі актриси наповнилися жахом.

— Не треба було приховувати цього від мене, — підводячись, сказав комісар, — тепер ми обоє в халепі.

— Що мені робити, Адаме? — благально запитала Анна.

— Сьогодні ж пакуй валізи і їдь подалі з Берліна. І бажано за межі Німеччини. Можеш повернутися до Лемберга...

— Ти ще тут залишишся? — сказала вона, пропускаючи повз вуха останнє речення.

— Ненадовго. Мене також змушують виїхати.

Біля самих дверей він озирнувся й востаннє на неї подивився. Цій жінці пасував розпач. Жодна емоція ніколи не псувала її вроди.

VIII

Позен

8.11.1905

Позенський люксовий готель «Велика Пруссія» на Вільгельмштрассе славився тим, що бурбон найвищого ґатунку сюди постачали прямісінько з Америки. Здоровенні діжки з цим чудовим напоєм вантажили на пароплав у Нью-Йорку і розвантажували за тиждень у Гамбурзі, звідки вони прямували до Позена. Шлях до гурманських ротів і горлянок не близький, але вартий того, бо декотрі поціновувачі такої добірної випивки готові були переплачувати ледь не вп’ятеро.

Вістович трохи потримав у руках склянку з грубезним дном, наповнену бурбоном на чверть, а потім з насолодою зробив перший ковток. Алкоголь приємно вжалив губи і божественним полум’ям запалав у горлі. Потім проник у нутро, зігріваючи і заспокоюючи, здавалося, саму душу. Понад усе комісарові хотілося зараз опинитися зі своєю склянкою де-небудь наодинці. Наповнити її знову, коли вона спорожніє, вихилити другу, потім третю. Впитися врешті-решт, розбавляючи випивку лише цигарками, і досягнути блаженного стану, коли найважчі думки стають легшими за ефір... Втім, замість цього львів’янин мусив сидіти у скрипучому шкіряному кріслі й бачити перед собою чотирьох мовчазних чоловіків, що потягували зі склянок той самий чудовий бурбон і курили дорогі сигари. Він добре їх знав, попри те, що наживо бачив уперше. У папці, що передав йому в Берліні Удо Вінкель, зберігалися фотографії та біографії кожного з них. Якраз поряд із посмертними світлинами Ціммермана, Дрезена й Лютке та детальним описом обставин, за яких було знайдено тіла.

Вістович іноді поглядав поверх мовчазних голів навпроти й бачив яскраво освітлений боксерський ринг, де за півгодини зійдуться двоє першокласних бійців: Ромко Лисак з Лемберга і позенець Маркус Щипак. При вході до клубу кожен охочий міг зробити ставку на того чи іншого, а імпресаріо, не шкодуючи зусиль і красномовства, розповідав, що ці двоє — справжні відчайдухи. Своїх попередніх суперників на цьому самісінькому рингу вони практично знищили, розірвали на шмаття, вибили з них душі. А то ж були справжні зарізяки!

Ім’я Ромка Лисака зашкребло Вістовичу слух. Авжеж, це був той самий його попутник з берлінського поїзда. Так от чому молодий боксер не зізнався, чого їде до Позена. Безперечно, участь у таких поєдинках має бути таємною.

— Цей Лисак походить з Ґаліції, — зробивши таємничу мармизу, розповідав комусь імпресаріо. — Чи ви знаєте, дорогенькі, де знаходиться той край? Аж на Півночі. І вкритий він цілорічно снігом...

— А ви, здається, також з Лемберга? — хмикнувши від почутої нісенітниці, запитав комісара Ніцпон.

Вістович кивнув.

— Так, із Півночі, — він радо розпочав розмову, бо мовчанка була незручною і здавалася безглуздою.

Присутні реготнули.

— І як просувається ваше розслідування? — обережно поцікавився полковник. — Адже пан Вінкель найняв вас саме для цього. Я не помиляюся?

— Не помиляєтеся, добродію. Та я б волів дочекатися господаря цього вечора, щоб розмовляти про такі речі.

— Ох, звісна річ. Даруйте.

— Втім, ви мусите знати, пане комісаре, що ми чекаємо якнайшвидших результатів, — діловито зазначив фон Гарпе, — все це й так затягнулося.

— Запевняю, пане статс-секретарю, що я й сам не маю іншого вибору, яку найкоротший термін завершити слідство. Тож наші бажання збігаються, — Вістович мовив категорично, хоч і намагався додати в слова деякої доброзичливості.

— Наш друг фон Гарпе всього лише намагається сказати, що відома нам справа має також і державне значення. І навіть міждержавне, — примирливо сказав Еберт. — Ми зовсім не збираємося на вас тиснути, пане Вістовичу. Лише хочемо донести усю важливість та разом з тим і делікатність цієї... еммм... не надто приємної оказії.

Замість відповіді комісар підніс до рота склянку й знову втупився у бурбон.

— Ну от, варто було вас зібрати разом, як ви одразу ж посперечалися, — почувся голос Удо Вінкеля.

Поставивши склянку на стіл, комісар побачив його самого. Господар вечора стояв перед ними, одягнений як завжди в бездоганний гарнітур, і, спостерігаючи за ними, цинічно посміхався.

— Це аж ніяк не суперечка! — поспішив сказати полковник. — Радше — ділова розмова.

— Коли так, то давайте продовжимо, — сідаючи в крісло, сказав мафіозі. — Думаю, пан Вістович не проти поділитися з нами своїми першими спостереженнями. Чи не так, комісаре? У вас чверть години, доки не оголосять про початок бою, — він легенько кивнув у бік рингу.

Здавалось, ніби насправді Вінкель погрожував, що боксери вийдуть звідти і зіб’ють його на квасне ябко, якщо слова львів’янина не припадуть до смаку.

— Всі свої спостереження я волів би залишити при собі аж до завершення справи, — промовив комісар, — але якщо вже ви наполягаєте...

Вістович загасив цигарку і зробив останній ковток, спорожнивши склянку. Навіть перед самим собою він би не зізнався, що таким чином хотів лише приховати хвилювання.

— Вбивства, як ви здогадуєтеся, між собою пов’язані: схожий почерк убивці, подібні обставини, а найголовніше — всі жертви були знайомі між собою і мали спільний інтерес. Я маю на увазі вашу угоду, — продовжив він. — До слова, берлінського поліцейського, перед пожежею в його домі, також було вбито ножем...

— Як і мого друга Бартоломея, — похмуро додав Вінкель.

— Далі шукаємо спільного ворога... — промовив комісар.

— Тут усе просто, — нетерпляче перебив його фон Гарпе, — спільний ворог у нас — росіяни. Точніше, російська розвідка. Без жодного сумніву, це вони підіслали вбивць... Адже в усіх німецьких землях вдосталь їхніх горлорізів.

— Отут і криється найцікавіше, панове...

Вістович помовчав якусь мить, а тоді продовжив:

— Це не був жоден засланий убивця. Кожен убитий помер від поранень у живіт. Так, ніби відкрито розмовляв перед цим з убивцею. Звідси можна виснувати, що нападник і жертви добре знали один одного. А якщо убивця, як ми припускаємо, один і той самий, значить, це був спільний приятель усіх наших покійників.

— Чи не хочете ви сказати, що... вбивця — це котрийсь із нас? — обережно перепитав полковник.

— Ха! Наприклад, фаховий військовий, який добре вправляється з ножем, — закинув Ніцпон.

— Якщо вже на те пішло, то логічніше підозрювати фон Гарпе, — огризнувся той, — він мисливець...

— Замовкніть, панове, — урвав їх Вінкель. — Вістовичу, це доволі серйозне звинувачення, — звернувся він до комісара.

— Хіба я когось звинуватив? Щойно пан Альсдорф сам дійшов такого висновку.

— Але ви підвели до цього. Треба бути бовдуром, щоб вас не зрозуміти.

— І все ж я наполягаю, що лише поділився роздумами, як ви й просили, пане Вінкелю.

— Втім, ви знаєте більше! — втрутився Еберт.

— Можливо, — згодився Вістович.

— Тоді якого біса не розкажете нам усе?

— Назвімо це обережністю, — відповів комісар, — якщо вбивця — справді хтось із вас, я не хотів би викладати всі карти.

Він потягнувся за портсигаром, звідки видобув нову цигарку.

— Крім того, мені не хочеться закінчити, як бідолаха Лютке, — додав львів’янин, чиркнувши сірником.

— Виходить, пане Вістовичу, росіяни в цій справі ні до чого? — запитав Вінкель.

— Якраз навпаки, — заперечив комісар, — думаю, нашого вбивцю вони обрали як інструмент. Так легше потім замести сліди.

— Тобто серед нас не лише убивця, але й одночасно шпиг? — вигукнув Ніцпон.

— Якби серед нас був убивця, то він одночасно був би й російським шпигом, — зробив уточнення комісар.

— Годі, — урвав Вінкель і підвівся з-за столу, — от-от розпочнеться поєдинок. Я хочу його подивитися. Щиро дякую, пане Вістовичу. Продовжуйте свою роботу. Гарного вечора, панове!

На цих словах господар відійшов у інший бік, звідки боксерів було видно краще. Комісар також не затримався за столом. Залишивши цю не надто приємну компанію, подався до шинквасу, де замовив собі нову порцію бурбону.

Бійці стояли по різних кутках, один навпроти одного. Зростом і статурою були майже однакові, хіба що м’язи в Лисака виглядали рельєфнішими. Зате Щипак мав довші руки, що дозволяло йому впевнено тримати дистанцію і завдавати удари здалеку. Львів’янин це розумів, тому сподівався, що трапиться можливість вдарити зблизька. А вже силу своїх «бокових» та нижніх «гачків» він знав добре. Не один від них упав, і не одного приводили після них до тями.

Коли вдарив ґонґ, боксери зійшлися посередині свого ристалища, проте ніхто з них не поспішав атакувати. Чоловіки обмінялися кількома не надто сильними штурханами лівою, аби зрозуміти, куди звик відхилятися суперник або як полюбляє відповідати. Зрештою, стало зрозуміло, що позенець шукатиме нагоди радше для доброї контратаки або ж сподіватиметься зустріти опонента «на протиході». Що ж до Ромка, то йому лишалося тіснити Щипака, заганяти в кути і до канатів, пірнати під його рукавиці і забігати за передню ногу. Словом, робити все, щоб у слушний момент сильно й точно вцілити тому в живіт, по печінці чи знизу в підборіддя.

Перший раунд минув мляво, і публіка лишилася незадоволеною. Звідусіль лунало свистання й обурливі вигуки. Підхмелілі чоловіки, оповиті хмарами тютюнового диму, вимагали від бійців видовища, а не «бабського герцю» чи «школярської шарпанини». Тому після короткої перерви обоє підбавили темпу й агресії, Ромко несподівано віддав центр рингу опонентові, а сам закружляв довкола нього, мов шершень, і раз по раз норовив «ужалити» Щипака в незакриті місця. Втім, і позенець не пас задніх: все частіше комбінуючи ліву й праву, засипав Лисака градом ударів, які хоч і влучали здебільшого в рукавиці, але були дошкульними й змушували того нервувати.

Глядачі нарешті зааплодували, проте знову вимагали від обох битися активніше. Тим, хто поставив на цей поєдинок грубі гроші, хотілося бачити кров і брутальність. Мистецтво боксу цікавило таких найменше.

Врешті в четвертому раунді доля всміхнулася львів’янину: влучивши Щипакові в живіт, він зігнув того навпіл, від чого позенець опинився просто перед ним, підставивши під удар відкриту скроню. «Попався ти, хлопче», — подумав Ромко, вкладаючи всю силу в свій коронний правий боковий. Саме так рік тому у Львові підставився йому непереможний доти чемпіон Яцко Візерман у поєдинку за Пугар Галичини. Бідолаха знепритомнів, і його довелося відливати водою просто на помості. Щипаку повелося трохи краще: глухо застогнавши, він звалився Лисакові під ноги. Той одразу ж відступив до свого кута, звідки спостерігав, як ринговий суддя відраховує над лежачим до десяти. Коли на рахунок «сім» Щипак все ще лежав, Ромко з полегшенням зітхнув і подумав, що вже завтра, не гаючись, вирушить до Львова. Грошей, які він тут заробить, вистачить, щоб жити без біди досить довго. Та все ж треба найперше відвідати матір у Брюховичах. Хоч живе вона близько, але сина бачить нечасто. Коли він був у неї востаннє? Півроку тому? Рік?..

На рахунок «дев’ять» сталося неймовірне: Щипак зіп’явся спершу на коліна, а тоді став на рівні ноги і навіть підстрибнув кілька разів, щоб остаточно прийти до тями. Ромко спостерігав за ним із подивом, який мішався з повагою, та все нутро його наповнилося злістю. Що ж це за дідько такий?.. Ледве дочекавшись, коли суддя накаже продовжувати бій, він кинувся на позенця, мов шуліка, прагнучи швидко завершити свою справу. Щипак, заховавши голову за рукавицями і напівзігнувшись, притулився до канатів, витримуючи шквал нових ударів і намагаючись хоч трохи відновитися. На його щастя, коли закінчився раунд, він все ще тримався на ногах, а в очах навіть перестало двоїтись. Ані Лисак, ані будь-хто інший в цьому клубі не знали, скільки разів Маркусові доводилося за останній час отак балансувати між притомністю і непритомністю та навіть між життям і смертю, змагаючись за шматок хліба чи за тепле місце для ночівлі. Щипак надто звик виринати з непам’яті, щоб здатися.

— Добий його! Прикінчи засранця! — кричали одні.

— Налийте йому випити! — вимагали інші. — Дайте хлопові шнапсу!

— Я сам тебе вб’ю, якщо не вистоїш!

— Пестиш його, як шльондра! Пупи по-чоловічому, курва!

У п’ятому й шостому раундах Лисак метався по рингу, мов звір у клітці, що вже відчув запах крові своєї жертви, а та якимось дивом від нього вислизнула. Все частіше вдавалося влучити в суперника, проте жоден удар не відправив Маркуса на долівку знову. Натомість сам Ромко майже не захищався, подекуди лишаючи голову небезпечно відкритою. Щипак добре це помічав і врешті в сьомому раунді зробив те, що задумав на самому початку: швидко викинув кулак львів’янину назустріч і, хоч той встиг трохи відхилитися, поцілив йому над лівою бровою.

Лисак наче й помітив небезпеку, проте інстинктивно відчув, що удар не буде сильним. Такого можна не боятися і, навіть діставши трохи по голові, рухатися далі. Та яким же було його здивування, коли Щипак лупнув настільки сильно, що в очах потемніло, а світ навколо завертівся, як чортова дзиґа. Безпомічно змахнувши руками, Ромко упав навзнак і навіть не чув, як суддя відрахував над ним свою десятку.

Вістович, забувши про випивку, спостерігав, як Лисака приводили до тями, а коли той врешті підвівся, лікар провів його в роздягальню. Тим часом суддя оголосив про перемогу Щипака. Частина гостей вдоволено зааплодувала. Очевидно, це раділи ті, хто поставив на нього гроші. Ця мить тріумфу була для Маркуса короткою. Невдовзі про нього забули, і ніхто навіть не дивився убік рингу. Зійшовши з помосту, боксер подався геть, зникнувши за якимись дверима, одразу за рингом.

Комісар заплатив за бурбон і непомітно рушив за ним. Біля дверей він озирнувся, аби упевнитися, що ніхто не дивиться в його бік, а тоді пірнув у тьмяний коридор, що привів у невелику кімнатку зі столом посередині. Вгорі під стелею висіла самотня лампа, що розливала жовтувате тьмяне світло. За столом, спиною до дверей, загорнувшись у простирадло, сидів Маркус і жадібно курив. На підлозі валялися рукавиці й брудні боксерські бинти, місцями добряче закривавлені.

— Вітаю, гарний бій, — заходячи, похвалив комісар.

Щипак сіпнувся, мовби хтось його вколов голкою.

— Ви хто? — запитав він, озирнувшись.

— Земляк того хлопця.

— Ромка?

— Так.

— Що ж, мені шкода. Думаю, ви вболівали за нього.

Маркус знову відвернувся і збив цигарковий дим у попільничку.

— Ваш земляк чудовий боєць, — продовжив позенець. — Чув, що він був чемпіоном Ґаліції... Зізнатися, я думав, що вже не підведуся після того, як він спровадив мене на настил.

— Я також так думав, — сказав комісар і підійшов ближче. — Та що вдієш, у чесному поєдинку перемагає кращий. Чи не так?

Він пильно вдивився у співрозмовника. Той звів погляд, але відповідь його загубилася. Дивлячись на комісара, він якийсь час німував.

— Що вам треба? — врешті запитав він хриплуватим голосом, до якого намагався додати погрозу.

— Щонайменше — я хотів би побачити бій-реванш. Але перед тим упевнитись, що ви боксуватимете чесно, — спокійно відповів комісар.

Маркус рвучко звівся на ноги.

— Що ви хочете цим сказати? — запитав він.

— Чим саме?

— Не клейте дурня. Ви двічі натякнули, що я переміг нечесно!

— Та які в біса натяки, пане Щипаку? Я це прямо кажу.

Якусь мить вони мовчали. Могло здатися, що Маркус от-от кинеться на Вістовича, але боксер не зрушив з місця.

— Звідки рани на ваших руках? — запитав комісар. — На долонях...

Щипак знову не відповів.

— Бачте, колись я також брав участь у кулачних боях, — продовжив Вістович, — і добре знаю, що коли затиснути в руці який-небудь металевий предмет, то удар виходить сильнішим у кілька разів, а в суперника виникає відчуття, ніби його шибонули молотком. Втім, під бинтами у вас було щось кострубате, бо добряче поранило руки...

Маркус зітхнув і знову сів на стілець.

— Різьбові стержні, — промовив чоловік і потягнувся за новою цигаркою. — Ця срана різьба здерла мені шкіру... Але як ви дізналися?

— Бачив, як Ромко пропустив, — відповів комісар. — Удару ви завдали доброго, та все ж він здався мені заслабким, аби відправити в нокаут чемпіона Галичини... Що ж, думаю, пан Вінкель не буде проти, зважаючи на ці обставини, провести повторний бій.

Вістович вдав, що збирається йти.

— Чекайте, — зупинив його боксер. — Заради Бога, не кажіть нічого Вінкелю.

У його очах прочиталося таке благання, що комісар навіть здивувався.

— Чому ж? — перепитав він.

— Ніякого реваншу не буде. Його посіпаки просто пристрелять мене і викинуть у Варту. Цей чоловік ненавидить, коли його дурять.

— Але ж ви талановитий боксер. Нащо було вдаватися до такого дешевого штукарства? — сказав Вістович.

— Бо я мусив перемогти! — випалив Маркус. — Якби програв, то страшенно розчарував би його. Ви нічого не знаєте... Не знаєте, ким я був і чим завдячую Вінкелю.

— То розкажіть, — спокійно мовив комісар. — Часу в нас достатньо, і я охоче послухаю.

— Зачиніть двері, — попросив боксер.

Коли Вістович виконав його прохання, Маркус щільніше загорнувся в простирадло, мовби від спогадів його почало морозити.

— Колись я був звичайним містянином, — почав розповідь Щипак, — ми з дружиною й дітьми жили в ошатному будиночку на Єжицах[37]. Тримали крамничку і непогано зводили кінці з кінцями. Увесь тиждень я працював за прилавком, а по неділях боксував у робітничих кнайпах, де простому люду хотілося під кінець тижня випустити пару. За ці поєдинки я також мав сякий-такий заробіток, хоч гроші тут зовсім не важили. Найголовнішим був азарт... Після кожної перемоги я добряче хляв і пригощав випивкою всіх у кнайпі. Наступного дня, в понеділок, мені світ був немилим, і я знову заливав сливку. До роботи повертався у вівторок, а деколи й у середу. Та зрештою зовсім занедбав справу і, якби не моя дружина, то пустив би сім’ю з торбою. Хоч пізніше так воно й сталося, бо я жив од неділі до неділі, від бійки до бійки. А поміж тим тільки пиячив і в моменти протверезіння робив спортову руханку. Так не могло тривати вічно, тож я спершу почав програвати навіть не надто сильним суперникам, а тоді покинув боксувати й тільки хляв. Без алкоголю я більше не міг.

Мої гроші швидко скінчилися. Я почав витрачати заощадження, які тримав на чорний день. Потім — дріб’язок, який я виманчував у дружини. Далі я потай від жінки заставив у лихваря нашу крамницю, а коли вона дізналася про це, то терпець їй урвався. Забравши дітей, вона подалася до батьків у Любонь, а я, замість того, щоб кинутися за нею й благати прощення і допомоги, продовжив пропивати останні свої гроші. Одного дня до мене навідалися судові пристави і повідомили, що мій дім більше мені не належить. А потім викинули на вулицю, як пса. Так я опинився під мостом на Хвалішево, що став мені новою домівкою... Навряд чи вам буде цікаво слухати про мої поневіряння, шановний пане... До речі, як вас звати?

— Адам Вістович.

— ...пане Вістовичу. Тому я й не розповідатиму всього. Скажу лише, що одного вечора сталася подія, яка дала мені шанс повернутися до життя. Я давно вже не пив з простої причини — не міг купити випивки. Друзі також кудись зникли. Тож, як не дивно, життя просто неба позбавило мене цієї огидної залежності. Цілий час я був тверезий, до того ж насторожений, бо ворогів у волоцюги, знаєте, як в суки бліх, тому й одразу помітив, як до двох жінок на мості причепилися грабіжники. Тут я і згадав своє бійцівське ремесло. Збіг на гору й надавав тим пройдисвітам чортів...

Маркус замовк і задумливо роздушив у попільничці черговий недопалок.

— І що було далі? — запитав комісар.

— А далі... Старша жінка виявилася дружиною Удо Вінкеля. Молодша — його донькою.

— І вони прогулювалися в пізній час самі?

— Мене це також здивувало, але, самі розумієте, у моєму становищі не ставлять багато питань. Я лише попросив у них чогось поїсти. Тоді вони взяли фіакра і повезли мене до свого будинку біля костелу святого Мартина. Там спровадили на кухню... Потім приготували купіль і дали чистий одяг. Я понад усе боявся, що одразу по тому мене проженуть, але пані Вінкель провела мене до кімнати в пивниці й сказала, що я можу залишитися. На ранок зі мною забажав зустрітися її чоловік.

Вінкель довго розпитував про моє життя, ким я був до того, як опинився на вулиці. Запитав також, де я навчився бою навкулачки. Я відповів, що мої старші брати були добрими бійцями, тож дечого навчили мене, а потім вже сам відвідував різні спортові товариства. Тоді він сказав, що має для мене добру роботу...

— Боксувати тут?

— Тут і в інших місцях. Але кожного разу таємно, бо, як зрозуміло, це все незаконно.

— Тут маєте рацію.

— Ви з поліції? — від свого здогаду Маркус пополотнів.

— Так, але не з тутешньої. Заспокойтеся.

Боксер полегшено зітхнув.

— А скажіть, пане Щипаку, — раптом запитав комісар, — ці дві жінки на мості радше прогулювалися чи когось чекали? Яке у вас склалося враження?

Той стенув плечима.

— Добре не пригадую... Здається, зупинилися на якусь мить. Ніби говорили про щось між собою.

— І ще одне питання: скільки на вигляд було молодшій особі?

— Років двадцять. Хоч, може, й більше.

— Що ж, — кивнув Вістович, — щиро вдячний вам.

— То як? — обережно перепитав боксер. — Ви не розкажете нічого Вінкелю? Зрозумійте, я нарешті можу надсилати гроші своїй сім’ї. Може, з часом дружина й діти до мене повернуться... Це мій шанс.

— Не розкажу, — пообіцяв комісар, — але якщо раптом захочете ще щось розповісти, то ось моя адреса, — він простягнув Маркусові картку. — Я зупинився на Паулікірх-штрассе.

Вістович попрощався і вийшов за двері, де, опинившись знову в коридорі, почав шукати роздягалку Лисака. Вона виявилася порожньою, тоді комісар, минувши клуб, рушив до готельної рецепції.

— Чи у вас зупинився такий собі Ромко Лисак з Лемберга? — запитав він невисокого хлопця у службовому однострої.

Той кілька хвилин перевіряв щось у своєму зошиті.

— Так, — врешті підтвердив рецепціоніст, — триста п’ята кімната.

Комісар подякував і подався до сходів. Піднявшись на третій поверх, він знайшов двері з потрібним номером і обережно в них постукав. Боксер відчинив і здивовано подивився на гостя.

— Ви?

— Пригадуєте мене? — запитав Вістович.

— Так, ми разом їхали в поїзді, але...

— Дозвольте зайти.

Лисак неохоче пропустив його всередину.

— Як ви тут опинилися? — спитав він, зачиняючи двері.

Обличчя Ромка, як і обличчя Щипака, було добряче потовчене.

— Довга історія.

— Я думав, ви прямували в Берлін.

— Все правильно... Послухайте, я знаю, що програвати дошкульно, але поєдинок був достойний.

— То ви бачили?

— Бачив. Я був у залі. Але ще раніше я бачив ваші бої у Львові.

— Там я вдома, — з сумом сказав чоловік.

— То не зволікайте й повертайтеся.

— Завтра вранці якраз поїзд. Ви також їдете?

— Ні, — комісар зітхнув і підійшов до вікна, — на жаль, ні...

За важкими готельними портьєрами виднівся окраєць вулиці, освітленої гасовими ліхтарями, вздовж якої час від часу пропливали людські постаті, закутані в теплий осінній одяг.

— Я матиму до вас одне прохання, — притишеним голос сказав комісар, — чи не могли б ви взяти зі собою завтра лист, а у Львові передати його директору поліції Вільгельму Шехтелю?

— Думаю, міг би, — відповів боксер, — от тільки поліцію я недолюблюю...

— Не турбуйтеся, в листі я написав, що ви робите величезну послугу закону.

— Коли так, то жодних проблем.

Вістович дістав із нагрудної кишені запечатаний конверт і вручив його Лисаку.

— Гарної дороги, — побажав комісар, ідучи до дверей.

— Побачимось у Львові, — несподівано промовив боксер.

Вістович усміхнувся.

— Буду радий запросити вас до «Шкоцького кафе» на гальбу пива, — сказав він на прощання.

Комісар зійшов униз, минув рецепцію і вийшов з готелю на вулицю. Несподівано просто перед собою він побачив довгу постать Удо Вінкеля, що, стоячи неподалік свого авто, задумливо курив сигару. На шанобливій віддалі від свого шефа виструнчилися водій і двоє охоронців.

— А, Вістовичу... — промовив він, зауваживши комісара. — Як вам поєдинок?

— Незабутній, — відповів той.

Вінкель неквапом наблизився.

— Не дуже розчаровані, що львів’янин програв?

— Ні, що ви. У чесному поєдинку перемагає найкращий.

Мафіозі чомусь дивився на нього так, ніби хотів проткнути поглядом наскрізь.

— Там, за столом, ви повідомили нам цікаві речі, — продовжив Вінкель, — тепер під підозрою всі. І вже ніхто не спатиме спокійно. Включно зі мною.

— Ви поза підозрою.

— Он як? І чому ж?

— Бо якби вам запраглося, то ви б і так могли порішити будь-кого з цього товариства без шкоди для себе. А оскільки кожен з них вам по-своєму корисний, то й убивати немає змісту. Ані Еберта, ані полковника, ані фабриканта, ані тим більше статс-секретаря фон Гарпе. Звідси висновок, що й до дійсних смертей, які я розслідую, ви не маєте стосунку.

Вінкель усміхнувся і випустив з рота струмінь сивого диму.

— Маєте рацію, — згодився він. — Що ж, гарного вечора, комісаре.

Вістович відповів таким же побажанням.

— До речі... — гукнув йому в спину Вінкель.

Львів’янин озирнувся.

— Завтра вранці родина забирає з моргу тіло мого друга Бартоломея. О третій по полудню на Старофарному цвинтарі відбудеться похорон. Не хочете прийти? — сказав він це таким тоном, ніби насправді запрошував на веселий прийом.

Комісар зрозумів, що відмовлятися не слід.

— Обов’язково буду, — кивнув Вістович і, вже не зупиняючись, пішов далі вулицею. Минувши гарно освітлену Аркадію та Брауншвайзького лева[38] на площі Вільгельма комісар вийшов на Берлінерштрассе. Біля Польського театру чоловік раптом сповільнив крок. У шиї неприємно занило. Так буває тільки в одному випадку — коли хтось за ним стежить. Здатність відчувати на собі ворожий погляд виробилася в нього за роки поліційної служби і вкрай рідко підводила. Зупинившись, комісар дістав цигарку і, закурюючи, обернувся, мовби для того, аби заховати вогонь від зустрічного вітру...

Після цього, мовби прогулюючись, повернув на Мюллерштрассе, що вивела його на Санкт-Мартін. Тут Вістович, дослухаючись до кроків позаду, остаточно переконався, що за ним стежать. Дійшовши так до руїн Берлінської Брами, львів’янин рвучко озирнувся. Як і слід було чекати, за десяток метрів від нього також зупинився високий чоловік у темному пальті й капелюсі. Вони були самі серед просторої площі, стояли один навпроти одного, тож уникати подальшої розмови видавалося безглуздо.

— Доброго вечора, пане Вістовичу, — привітався незнайомець. Він говорив німецькою з сильним російським акцентом.

— Доброго вечора... — відповів комісар. І за мить додав: — ...пане Дємідов.

— Я волів би, щоб мене називали графом, — виправив його росіянин, підходячи ближче.

Певний час вони мовчали, ніби намагаючись краще розгледіти один одного. Однак погане освітлення їм заважало. Вістович тільки зауважив, що граф носить акуратну борідку і має худі впалі щоки.

— Ви швидко мене знайшли, — не без поваги в голосі промовив комісар.

— Це було неважко, — відповів росіянин, — у Берліні в мене всюди очі й вуха... Приходьте до мене завтра на мою позенську проповідь. Я розповім вам більше.

— Змушений відмовитися, — криво посміхнувся комісар, — ті, що до вас приходять, потім кепсько закінчують.

— А-а-а, он ви про що! — театрально здивувався граф. — Думаєте, я вбив добродіїв Ціммермана, Дрезена і Лютке?

— Ви або хтось із ваших адептів із «Братства полум’я». Так само на вашій совісті принаймні ще дві смерті. Я маю на увазі барона фон Лютцендорфа з Потсдама та фрау Заславську з Ляйпциґа, які загинули особливо жахливо.

— Ах, так. Шановний Макс Баум, в якого ви знімали житло, розповів, що дав вам підшивки старих газет... Адже висновки ваші звідти.

— Баум і такі, як він, — це і є ваші «очі й вуха»? — іронічно запитав комісар.

— Часами ними буває. За відповідні гроші. До речі, добре про вас відгукувався. Сказав, ви порядний чоловік і чесний постоялець.

— Як зворушливо з його боку.

— Що ж, пане Вістовичу, Заславська і Лютцендорф справді пішли цим болючим, але єдино правильним шляхом. За допомогою вогню і страждання вони очистились і тому предстали перед Господом невинними, мов янголи. Це були найкращі мої учні, і я ними пишаюся. У цьому випадку зерно мого вчення потрапило у добрий ґрунт, давши плоди... Що ж до трьох інших, то, боюся, ви помиляєтеся. До їхніх смертей я не причетний.

— Хотів би зауважити, що «інших» смертей було насправді не три, а чотири. Вбито також близького друга Удо Вінкеля. Я не знаю обставин цього злочину, але впевнений, що ви й тут доклали руку, — сказав Вістович.

Граф єхидно засміявся.

— Якщо хочете знати, то смерть цього Бартоломея на прізвисько Тойфель[39] мене по-справжньому тішить. Колись він був одним із нас, моїм учнем. Але потім показав себе негідником, — сказав граф. — Наживався на тому, що фальшував заповіти братів та сестер, які вчинили священне самоспалення. Та все ж я не вбивав його. Як не вбивав Ціммермана й Дрезена. Якщо пам’ять мені не зраджує, вони загинули від ножових поранень. Смерті, цього істинного людського дару, що позбавляє людську істоту прокляття земного існування, було досягнуто грубо, примітивно, по-варварськи... Я ніколи б не вдався до такого. До того ж, комісаре, нащо мені вбивати таких впливових учнів?

— Гадаю, тому, що ви служите не тільки своїм божевільним ідеалам, але й російській розвідці, — зауважив Вістович, — а вже для них загиблі були ворогами.

— А як щодо Лютке? — запитав граф. — Чим він завинив переді мною?

— Тим, що в своєму розслідуванні зайшов надто далеко і мало вас не викрив, — відповів комісар, — його вбивство, до речі, цілком підпадає під ваші канони. Пожежа ледь не знищила увесь будинок, а тіло обгоріло, як старий папір.

— Що ж, далі ви, мабуть, скажете, що будинок Дрезена згорів, а труп Ціммермана спалили. Сяк-так підходить під вашу теорію, — промовив Дємідов.

— Ні, я просто піду й завершу це бісове розслідування, пане графе, а потім повернуся додому, — відрубав комісар.

— Дорогий Вістовичу, мені однаково, що ви там собі вигадали, — раптом змінив тон росіянин. Він говорив тепер холодно і без жодного блазнювання. — Мої покровителі досить могутні, щоб я міг не перейматися вашими фантазіями. Зрештою, якщо я вбивця, то чому прийшов до вас? Чому вистежив?

— Що ж, поясніть.

Граф роззирнувся і, переконавшись, що довкола порожньо, продовжив:

— Залиште свою гру і приєднайтеся до нас.

— До вашого братства?

— Саме так. Це ваш єдиний шанс пережити кінець світу, який невпинно наближається. До того ж ви можете більше не турбуватися за своє життя. Ним заопікуються могутні та впливові люди. Могутніші й впливовіші, ніж Удо Вінкель.

— З російської амбасади?

— Припустімо, що так...

— Ідіть до біса, пане Дємідов, — стомлено відповів комісар, — між вашими покровителями й Вінкелем немає жодної різниці. Всі негідники. І найбільше я хочу, щоб вони перегризли один одному горлянки, мов скажені пси.

Вістович вже збирався піти геть, коли ж росіянин вхопив його за лікоть.

— Гори в аду! — почув від нього російською комісар.

Тієї ж миті Вістович з подивом побачив, як його рукав охопило полум’я і жадібно поповзло по ньому вгору. За якусь секунду вогонь вже палахкотів на його плечах, нестерпно обпікаючи обличчя. На щастя, комісар устиг різко здерти з себе палаючого плаща і, стиснувши зуби від люті, вже збирався кинутися на проклятого графа, проте той зник. На чималій темній площі серед нестерпного смороду гасу, яким, схоже, облив його Дємідов і непомітно, як цирковий штукар, підпалив, стояв тільки він і за два десятки кроків — кілька здивованих перехожих, що спостерігали, як біля його ніг догорає покинутий плащ. У темряві над ними бовваніла вежа недобудованого цісарського замку, який, подейкують, зводився за особистим проектом Вільгельма II, що був переконаний у неминучості війни з Російською імперією.

IX

Позен

9.11.1905

Ранок

Вістович прокинувся у кепському гуморі. Ледь розплющивши очі, комісар відчув, як всередині, мов нудота, підкочується до горла впевненість, що сьогодні станеться щось особливо паскудне. Одягаючись, чоловік спробував переконати себе, що це всього лиш наслідок вчорашньої випадкової зустрічі з психопатом Дємідовим. Не скоро вдасться позбутися цих спогадів. Десь так, коли з комори викидають здохлу мишу, яка вже почала тхнути, але сморід ще довго там залишається.

Настрій Вістовича трохи покращився, коли він, купивши собі нового плаща в крамниці одягу на Санкт-Мартін, подався до «Café International» на Берлінерштрассе, де замовив «Сніданок по-віденськи». Усміхнена дівчина-кельнерка принесла йому на таці каву, свіжу булочку, грудку масла і круто зварене яйце. Комісар мимоволі задивився на неї. Обличчя свіже, усмішка соковита, білозуба. Очі великі й грайливі. Темно-русяве волосся зібране дулькою на потилиці. Зростом невисока, проте струнка. Плечі мала тендітні, груди виразні й високі, руки не зманіжені, зі слідами фізичної праці, але пальці були видовжені, як у піаністки. Тож якби довелося уявити собі позашлюбну доньку якогось монарха, портрет цієї кельнерки ідеально би пасував.

Проте найбільше комісара зачаровувала її усмішка. «Зараз пів на десяту холодного осіннього ранку, — подумалось йому, — їй, безперечно, довелося прокинутись о шостій, щоб привести себе до ладу й дістатися до роботи. Адже, найпевніше, живе вона десь на околиці. Гроші тут заробляє мізерні... Та й узагалі, життя таке паскудне, а вона усміхається».

Помітивши його погляд, дівчина зашарілася.

— Як вас звати? — запитав комісар.

Йому чомусь захотілося знати її ім’я.

— Маґда, — відповіла вона, — Маґдалена.

Далі Вістович хотів розповісти цій дівчині, як багато для нього зараз означає її усмішка. І що вона сама заспокоює його, мов знеболювальне. Що він готовий вже пробачити долі своє теперішнє дурнувате становище, цю цілковиту залежність від позенського мафіозі, лише тому, що може зараз споглядати її чудову постать.

— Принести вам свіжу пресу? — запитала Маґда.

— Так, було б добре, — кивнув комісар.

Вона відійшла, а Вістович утупився поглядом у вікно, подумки пообіцявши собі не витріщатися більше на неї так відверто. Тому, коли Маґда повернулась і поклала йому на край столу сьогоднішні «Pozener Zeitung» і «Kurier Poznański», чоловік лише стримано подякував і вдав, що понад усе його цікавить зараз сніданок. Насправді ж він розмірковував, як може залишити дівчині чайові. Якщо у звичний спосіб просто притиснути банкноту попільничкою, то навряд чи гроші дістануться їй. У деяких закладах кельнери мусять зносити trinkgeld[40] у загальну касу. Просто тицьнути в руки і попросити заховати? Але так можна образити. До того ж, якщо побачить хтось з керівництва, у дівчини можуть виникнути проблеми. Тому поснідавши й розрахувавшись, Вістович попросив покликати оберкельнера[41].

— Вам щось не сподобалося? — злякано запитала Маґда.

— У жодному разі, ні, — поспішив заспокоїти її комісар, — маю до нього приватну справу.

Коли той до нього підійшов і ґречно запитав, про що хотів би поговорити з ним шановний пан, Вістович простягнув йому складений удвоє аркуш, вирваний з нотатника. Всередині лежало дві банкноти по п’ятдесят марок.

— Передайте це, будь ласка, вашій кельнерці на ім’я Маґдалена. Вона надзвичайно уважна й старанна працівниця, і я хотів би їй подякувати, — сказав комісар.

— О, залюбки, — розквітнув той, — але чому ви самі...

— Зробіть це, якщо вас не обтяжить, — перебив Вістович і рушив до виходу, одночасно вдягаючи на голову капелюха. Газети він вирішив узяти зі собою й почитати деінде.

— Неодмінно, — пообіцяв оберкельнер, запопадливо відчиняючи перед ним двері, — приходьте до нас ще...

Та не встиг комісар відійти від «Café International» навіть на сотню кроків, як почув, що хтось за ним біжить. Озирнувшись, він побачив ту саму кельнерку, що відчайдушно намагалась його наздогнати. Коли вони порівнялися, Маґда важко дихала. Волосся її розтріпалось і розметалось по плечах. Щоки палали, як серпневі троянди. В руках дівчина тримала складений аркуш із двома банкнотами.

— Ви... ви... Я не можу прийняти цього... — випалила Маґда і простягнула гроші Вістовичу.

— Чому не можете? — спокійно перепитав чоловік.

— Тут... надто багато. Ви могли б просто залишити чайові...

— Чайові би вам не дісталися.

— Все одно. Заберіть...

Комісар тепер і справді був переконаний, що ця дівчина має щонайменше аристократичне походження. На її обличчі вирували обурення й гордість, і від того воно було ще привабливішим.

— Якщо не хочете взяти собі, то візьміть для вашої хворої матері, — сказав раптом Вістович.

Маґда заціпеніла.

— Але звідки... Як ви дізналися?

— Все просто: коли ви принесли мені сніданок, я помітив, як із кишені у вас визирає аптечний рецепт. За рецептом відпускають тільки ліки проти серйозних недуг. А оскільки ви маєте вигляд цілком здорової людини, то, безперечно, йдеться про когось із родичів.

— Все правильно. Але чому саме матір?

— У вас на плечі ледь помітний слід від йоду, — пояснив комісар, — оскільки це ваш робочий одяг, отже, хтось ніжно обіймав вас, проводжаючи на роботу. Я можу помилятися, але припустив, що так робить лише найрідніша людина.

— Ні, ви не помиляєтеся. Моя мама і справді важко хвора...

В очах дівчини світився одночасно дитячий захват і дорослий біль.

— Повертайтесь, інакше застудитеся, — промовив на прощання комісар і пішов далі вулицею.

Погода й справді була по-осінньому прохолодна, проте сонячна. Згадавши про газети, які він купив у «Café International», Вістович зупинився біля першої-ліпшої лавки на осонні, де, вмостившись, розгорнув «Pozener Zeitung». За старою поліційною звичкою, комісар найперше почав шукати кримінальну хроніку. Проте, коли знайшов, його кинуло в холодний піт від першого ж заголовку:

«Труп молодого чоловіка знайдено на колії поблизу станції Кайзербангоф».

У короткій статті повідомлялося, що в кишені загиблого знайдено паспорт на ім’я Романа Лисака. Загиблий був австрійським підданим і, правдоподібно, прямував додому. Поліція з’ясовує обставини смерті і просить відгукнутися всіх, хто став мимовільним свідком злочину або має будь-яку іншу корисну для слідства інформацію...

Комісар схопився з лавки і швидким кроком подався до свого помешкання на Паулікірхштрассе. «От тобі й передчуття! — гримнула думка в його голові. — От тобі й бісове вранішнє передчуття! Бідолаху вбито через мене!.. Сучий, сучий, сучий син Вінкель!»

Вмиваючи обличчя крижаною водою, щоб трохи прийти до тями, комісар намагався збагнути, що йому робити далі. Нестерпно розпікало відчуття вини за смерть хлопця. Від цього думки плутались і вистрибували одна поперед одну.

Можна спакувати речі й податися геть із цього міста, але він навряд чи заїде далі, ніж сердега-боксер. Вже завтра ця сама «Pozener Zeitung» повідомить про загадкову смерть ще одного австрійського підданого, який намагався дістатись до Лемберга. А розправившись із ним, ці негідники візьмуться за його дружину. Цікаво, чи виїхала вона з Берліна, як він їй радив? Ні, доведеться залишитись і продовжити гру.

З іншого боку, в руках Вінкеля лист, який Вістович просив передати Шехтелю. Саме через нього Ромка й убили... Падлюки, падлюки, падлюки! Не стримавшись, комісар щосили вгатив кулаком у люстерко перед собою. Скло жалібно дзенькнуло і розлетілося на друзки. Бризнула кров. Підставивши руку під протічну воду, Вістович кілька хвилин спостерігав, як підфарбована червоним кольором вода стікає в умивальник, оголюючи поріз трохи вище пальців.

Прийти сьогодні на похорон Бартоломея «Тойфеля» також видавалося самогубством. Це означало кинутися Вінкелю просто в пазурі. Але так в нього більше шансів вижити.

Комісар подивився на годинник. Була одинадцята, отож часу ще досить. Треба зібратися, перев’язати руку, прийти до тями і ще раз обдумати все як слід. Йому пригадалася вчорашня розмова з графом Демідовим. А що коли просто зараз його знайти й погодитись на співпрацю? Чи радше вдати, що погодився. Від росіян можна отримати зброю і сяку-таку підтримку... Ні, до біса! Краще вже бути по один бік із мафіозі, ніж із психопатом.

Комісар відчув, як сильно йому хочеться випити. Щойно рука перестала кровити, він одягнувся й рушив до найближчої кнайпи під назвою «Тритон». У цей час тут зазвичай збиралися ті, кому, як і зараз Вістовичу, випивка була вкрай необхідною. Господар, не запитуючи ані слова, налив йому повну склянку горілки і підсунув канапку, що являла собою скибку хліба, помащену смальцем. Вістович, так само мовчки, перехилив алкоголь до рота і відкусив шматок цього нехитрого наїдку.

— Покращало? — врешті озвався господар.

— Ще ні.

— Гроші маєш?

— Маю.

Почувши потрібну відповідь, «тритонець» наповнив його склянку вдруге, і львів’янин знову її спорожнив.

— Що з рукою? — поцікавився господар.

— Не пофортунило, — відмахнувся комісар.

— У наш час кулаків замало, — по-філософськи зазначив «тритонець».

— Згоден.

Господар ще трохи попридивлявся до нього, а тоді несподівано запитав:

— Тобі часом не треба дечого, з чим фортуна буде до тебе лагіднішою?..

Вістович змовчав, намагаючись зрозуміти, про що йдеться. Пауза врешті затягнулася.

— Звісно, якщо ти не з поліції, — з погрозою в голосі зазначив «тритонець».

— Хіба я схожий на поліцейського?

У відповідь той пирснув сміхом.

— Ні, аж ніяк... То що, цікавить?

Тут комісар збагнув, що йшлося про зброю.

— Покажи, — мовив він.

Господар окинув оком ряди столів, аби переконатися, що кожен із відвідувачів зайнятий лише своєю випивкою і теревенями.

— Чекай мене тут.

Він вийшов на якийсь час із залу, зникнувши у своїй комірчині, де зазвичай тримають різноманітний непотріб. Повернувся з невеликим пакунком у руках.

— Можеш обережно подивитися під столом, — сказав він, простягаючи пакунок Вістовичу.

Щойно взявши його в руки, комісар одразу відчув зручну масивну ручку і зграбний ствол. «Найпевніше — „Люґер“», — подумав він і не помилився. «Тритонець» і справді приніс йому прекрасний німецький пістолет на патрон 9 міліметрів.[42] З таким можна відбиватися хоч від слона.

— Скільки хочеш за нього? — запитав Вістович.

— Всього двісті марок. Разом із набоями, — господар відповів таким тоном, ніби йшлося про цілковитий дріб’язок, — торгуватися не буду, — застеріг він, — покупець і так знайдеться.

— Беру, — коротко відповів комісар і, непомітно діставши гаманця, відрахував потрібну суму.

«Тритонець» швидко узяв гроші і знову оглянув зал. Всім, як і раніше, було до них байдуже. Тоді він знову подався до своєї комірчини, звідки вже приніс коробку з набоями. Після цього влив покупцеві третю порцію горілки.

— Ця за мій кошт, — сказав він і, підморгнувши, додав: — Хай служить.

Виходячи з кнайпи, Вістович подумав, що в тому, аби купувати зброю за гроші Вінкеля, якою він збирався, в разі чого, оборонятися від нього ж самого, є певна іронія. Життєвий оксюморон. Коли-небудь, якщо йому вдасться вижити, він для реготу розповість про цей випадок друзям за гальбою пива у «Шкоцькому кафе», «Атлясі» чи в улюбленій забігайлівці Шнайдера на Академічній.

З «Тритона» він знову повернувся до свого помешкання, але тепер почувався вже краще. Алкоголь трохи заспокоїв нерви, а «Люґер» в кишені додав упевненості. Була майже перша по полудню, отже, слід поспішати. Комісар перев’язав руку чистою хустинкою і змінив сорочку, що встигла просякнути потом та смородом дешевої кнайпи. Потім почистив гарнітур, зав’язав на шиї свою найкращу краватку і скропив себе «Колонською водою»[43]. Хтозна, чи не доведеться сьогодні померти. Але навіть мрець повинен мати гарний вигляд. Особливо, якщо він — львів’янин.

Біля Старофарного цвинтаря стояло кілька автомобілів. Серед них Вістович помітив і темно-сірий «Austin» Удо Вінкеля. До місця, де ховали Бартоломея «Тойфеля», слід було пройти вузькою алеєю, що тягнулася поміж старих надгробків угору. За інших обставин можна було б, сповільнивши крок, трохи помилуватися осіннім спокоєм, який тут розкошував жовто-багряним листям під ногами і просторим по-літньому синім небом, що простягалося над некрополем. Легені вдячно хапали чисте повітря, вже не потрібне мертвим, але необхідне живим. Вістович вдихав його так глибоко, як тільки міг. Після запилюженого міста воно паморочило голову, мов дим від найдорожчих сигар.

Попри поспіх комісар однаково не встиг на початок церемонії. Священик вже виголошував до чималої групи людей свою урочисто-скорботну промову, а ті відповідали йому мовчазною уважністю і періодичним схлипуванням. Вістович спробував приєднатися до гурту непомітно, але Вінкель його зауважив. Метнувши в його бік короткий гострий погляд, він знову повернув голову до панотця і більше не відволікався.

— Ми знали Бартоломея як людину чесну і працьовиту, — продовжив хтось із родичів, коли договорив священик, — але Господь, як відомо, часто кличе таких до себе...

Раптом за кілька кроків од себе Вістович зауважив добре знайому постать і закляк від несподіванки. Упівоберта до нього стояв, схиливши голову чи то від скорботи, чи то від нудьги, його підлеглий ад’юнкт Самковський. Приходячи потроху до тями, комісар обережно наблизився до нього, подумки сподіваючись, що той не зреагує на його появу бурхливо.

На щастя, ад’юнктові вистачило кебети навіть не витріщатися на свого шефа. Переконавшись, що їх не підслухає ніхто зі скорботного натовпу, комісар тихо запитав:

— Що ви в біса тут робите?

— Загиблий — мій родич, — пояснив Самковський, — а що робите тут ви?

— Довга історія... Але сам Бог мені вас послав.

— Ви в біді?

— Не те слово. Ось що...

Вістович гарячково обдумував ситуацію, а заодно — і як вчинити, щоб Самковський не повторив долю Ромка Лисака.

— Скільки часу ви ще будете в Позені?

— Планував завтра повертатись до Львова.

— Чи могли б залишитись надовше? Скажімо, на три дні?

— Гаразд. Спробую обміняти квиток.

— Чудово, тоді зробимо так: зустрінемося післязавтра в «Automaten-Restaurant» біля Польського театру. Це досить відоме місце, тому ви без проблем його відшукаєте.

— Добре. О котрій?

— Скажімо, о сьомій вечора... Тепер найголовніше: якщо я не прийду, то швидше за все з тієї причини, що лежатиму в схожому положенні, як ваш родич, якого всі тут оплакують. І матиму приблизно такий самий вигляд, як і він.

Було чути, як Самковському сперло дихання.

— Тож якщо так станеться, — продовжив комісар, — миттю рушайте на двірець, ні з ким не спілкуючись. А надто якщо якась падлюка буде розпитувати про мене. І тільки в Лемберзі розкажіть про все Шехтелю. Зрозуміло?

— Так jest.

— А тепер я вас не знаю і бачу вперше.

— Я вас також... Щасти вам, шефе.

Чоловіки відійшли один від одного якнайдалі, а Вістович тривожно поглянув на Вінкеля. Власне, він увесь цей час не зводив з нього очей, а тепер хотів переконатися, що той був зайнятий лише своїми думками й слуханням чергових промовців. Коли всі виговорилися, присутні почали розходитися. Самковський також пішов, супроводжуючи якусь літню жінку. Вінкель знаком наказав комісару залишитись. Врешті підійшов до нього і стримано привітався.

— Вам буде, мабуть, цікаво знати, що Бартоломей помер у досить незвичайний спосіб, — сказав мафіозі.

— Згідно документів, що я від вас отримав, його вбили ножем, — відповів Вістович.

— Точніше, на його тілі були рани від ножа, але помер він не від них. Як виявилося...

Вінкель зиркнув на закриту труну, що стояла на дні ями. Гробарі чомусь не поспішали її закопувати. Власне, ніяких гробарів поруч і не було. Позаду Вінкеля стояли тільки троє гевалів-охоронців.

— Як засвідчив патологоанатом, смерть настала від того, що Бартоломей загорівся зсередини. Його внутрішні органи спалахнули, як різдвяні вогники... Найпевніше — випив якоїсь гидоти. Або ж йому її залили в горлянку.

— Все сходиться, — тихо промовив комісар.

— Власне, з вами, пане Вістовичу, я хотів би поговорити про інше, — не почувши сказаного, продовжив Вінкель. — Про ось це.

Він дістав з кишені зім’ятий клапоть паперу, в якому Вістович упізнав власного листа Шехтелю, що його віз до Лемберга Лисак. Комісар стиснув у кишені руків’я свого «Люґера».

— «...Прошу також негайно повідомити про мою справу начальника Галицької контррозвідки, полковника Редля, аби він зробив усе, що вважатиме за потрібне...» — процитував Вінкель. — Далі ви подаєте ретельний список усіх відомих вам імен і адрес... Інакше кажучи, все те, що ми з вами домовилися зберегти в таємниці, ви збиралися передати в руки поліції й контррозвідки! Дозвольте ж мені запитати, шановний комісаре, що це за чортівня?

Він вигукнув останнє слово так, що зграя воронів, які сиділи на всохлому дереві неподалік, сполохано зірвалася з місця і з пронизливими криками полинула геть. Вістович подумав про вісім патронів у «Люґері». Якщо, кинувшись за сусідню могилу, вихопити пістолет зараз, то на ходу він встигне вистрілити щонайменше двічі. Якщо влучить, то покладе двох. Проте інші двоє не ловитимуть ґав. До того ж кожен із них тримає руку в кишені плаща. Без сумніву, вони готові до такого розвитку подій.

— Вам кінець, комісаре, — процідив Вінкель, — думаю, ви й самі це розумієте.

— Не слід поспішати, — вимовив львів’янин.

— Я досить чекав! — істерично заперечив той і, зробивши різкий, майже фехтувальний випад, штовхнув Вістовича в груди.

Не сподіваючись такого, комісар захитався на краю могили, але не втримав рівновагу і полетів униз просто на віко труни, під яким спочивав родич Самковського. Падаючи, він все ж устиг вихопити зброю і навіть натиснув на гачок, проте поцілив кудись у безкрайнє небо, яким милувався ще півгодини тому. Тепер воно прямокутником висіло над ним. Не надто рівним, бо копачі могил, мабуть, не переймаються геометрією і точністю форм. Це небо трохи потемніло перед його очима, бо Вістович добряче вдарився головою і тепер лише молив Бога, щоб не втратити свідомість.

З-за країв прямокутника в яму зазирнуло чотири постаті. Дві з них виставили перед собою стволи револьверів.

— Прикінчити його, пане Вінкелю? — запитав один із гевалів.

— Так, — байдуже відповів той, — він мені вже поперек горла.

Гевал прицілився.

— Стривайте, — зібравши сили, гукнув комісар, — я знаю, хто...

Вінкель притримав руку стрільця.

— ...хто вбивця.

— Готові назвати ім’я? — запитав він згори.

— Так.

— А докази?

— Будуть.

Запанувала тиша, яку в цьому випадку цілком слушно можна було назвати могильною. Там, над Вістовичем і трупом Бартоломея Тойфеля, Вінкель приймав рішення.

— Гаразд, витягніть його, — скомандував він, і чути було, як одразу пішов кудись геть.

Комісар із полегшенням зітхнув. Один з гевалів став на коліна й подав йому руку. За хвилину Вістович уже був на поверхні й мав відчуття, ніби повернувся з того світу. Хоча радіти насправді було дуже рано.

Один з охоронців підняв із землі його «Люґер», проте повертати, видно, не збирався. Інші двоє підштовхнули його вперед, наказуючи іти алеєю. Тією самою, якою він дістався сюди.

— Я хочу поговорити з паном Вінкелем, — заявив львів’янин.

— Поговориш, якщо він захоче, — відповів хтось із них, — рухайся.

Щойно вони вийшли з цвинтаря, як Вістовичу знову ткнули під ребра револьверний ствол і наказали сідати в авто. Звісно ж, це був той самий чорний «NW», який трапився йому на дорозі в Берліні. Щоправда, цього разу його відвезли не до Королівської Опери, а кудись за місто, де авто зупинилося біля напівзруйнованих складів, у яких тримали колись вугілля. Один-єдиний будинок колишньої вугільної контори виглядав більш-менш вціліло. Туди конвоїри і повели свого в’язня. Всередині контора виявилась обжитою: тут було дві кімнати з лежанками, столами й кріслами і ще одна, схоже, використовувалась як кухня. Втім, полоненого спровадили униз, де був підвал, переобладнаний під справжню в’язничну камеру.

— Покличте Вінкеля, трясця вашій матері! — вигукнув комісар, побачивши, куди його привели.

— Стули пельку, — наказав один із гевалів і щосили вдарив полоненого в живіт.

Удар був страшної сили, до того ж Вістович не встиг видихнути повітря, що зменшило б руйнівну силу, тому, застогнавши від болю, чоловік розпластався на сирій долівці. Прийти до тями вдалося приблизно за півгодини. Комісар звівся на ноги й роззирнувся. Під стелею виднілося заґратоване вікно, крізь яке він утретє за сьогодні побачив небо. Синій клапоть тепер був зовсім малим. Виглядало так, ніби впродовж дня порція неба усе зменшувалася, ніби шмат сиру або хліба, який він їв, щоб жити. Під стіною навпроти вікна було щось схоже на лежанку. В дійсності — кілька збитих дощок, покладених на цеглу. Разом з обдертим кріслом це були всі меблі, які пропонувалися тим, кому не пощастило тут опинитись. Очевидно, сюди час від часу потрапляли вороги Вінкеля або хтось із його людей, що мав необережність провинитися.

Коли знадвору смерклося, охоронець приніс в’язневі лоєву свічку, сірники і старий смердючий коц.

— Скоро до тебе прийдуть, — сказав він комісару.

— Вінкель?

— Ні.

— Хто ж тоді?

— Побачиш.

І, не додавши більше ні слова, чоловік вийшов за двері, й чути було, як за ним клацнув замок. Слова його, втім, прозвучали обнадійливо. Вістовичу навіть здалося, що той говорив без жодної ворожості. Втім, бажання скрутити шию йому, а також усім, хто був там за дверима, від цього в комісара не поменшало. Накинувши коц на плечі, бо в камері ставало дедалі холодніше, він запалив свічку й закурив. Портсигар, як і гаманець, документи та записник, на щастя, лишилися при ньому. Цигарка трохи заспокоїла нерви... Що ж, принаймні він живий, бо ще кілька годин тому мав усі шанси лишитися на Старофарному цвинтарі в компанії Бартоломея Тойфеля. Тепер тільки треба подумати, як вибратись з цієї в’язниці.

Та замість думати про порятунок, Вістович несподівано згадав свій ранішній сніданок у «Café International». Точніше, згадав кельнерку з її неземною усмішкою. І, зрештою, таким самим неземним ім’ям. Як же добре, що він встиг зробити для неї бодай щось хороше. Якщо тільки вдасться вибратися з цієї халепи, він обов’язково зустрінеться з Маґдою знову. Просто, аби подякувати їй за те, що йому всміхалася. І що зараз він може згадувати її в цьому смердючому склепі, де мучились і вмерли десятки, якщо не сотні, таких самих невдах, як він. Чорт забирай! Якщо думки про неї будуть останніми його думками, то вони найкращі з тих, що могли прийти до голови перед тим, як туди увірветься куля.

Близько дев’ятої вечора замок у дверях знову клацнув і на порозі камери з’явився той самий охоронець, що заходив раніше. Цього разу він ніс у руці чашку гарячого чаю, а з кишені в нього стирчала пляшка шнапсу. Поставивши перед Вістовичем спершу чай, а потім випивку, він коротко сказав:

— Це тобі.

— Звідки така щедрість? — іронічно запитав комісар.

— Не блазнюй. Це не від мене.

— А від кого?

— Від мене, — почувся в дверях жіночий голос.

Обидва — і в’язень, і охоронець — озирнулися. Жінка, одягнена в щільне пальто і капелюшок, зайшла досередини. Ставши навпроти чоловіків, вона зміряла комісара пильним поглядом. Вістович впізнав у ній дружину Вінкеля, Клавдію.

— Залиш нас, Марку, — наказала вона церберу.

— Але, пані...

— Скільки вас за дверима?

— Троє.

— От і гаразд. Значить, я в безпеці.

Охоронець нехотячи вийшов. Комісар шанобливо підвівся, але гостя знаком показала, що він може сидіти.

— Випийте чаю і, якщо хочете, горілки, — приязно мовила жінка, — мені здається, ви трохи замерзли.

«Спершу шнапс, а вже потім чай», — подумки виправив її комісар і, витягнувши корок, ковтнув просто з пляшки, чим, видно, приголомшив гостю. Було помітно, як вона здивовано примружила очі.

— Чи не проти ваш чоловік, що ви відвідуєте його в’язнів у такий час? — запитав комісар, якому захотілося зробити випад назустріч.

Гостя хитнула головою.

— Мені дозволено опікуватись тими, хто сюди потрапив. Як ви почуваєтеся?

— Запитайте у тих бовдурів за дверима...

Попри її приязність, Вістович добре відчував, що наміри в цієї особи далеко не найкращі. І, як виявилось, не помилився.

— Не поспішайте так їх називати, — заперечила жінка. — Один із них, боксер на прізвище Щипак, розповів, як бачив, що сталося на цвинтарі. Тому одразу ж зметикував, де ви, і повідомив мені... Не всі серед них бовдури.

— Маркус тепер також входить у свиту вашого чоловіка? — запитав комісар. — Чудове продовження боксерської кар’єри. Замість чесних поєдинків — ламати ребра опонентам Вінкеля...

Клавдія відмахнулася. Мовляв, «як заробляти на життя — його справа».

— То що ж, цікаво, привело вас сюди, у це мерзенне місце, шановна пані? — мовив Вістович, підносячи до губ чашку з чаєм. — Невже тільки співчуття і християнський обов’язок відвідати ув’язненого?

— Не лише.

Вона глянула на двері, ніби переконуючись, що їх добре зачинено.

— Що вдалося дізнатися у справі, яку вам доручив мій чоловік? — запитала Клавдія.

— Думаю, найголовніше — я знаю, хто вбивця, — відповів комісар.

Пані Вінкель підійшла ближче і пильно глянула на співрозмовника. Її очі здалися двома кинджалами, що пронизали Вістовича наскрізь.

— І?.. — різко кинула вона.

— Не розумію вас, дорога пані, — Вістович вирішив удати святу простоту.

— Не клейте дурня, комісаре, я запитую ім’я убивці, — голос пані Вінкель, здавалося, висікав іскри.

— Ім’я вбивці — це мій ключ, яким я скористаюся, щоб вибратися звідси, — спокійно відповів львів’янин, — це те, що хоче почути від мене ваш чоловік. А такими ключами не розкидаються.

— Невже? — єхидно сказала жінка. — Що ж, пане Вістовичу, хочу запевнити, якщо зараз я не почую від вас імені, тоді ви точно залишитеся тут назавжди.

— Це ж чому?

— Там, назовні, — вона вказала на двері, — сьогодні чергують віддані мені люді. Один мій наказ, і вам поламають усі кістки. Це тільки для початку...

— Цікаво, наскільки вони вам віддані?

— Достатньо.

— Гаразд, я запитаю інакше. Чи не змінять вони своєї думки, коли дізнаються, що ви — не та, за кого себе видаєте? Адже платить їм все-таки ваш чоловік.

Навіть у в’язничних сутінках було помітно, що Клавдія зблідла, наче смерть.

— Що ви маєте на увазі? — перепитала вона.

— Я маю увазі, що ви — шпигунка, пані Вінкель. Думаю, я встигну повідомити їм про це, перш ніж мені зламають кістки... Лишається тільки зрозуміти, для кого шпигуєте. Для росіян, французів чи австріяків?

— Як... Звідки ви... Чорт, говоріть тихіше.

— Передумали мені погрожувати?

— Заради Бога, тихіше.

— Як скажете, — комісар слухняно стишив голос.

Клавдія важко сіла на його лежанку.

— Як ви дізналися? — запитала вона через хвилину.

— Маркус Щипак розповів мені, як ви зустрілися з ним вперше. Тоді він був ще волоцюгою і захистив вас від грабіжників на Хвалішевському мосту.

— Що ж у цьому дивного?

— Нічого. За винятком того, що ви прогулювалися самі ввечері в товаристві невідомої особи.

— Це була моя донька.

— Неправда. Вашій, як я знаю, доньці заледве тринадцять, а незнайомці, за словами Щипака, двадцять або й більше. Та й грабіжники, яким Щипак випадково надавав по пиці, були несправжні, а перевдягнені агенти... У такий спосіб зручно передавати інформацію: скажімо, знімаєте з себе сережки, всередині яких на тонісінькому папері заховано шифрограму. Справжні волоцюги час від часу бачили вас на тому самому місці й за добру винагороду охоче мені про це розповіли. Вас грабували там двічі. А ще кілька разів ви «подавали милостиню». На місці вашого начальства я би змінював локацію хоч би час від часу.

— І... вам відомо, яку саме інформацію я передала? — сухо запитала Клавдія.

— Ні. Так само я не знаю, кому ви її передали, — сказав Вістович. — Але все ж і цієї інформації достатньо, аби перетворити вас на мого союзника. Чи не так?

— Ми з вами й так не вороги, — обережно зауважила жінка.

— Тоді навіщо ви мені погрожували? — не зрозумів комісар.

— Тому що мені потрібно те саме, що й вам. Знати ім’я убивці.

— Навіщо?

Клавдія змовчала. Помітивши, що розговорити її не вдасться, Вістович дістав із кишені записника і, вирвавши з нього сторінку, написав олівцем: «Ви зв’язані з А III b[44]?».

У відповідь Клавдія ледь помітно кивнула. З цього моменту їхня розмова стала схожою на спілкування чуючого з глухонімим.

«Чому ви шпигуєте у власній країні?» — запитав Вістович.

Жінка підтягнула аркуш до себе й відповіла:

«Це стосується змовників...»

Схоже, вона мала на увазі Вінкеля, фон Гарпе та інших.

«Хіба полковник Альсдорф не представляє ваші інтереси в цьому об’єднанні?» — здивувався комісар.

«Тільки свої власні», — відповіла Клавдія.

Якусь мить подумавши, комісар написав:

«Витягніть мене звідси».

«Якщо дотримаєте слова і не розкриєте мене перед Вінкелем, я зроблю все можливе», — була її відповідь.

Цього разу шпигунка не повернула йому листок, а піднесла папір до свічки. За кілька секунд від їхнього епістолярного діалогу залишився тільки невагомий попіл. Клавдія зітхнула з полегшенням.

— Що планує ваш чоловік? — запитав комісар вже вголос.

— Наскільки мені відомо, він хоче допитати вас, — промовила вона, — але не тут і не сьогодні. Думаю, завтра, як завжди, у «Великій Пруссії». У клубі знову боксуватиме його улюблений Щипак.

«Отже, завтра буде вирішальний день», — подумав комісар.

Клавдія попрощалася й підійшла до дверей. Кілька разів у них постукала, даючи знати охоронцеві, що збирається вийти. Знову залишившись наодинці, комісар сів на своє в’язничне крісло і закутався в коц. До завтра ще є час. Треба все якнайкраще обдумати...

Наступного дня ще до полудня в його камеру зайшли двоє охоронців і наказали виходити. Назовні їх чекав той самий автомобіль. Щойно всі опинилися всередині, водій завів двигун і вони рушили убік міста. Моторошні напівзруйновані склади, а разом з ними й сира в’язниця, лишилися позаду, і від цього Вістовичу ставало легше.

— Як спалося? — насмішкувато запитав його один із гевалів.

«Йди в дупу», — ледь не вирвалось у комісара, але він вчасно прикусив язика, відповівши щось невиразне.

Натомість Вістович добре помічав, що ніхто з них, як і минулого разу, не розлучається зі зброєю. Тримають її, звично, в кишенях плащів, направлену дулом на нього. Варто лише смикнутись, і в ньому буде більше дірок, ніж у шматку швейцарського сиру.

За півгодини їхній чорний «NW» і справді зупинився біля «Великої Пруссії». Охоронці взяли в рецепціоніста ключ і провели Вістовича до номера на четвертому поверсі, де наказали привести себе до ладу й бути готовим о третій дня спуститися в клуб. У кімнаті на столі стояв багатий сніданок: підсмажений бекон, шинка, теплі грінки, свіжі булочки, масло, мед і наповнений до краю кавник. Складалося враження, що, створюючи такий контраст, Вінкель демонстрував свою владу. Мовляв, буде так, як вирішу. Захочу — розкошуватимеш, а захочу — згниєш у сирій пивниці десь за містом... Так чи інакше, але Вістович, пригадавши, що відучора не мав у роті й макового зернятка, накинувся на їжу, як голодний вовк. Після цього годину поспав, потім поголився й вичистив одяг. Невдовзі настав час іти донизу.

У клубі за спільним столом знову зібралися всі, кого він вже бачив, про кого майже все знав і кого потайки ненавидів. Полковник Альсдорф незворушно курив люльку. Ніцпон з удаваним спокоєм гортав свіжу газету. Еберт і фон Гарпе затіяли партію в шахи. Привітавшись, комісар підсів до них, проте вибрав місце якнайдалі від гурту. За кілька хвилин з’явився Вінкель, і Вістович відчув, як всередині нього закипає вулкан. Приховати це вдалося погано, і прибулий відповів йому зневажливою посмішкою.

— Як ваше розслідування, пане комісаре? — запитав він.

— Гадаю, завершено, — відповів той, — як ви знаєте, я готовий назвати ім’я убивці Ціммермана, Дрезена, Бартоломея Тойфеля і Лютке.

Сказавши це, Вістович кинув швидкий погляд на присутніх. Полковник дістав з рота люльку, Ніцпон згорнув газету, двоє інших відволіклися від гри. Нічого надзвичайного не відбулося.

— Що ж, ми слухаємо, — сказав Вінкель, всідаючись у крісло. Здавалося, він готувався спостерігати за грою музикантів, як тоді в берлінській Королівській опері.

— Насамперед, панове, я хотів би зазначити, що всі вбивства відбулися перед тим, як я прибув до Німеччини. Себто мені, як детективу, дісталися холодні сліди. Я не мав можливості оглянути тіла, не бачив їх на місці злочину, а також не міг допитати імовірних свідків.

— У вас був детальний опис кожної справи, який я добув у Кріпо, — зазначив Вінкель, — крім того, я додав те, що знав сам. Тож, певним чином, ви мали навіть більше, ніж звичайний поліційний слідчий. Навіть якщо довелося аналізувати все пізніше.

— У вас доволі своєрідне розуміння того, як працює поліція, пане Вінкелю, — зазначив Вістович.

— Годі балачок, — перебив той, — до справи.

— Скажіть одразу, ви готуєтеся звинуватити когось із нас? — поцікавився фон Гарпе. — Минулого разу, як мені здалося, ви зробили доволі виразні натяки.

— Ні, — відповів комісар, — мушу визнати, я помилявся. Вбивці серед вас немає.

— Ну, дякувати Богу.

— Убивця — російський аристократ. Такий собі граф Дємідов, очільник секти під назвою «Братство полум’я», — продовжив Вістович. — Якщо коротко, то цей чоловік сповідує ідею очищення земних людських гріхів за посередництвом вогню. Мовляв, людина буде тільки тоді гідною предстати перед ликом Господа, коли переживе муки, схожі до тих, які існують у пеклі. Або ж принаймні якщо її земне тіло — символ гріха — буде спалено після смерті. Ця умова необхідна, але не достатня. Як ми знаємо, у випадку Штефана Дрезена, згоріло навіть не його тіло, а будинок. Що по-своєму також символ його гріховних прагнень.

— Поки що все це звучить як середньовічна легенда, — закинув Ніцпон, — хоч і доволі моторошна, скажу я вам...

— Ви ж чули, Вальдемаре, глава секти — російський граф, — озвався Альсдорф. — Росіяни — напівбожевільний народ. Якщо пригадуєте, колись вони спалили власну столицю перед носом у Наполеона. Такі дикості з вогнем для них — нормальна річ. Зізнатися щиро, з розповіді комісара мене не дивує ані слова. Продовжуйте, пане Вістовичу.

— Перша обставина, яка об’єднує між собою убитих (окрім берлінського поліцейського, який вів слідство до мене), — це те, що всі вони належали до цього «вогненного братства»...

— Не всі, — втрутився Вінкель. — Бартоломей не належав. І жодним вогнепоклонництвом не займався.

— Точніше, ви про це не знали, — згодився комісар, — Хоча, ваша правда. Насправді він займався дечим іншим. Фальшував заповіти жертв, адже, наприклад, Ціммерман і Дрезен були заможними людьми. Після його втручання виявлялося, що частину багатства убиті заповідали йому. А він, очевидно, ділив гроші з Дємідовим. Гадаю, перший серйозний конфлікт між ним і графом стався тоді, коли той звелів підпалити будинок Дрезена. Дємідов бачив у цьому сакральне спалення гріховного багатства, а Тойфель — тільки марну розтрату. Тому глава секти й убив його.

— Звідки ви знаєте таке про Бартоломея? — з погрозою в голосі запитав Вінкель.

— Від самого ж графа.

— Ви зустрічалися з ним?

— Він сам мене знайшов.

— Отже, він у Позені?

— Так.

— Що ж, продовжуйте.

— Далі звичайна поліцейська рутина, — сказав комісар, — кожного, про кого ми говоримо, було вбито ножем. Якщо судити з поліційних фото, це був свого роду ритуальний ніж, оскільки на тілах, крім, власне, глибоких ран, були ще й подряпини, які залишились від виступів ґарди. Припускаю, що вбивця орудував кинджалом, схожим на італійський фузетто[45]. Крім того, як я вже говорив раніше, удари було нанесено так, що жертва не встигала захиститися чи бодай відскочити вбік. Отже, вбивця щоразу знаходився досить близько. Зрештою, в цьому нічого дивного немає, якщо йдеться про ментальний зв’язок глави секти й адепта. Вони зустрічаються, Дємідов, наче пастор, обіймає, а тоді завдає кілька точних і смертельних ударів своїм кинджалом.

— Але ж Бартоломей помер не від ран, — сказав Вінкель.

— Під час нашої зустрічі з графом я ледь не згорів, — промовив Вістович, — він облив мене гасом і підпалив так спритно, що я й оком не моргнув. На щастя, постраждав лише плащ. Вашого друга вбито в його власному помешканні, чи не так?

— Так.

— Оскільки він і Дємідов мали спільний кримінальний ґешефт, то граф міг провідати його й пригостити, скажімо, «російською горілкою», яка й обпалила йому нутро. Забув додати, що перед тим ці двоє жорстоко розправилися з Йоахімом Лютке, комісаром Кріпо, який зробив схожі висновки. І навіть намагався застерегти декого від участі в цьому братстві...

— А тепер найголовніше, — озвався Еберт, — навіщо Дємідову ці смерті? Ви вже даруйте, але мені здається, що релігійного шалу й бажання наживи тут замало.

— А по-моєму, досить, — зазначив фон Гарпе, — цілком вагомий мотив.

— Досить чи ні, але була ще одна причина, через яку він убивав, — сказав комісар, — Дємідов виконував накази російської розвідки.

— Овва! — видихнув полковник. — А це ви звідки дізналися?

— Під час нашої зустрічі він намагався завербувати й мене, пояснюючи, що його покровителі в російській амбасаді досить могутні, щоб протистояти, наприклад, Удо Вінкелю.

— Це ми ще побачимо, — процідив крізь зуби мафіозі. Після цього додав: — Що ж, комісаре, свою роботу ви зробили... Що думаєте, панове? — звернувся він до решти.

Ті, хто були за столом, погодились. Тоді Вінкель відвів комісара вбік і тихо проказав:

— Сподіваюся, ви не помилилися, Вістовичу. Але так чи інакше, розслідування закінчено, і я дотримаю свого слова. Чек на решту суми ви знайдете на столі, коли повернетеся до свого номеру.

— Головне — щоб я не повернувся в пивницю вугільної контори, де провів цю ніч, — відповів той, запалюючи цигарку.

— Забудьмо, — всміхнувся Удо Вінкель, наче йшлося про якусь дурницю. — Прикре непорозуміння, еге ж? Крім того, ви ледве не здали мене контррозвідці. Я мусив вас трохи провчити.

Удо Вінкель зареготав і поплескав комісара по плечу.

— Але тепер ви вільний, наче птах, Вістовичу. І той номер у «Великій Пруссії» до ваших послуг... Хоч я просив би вас ще залишитися на якийсь час у Позені. Нехай, так би мовити, вляжеться пилюка від розслідування... Ви не проти?

«Сучий син, — подумав комісар, — просто хоче переконатися, що я правильно назвав убивцю і смертей більше не буде...»

— Не проти, — відповів він уголос.

— От і чудово... Сьогодні тут знову відбудуться боксерські поєдинки, — весело додав Вінкель. — Залишитеся?

— Ні, — відмовився Вістович, — хочу прогулятися містом.

— Розумію, — підморгнув йому мафіозі.

— Що буде з Дємідовим? — запитав комісар наостанок.

— Вам краще не знати, комісаре. Гарної прогулянки...

X

Позен

9.11.1905

Вечір

О сьомій, як і було домовлено, Самковський чекав за столиком в «Automaten-Restaurant». Цей заклад був особливий тим, що — як і свідчила, зрештою, його назва — замість кельнерів тут стояв шерег квадратних автоматів. Опустивши монету в спеціальну щілину, клієнт міг отримати в одному з них, скажімо, склянку вина, в іншому — канапку або навіть повноцінну страву. Біля автоматів чергував лише один працівник цього незвичного ресторану, який прибирав зі столів посуд і передавав його через невеличке віконце посудомийниці. Він же кілька разів на день вибирав дріб’язок з автоматів і викликав механіка, якщо котрийсь із них виходив з ладу. Не менше шести, а то й семи разів на день до ресторану під’їжджав кінний фургон з їжею, і червонощокий кухар наповнював утробу цього механічного персоналу розфасованою в металевий посуд їжею та напоями. Ласі до атракцій містини радо відвідували заклад, в якому їх обслуговували «автомати», а власник добряче економив на роботі кельнерів, хоч і витрачався на роботу механіка.

Вістович недовірливо просунув гроші в щілину і скептично спостерігав, як всередині автомата щось заскреготіло, потім захлюпало, а далі перед ним піднялася металева стулка, відкривши комісарові гальбу, наповнену пивом. Тільки тепер чоловік позбувся відчуття, що його обкрадають. Адже питво він усе-таки отримав, байдуже, що гроші взяв не кельнер, а бездушна машина...

На столі перед ад’юнктом також стояла склянка з недопитим сидром і шматок курячого пирога.

— Як смакує? — поцікавився комісар.

Той стенув плечима.

— Зізнатись, я побоювався, що пиріг буде приправлено машинним мастилом, але тут тільки курятина й тісто...

— У дивні часи живемо, Самковський, — промовив Вістович, роблячи перший обережний ковток зі своєї «автоматичної» гальби, — ще трохи — й ці бісові машини замінять людей не тільки в кнайпах. Поїзди будуть їздити без кочегарів і машиністів, автомобілі без водіїв... І навіть удома, в ліжку, вас чекатиме механічна дружина.

Чоловіки засміялися.

— Радий бачити вас у доброму гуморі, комісаре, і... — Самковський затнувся.

— ...і живим? — продовжив за нього Вістович.

— Тоді на цвинтарі ви сказали, що сьогоднішньої зустрічі може й не бути.

— Це моє побоювання ледь не справдилось, але, видно, плани Господні зазнали змін... Скажіть краще, Самковський, як справи в Дирекції у Лемберзі? Шехтель дуже сердиться?

— Сердиться — зовсім не підходяще слово, — зазначив Самковський, — я сказав би, що він скаженіє. Стверджує, що ви одурили його, наче школяра, і добряче підставили, адже роботи в нас, як і раніше, по саму горлянку. Мене він украй неохоче відпустив на похорон.

— До речі, не знав, що той шахрай Тойфель — ваш родич, — сказав комісар.

Самковський скривився.

— Шефе, я зовсім не пишаюся цим, тож якщо можна... Я просив би вас...

— Звісно, звісно, — заспокоїв його Вістович, — я мовчатиму про це як риба.

— Бартоломей був моїм кузеном. І мені пощастило, що він жив у іншій країні, тому в поліційних кадрах ніхто не дізнався, що я мав такого родича. Інакше про кар’єру в поліції мені довелося б забути.

Вістович знаком показав, що замикає рота на ключ. Щоправда, одразу після цього він знову його відкрив, аби залити туди чергову порцію позенського пива.

— Що ж, зі мною все зрозуміло, — промовив Самковський, — але що в Позені робите ви? І я, і Шехтель були переконані, що ви в Берліні.

— Я був там, — кивнув комісар, — але мусив перебратися сюди через одну справу, яку, сподіваюся, успішно сьогодні завершив.

— І тепер збираєтеся повернутися до Лемберга?

— Збираюся, але не раніше, ніж за кілька днів... До речі, Самковський, а як просувається справа того шпига, що ми з вами упіймали на вулиці святого Антонія?

Вістович запитав це обережно, й було помітно, як напружено він чекає відповіді.

— У Відні розшифрували всі записки, які ми знайшли... гм... при ньому...

Самковський гидливо скривився, згадавши, видно, як саме їх знайшли.

— Шехтель, як і хотів, отримав та скопіював їх раніше, ніж вони потрапили в Evidenzbüro. Полковник Редль, коли дізнався, оскаженів, проте директор свого досяг. З Міністерства поліції прийшла телеграма з подякою. І це вперше за десяток років! Бачили б ви тоді нашого директора. Ходив радісний і гордий. А мені навіть виписав премію...

Тут ад’юнкт, очевидно, згадав, що премія насправді мала б дістатись Вістовичу, тому вдруге затнувся. Комісар зробив вигляд, що не помітив його знічення, й знову приклався до гальби.

— Чи допитували того шпига-телеграфіста Кравцова ще раз? — запитав він, зробивши чималий ковток.

— Так... Власне саме тому Шехтель і скаженіє. Бо Кравцов зізнався, що ви примусили його...

— ...сказати, що його зверхники в Берліні, — нетерпляче закінчив Вістович, бо Самковський говорив надто мляво.

Запала незручна пауза.

— Мені негайно треба було до Берліна, — пояснив комісар, — Шехтель не відпустив би мене, тож я шукав причину.

— Найгірше не це, шефе, — співчутливо промовив Самковський.

— А що ж?

— Те, що Кравцов назвав справжнє місто, де знаходиться його таємне керівництво. За дивним збігом обставин — це Позен. Саме звідси він отримував інформацію, перешифровував її і надсилав у Росію.

— Що за інформація?

Самковський змовчав.

— Гаразд, — нервово зітхнув комісар, — але чи означає це, що ви у Позені також не тільки через смерть родича? Ви й далі провадите слідство?

Самковський неохоче, але ствердно кивнув.

— Тобто Шехтель відрядив вас сюди під носом у контррозвідки?

— У них своє слідство, а в поліції своє, — сказав Самковський.

— І ви шукаєте тут шпигунське гніздо, звідки Кравцов у Львові отримував інформацію? — допитувався притишеним голосом комісар.

Обличчям ад’юнкта пробігла тінь невдоволення. «Авжеж, — подумав комісар, — я знову втручаюся в його розслідування. У справу, яка може бути найважливішою в його кар’єрі... Ну що ж, не буду».

— Гаразд, — він допив своє пиво і дістав з кишені картку зі своєю адресою, — оскільки ви збираєтеся залишитися в Позені довше, ніж навіть мені повідомили, то при потребі можете знайти мене на Паулікірхштрассе. Це неподалік місця, де будується цісарська фортеця... Номер будинку там вказано... — він тицьнув у цифру 19 на своїй візитівці.

— Комісаре, не подумайте, що я... що навмисно...

— Все гаразд, — заспокоїв його Вістович, — іноді для успішного розслідування злочину доводиться брехати і навіть здійснювати ще один злочин. Нічого не вдієш. Однак скажіть мені... — він додав це, ніби мимохіть, — якщо ви й далі провадите цю справу, значить розшифрований текст при вас. Правда?

— Так, — сухо відповів Самковський.

— Що ж, думаю, ви будете не проти, якщо я гляну. Адже я вів цю справу разом з вами у Львові, — комісар ледве стримався, щоб не сказати: «Адже це я спіймав того шпигуна на св. Антонія».

Ад’юнкт обережно, мов заряджену зброю, дістав записника і розгорнув його перед Вістовичем. Рівним каліграфічним почерком, яким Самковський славився на всю львівську поліцію, там було написано:

«Июнь 14... Прин. 8 000 Havana

2 000 Rothschild

3 000 Coronas

Август 16... Отпр. 2 000 Havana

1 000 Rothschild

Сентябрь 15... Получ. 20000...»

Такими ж записами було списано дві сторінки.

— І що, на вашу думку, це означає? — вдавано байдужим тоном запитав комісар.

— Як на мене, все просто: у Львові ми з вами натрапили на мережу контрабандистів, які переправляли з Європи в Росію сигари. Адже Havana, Rothschild і Coronas — це все відомі марки сигар. Дорогих сигар. Цифри 8000, 2000,1000... — це кількість штук... Або... ящиків. Так, радше ящиків... Мережа ця, безперечно, тягнеться з Росії через Лемберг, сюди до Позена, потім, імовірно, до якогось із німецьких портів. Скажімо, з Гамбурга, куди прибувають кораблі з Південної Америки. Телеграфіст на вулиці святого Антонія повідомляв про розміри контрабанди своїх російських спільників. Принаймні так він сказав на допиті... Лемберг для них був своєрідним пунктом перевалу. Поліція вже шукає склади, де тимчасово мав би зберігатися товар, бо тут наш шпигун виявив затятість і не зізнається. Воно й не дивно, адже вартість такої кількості сигар навіть важко уявити!..

— Отже, сигари, — промовив комісар, коли Самковський замовк, — що ж, viel Spaß[46], як кажуть у цих краях.

Ад’юнкт прикусив губу і зняв запітнілі окуляри, щоб протерти їх хустинкою.

— Ну, гаразд, — процідив він крізь зуби, — а ви що про це думаєте?

— Як ви дали мені зрозуміти, це ваше розслідування, Самковський, — зауважив комісар, — тож я не збираюся втручатися...

— Шефе, я не хотів...

— Однак, — урвав його Вістович, — диявол, як відомо, ховається в деталях. Зверніть увагу хоча б на те, що російські слова «Отправлено», «Принято» і «Получено» скорочені до «Отпр.», «Прин.» і «Получ.», в той час як назви місяців подано повністю. Хоча логічно було б їх також скоротити задля економії часу, а то й замінити числами, як це іноді робиться.

— Diabel tkwi w szczegółach, — повторив польською ад’юнкт із кислою міною на обличчі.

— На все добре, — попрощався комісар і, вбравши капелюха, вийшов з «Автоматичної Ресторації».

Вечір видався холодним. Осіння сирість пробирала до кісток, і Вістович підняв комір плаща, щоб захистити від неї шию. Допомогло це мало, тому, запхавши руки в кишені, він прискорив крок і попрямував до свого помешкання. Від думки, що там майже так само холодно, як і на вулиці, ставало незатишно на душі. І якби не раптовий спомин про пляшку доброго французького бренді, яка чекала на нього в шафі, львів’янин вважав би цей вечір зовсім пропащим.

Піднявшись на другий поверх, одразу біля дверей своєї квартири Вістович завмер. Світло від вуличного ліхтаря проникало сюди через вікно над сходами й частково освітлювало підлогу. Поглянувши на куций вхідний килимок, чоловік побачив там свіжі сліди вуличного бруду. Його тут не було від ранку. Отже, або килимок забруднив хтось із сусідів, що, втім, малоймовірно, або...

Комісар витягнув з кишені «Люґера». На щастя, Вінкель повернув йому зброю... Пістолет лежав у його номері на столі разом із чеком ще на двадцять тисяч марок. Як же це виявилось доречно!

Двері були зачинені, але Вістовича це не заспокоїло. Обережно повернувши в замковій щілині ключ, комісар зайшов до свого передпокою. В ніздрі одразу ж вдарив запах чиїхось різких парфумів. Клацнувши вмикачем електричного світла, він швидко зайшов до вітальні, тримаючи перед собою пістолет. Як і слід було сподіватися, там на нього чекали. Двоє чоловіків і жінка, зручно вмостившись у кріслах, дивилися на нього, як на запізнілого господаря, що запросив гостей на свято, але сам туди не квапився. Жінкою була Клавдія. Одного з чоловіків він знав також, хоча волів не знати...

— Де вас чорти носять, комісаре? — з претензією в голосі запитав його знайомий, — ми вже тут знудились. У вас не помешкання, а монастирська келія: ані газет, ані книжок, ані гральних карт, ані шахів.

Не кажучи ні слова, Вістович поклав пістолета на поличку, зняв плаща й капелюха, а потім підійшов до креденса і, витягнувши звідти шухляду, уважно перевірив її вміст.

— Бренді ми не чіпали, — поспішив запевнити чоловік, — втім, з вашого боку ґречно було б запропонувати нам випити.

Без жодної охоти і все ще мовчки комісар витягнув з шухляди пляшку з темно-бурштиновою рідиною і обережно її відкоркував. Тоді пошукав на полицях креденса склянки. Тих виявилось тільки дві.

— Мені не треба, вельми вдячний, — сказав невідомий чоловік, що спостерігав за всім із глибини вітальні.

— Мені також, — додала Клавдія.

Тоді комісар налив собі й своєму співрозмовнику.

— Сто років не бачились, еге ж, Вістовичу?

— Усього два чи три, — відказав той, — два чи три роки. Аж ніяк не сто, полковнику.

«Буває ж так, — подумалось комісару, — якихось півгодини тому про полковника Редля, начальника галицького Evidenzbüro, ми згадували з Самковським. Говорили, що той злий, мов чорт, на поліцію, яка плутається під ногами в контррозвідки. І от він тут, переді мною, п’є мій „Ринь де Бордо“ і робить вечір ще паскуднішим...»

Вони й справді востаннє бачились у Львові 1902 або 1903 року. Тоді сталося вбивство поважного депутата Галицького сейму, який очолював проімперську фракцію. З Відня тиснули найперше на контррозвідку, вимагаючи швидкого й ефективного розслідування загибелі свого відданого представника. У свою чергу, Редль тиснув на місцеву поліцію, оскільки вбивствами повинні займатися саме поліційні слідчі. Вістовичу дісталося і розслідування, і погрози від полковника. Мовляв, у разі провалу кар’єра комісара зійде на пси. І саме він, Редль, подбає про це, використовуючи свої зв’язки на найвищому рівні у Міністерстві поліції. І хоч убивцю депутата Вістович знайшов, стосунки між ним і полковником так і залишилися прохолодними. Тим більше, що у Відні Редлю присвоїли за це державну нагороду, зовсім забувши або не знаючи про львівського комісара, який виконав за нього всю роботу.

— Що ж, Вістовичу, — посерйознішав Редль, і його короткі вусики на блідому продовгуватому обличчі зарухалися, наче в щура, — зізнаюся, для мене — цілковита несподіванка зустріти вас тут, в Позені. Тим більше, згідно наших даних, ви мали б бути зараз у Берліні...

«Срані нишпорки», — подумав комісар, але вирішив не перебивати.

— Щойно ви зустрічалися з вашим колегою Самковським, чи не так? — продовжив той.

— Нащо запитувати, якщо знаєте? — похмуро перепитав Вістович.

— Він показував вам розшифрований документ?

— Так.

— І що ви скажете?

— Що насправді там ідеться зовсім не про сигари.

— Це зрозуміло. Але про що?

— Полковнику, цього разу я не зобов’язаний ділитися з вами своїми міркуваннями, — зазначив комісар, — ловити шпигунів — обов’язок Evidenzbüro. От і ловіть.

Редль, щоб приховати дошкульне враження, яке справила на нього така відповідь, відвернув погляд до вікна і підніс до рота склянку.

— До того ж, herr Oberst[47], — озвався незнайомець у глибині кімнати, — пан комісар перебуває зараз на прусській, а не австрійській землі і провадить інше розслідування. Важливе для нас, для Відділу III b.

— Не виключено, що ці дві справи між собою пов’язані, — тихо огризнувся той.

— Можливо.

Чоловік підвівся й підійшов до Вістовича.

— Мене звати Теодор Фішер, — представився він, простягнувши руку, — я заступник директора А III b. Прошу вибачення за наше вторгнення, але це був найкращий спосіб поговорити подалі від сторонніх очей і вух. У вас тут можна курити?

Комісар кивнув. Тоді Фішер дістав цигарку, встромив її до рота і підпалив. За цей час Вістович устиг його розгледіти. Чоловік був майже однакового з ним зросту, мав атлетичну статуру і кругле обличчя з рожевими, як у юнака, щоками, м’ясистими губами й широким носом. Погляд мав важкий, як боксерський удар. Одягнений був у штатське, але рівна постава видавала військового.

— Ви, пане Вістовичу, ледь не розсекретили нашу агентку, — жартівливо продовжив Фішер, вказуючи цигаркою на Клавдію, — не знаю, куди там дивиться в Лемберзі полковник Редль, але на його місці я зробив би усе, щоб перетягнути вас у контррозвідку.

Вирішивши не відповідати, комісар ковтнув бренді все ще з думкою, що мав би смакувати ним зараз наодинці.

— Ми вже два місяці стежимо за цими змовниками. Я маю на увазі фон Гарпе, Ніцпона, Еберта та полковника Альсдорфа, яким заманулося укласти угоду з дияволом начебто для благородної мети. Всі вони люди поважні, до того ж фон Гарпе й полковник займають важливі державні посади. Саме тому оминути увагою їхню домовленість з Удо Вінкелем Відділ III b аж ніяк не міг. Клавдія, на щастя, вже давно працює на нас, тому основну роботу ми доручили їй, — сказав Фішер. — А в який спосіб їй доводилося передавати нам інформацію, ви знаєте... На жаль, у цього покидька Вінкеля агентів не менше, ніж у нас.

— Хто була та дівчина, з якою ви були на мосту? — запитав у Клавдії Вістович.

— Вона також наша людина. Але... — жінка глянула на свого шефа, мовби питаючи в нього дозволу, — аспірантка.

— Аспірантка? — не зрозумів комісар.

— Бачте, пане Вістовичу, Клавдія має чимало обов’язків, — пояснив Фішер, — один із них — це навчати молодих агенток. От саме з однією з них вона й прогулювалася того вечора. Тому «аспірантка» — це, мабуть, підходяще слово.

— Практичні заняття? — усміхнувся комісар.

— Саме так.

Фішер докурив свою цигарку, але одразу ж запалив нову.

— Що ж, а тепер відвертість за відвертість, — сказав він, завдавши співрозмовнику того самого удару-погляду. — Ми знаємо, що ви назвали Вінкелеві убивцю. Це граф Дємідов, який до того ж працював на російську амбасаду. Все так?

— Так, — відповів комісар.

— І ви переконані, що це не помилка?

— Навпаки. Я переконаний, що це помилка, пане Фішере.

Очі того стали круглими.

— Тобто Дємідов — не вбивця?

— Він мерзотник, психопат, справді російський шпиг, він довів кількох людей до страшного самогубства, але Ціммермана, Дрезена, а тим більше Лютке він не вбивав.

— Тоді чому ви на нього вказали?

— Якби я цього не зробив, мені б настав кінець. Ваша агентка не дасть збрехати.

— І Дємідов став жертовним цапом?

— Якщо хочете — так.

— Що ж, тоді цілком розумний хід, скажу я вам, комісаре. Цілком розумний... Але хто справжній убивця, ви знаєте?

— Знаю.

— То скажіть.

— Я не маю достатньо доказів, тож волів би змовчати.

— Шкода. Але ви збираєтеся завершити це розслідування?

— Я збираюся додому, пане Фішере.

— І покинете все на півдорозі? — здивувався той.

— На жаль, один у полі не воїн. Тому — так.

Фішер наблизився до нього майже впритул.

— Але ви не один, комісаре, — промовив він, видихаючи в його бік синій масний дим. — Якщо хочете знати, тутешній піхотний полк виділив нам півсотні солдатів для вирішення проблем, які створює Німецькій державі Удо Вінкель. Не забуваймо про поліцію, яка після загибелі Йоахіма Лютке в цю справу не втручалася. Однак, повірте, в Кріпо дуже хочуть взяти за горло вбивцю найкращого з берлінських слідчих. Тому не кажіть мені про одного в полі... Ми хоч зараз можемо оточити цей бісів готель «Велика Пруссія» і взяти Вінкеля, але нам треба більше. Треба знати, хто з тих чотирьох змовників шпигує для росіян. Адже це хтось із них, чорт забирай! І ви це знаєте, комісаре. Тому добудьте докази, вкажіть на нього, і нехай це стерво повісять разом із Вінкелем. Зробіть це, і у вас назавжди залишаться могутні друзі в Пруссії. Обіцяю.

Фішер відійшов убік, щоб загасити цигарку.

— А ще ми вдамо, що не знаємо про ті сорок тисяч марок, які ви отримали від цього мафіозі, — додав він наче мимохіть, — окрім того, що ви не сплатили ані марки податку, ці гроші мають сумнівне походження. Німецька держава за таке суворо карає, пане Вістовичу.

— Дуже люб’язно з вашого боку не залишити мені вибору, — промовив комісар і одним ковтком допив решту бренді зі своєї склянки.

Фішер засміявся.

— Що вдієш, йдеться про інтереси держави, — сказав він. — Завелика розкіш подарувати вам більше, ніж один варіант дій. Зате матимете надійний тил. Не дарма ж ми об’єднали сили з нашими австрійськими колегами.

На цих словах чоловік вказав на Редля. Втім, Вістович вже за ним не стежив. Львів’янин відвернувся до вікна й просто чекав, коли візит цих трьох осіб нарешті закінчиться. Мабуть, відчувши це, вони почали збиратися.

— Бувайте, комісаре. Проводжати нас не потрібно, — іронічно зауважив Редль.

— Ще раз прошу вибачення, що був змушений розмовляти з вами дещо... категорично, — сказав наостанок Фішер, — сподіваюся, коли все закінчиться, матиму приємність запросити вас на чарку...

Він знову простягнув Вістовичу руку. Той мовчки її потис.

— До речі, — дещо притишено заговорив позенець, переконавшись, що Редль і Клавдія вийшли з вітальні в коридор, — зустрічі з вами шукала одна юна особа. Акурат перед нашим приходом.

— Про кого це ви? — не зрозумів комісар.

— Про кельнерку з «Café International». Я впізнав її тільки тому, що й сам полюбляю там снідати, — пояснив Фішер. — Не заставши вас удома, дівчина поспішила на двірець, але... — він глянув на годинник, — боюся, вона спізнилася. Поїзд до її рідного Ґнесена сьогодні вирушає на годину раніше.

Комісар відчув, як до голови йому прилинула кров.

— І де вона, по-вашому, зараз? — запитав він.

— Знаєте, в цьому холодному осінньому Позені їй особливо нікуди йти. Тому не зачиняйте дверей, — відповів Фішер.

Коли непрохані гості залишили його помешкання, комісар якийсь час міряв кроками кімнату, потім також вийшов спершу з квартири, а відтак з будинку. Вулиця була порожня. Холод розігнав перехожих по домівках, і хідниками бродив тільки крижаний вітер, високо підкидаючи неприбране листя і вчорашній пошматований номер «Pozener Zeitung». Гасові ліхтарі сяк-так розбавляли темряву, проте вона все ще лишалася густою і важкою, мов старе покривало. Вістовичу подумалось, що для того, аби помітити когось бодай за кілька кроків посеред цієї ночі, недостатньо зору. Треба ще мати собачий нюх.

Аби якось виправдати свою присутність на цій безлюдній вулиці, комісар закурив. Дим різко полинув кудись угору, зникаючи, мов привид, між безлистими гілками міської липи. Втім, за кілька хвилин, добряче змерзнувши, комісар пожбурив труп своєї цигарки на землю і рушив назад до будинку. Та не встиг він торкнутися дверної ручки, як хтось несміливо його покликав:

— Пане Вістовичу...

Чоловік озирнувся. Під ліхтарем, кутаючись у легеньке пальто, стояла Маґда. Не треба було уважно придивлятися, щоб зрозуміти, як сильно вона змерзла.

— Я приходила до вас, а потім спізнилася на свій поїзд... і тепер...

— Зайдіть досередини, — запросив він, — тут надто холодно.

Дівчина поволі, уникаючи його погляду, підкорилась. У помешканні комісар взяв у неї пальто і капелюшок. Повісивши їх на вішак, він запросив гостю сісти й запропонував бренді. Маґда відмовилася. Помітивши, що вона досі тремтить від холоду, чоловік приніс теплого коца і дбайливо вкрив її плечі. Дівчина вдячно всміхнулася.

— Знаю, виглядає не надто пристойно... — промовила вона. — Маю на увазі те, що я тут...

— Облиште, — сказав комісар, — ви спізнились на поїзд. Йти вам більше нікуди. То що ж, будете замерзати через цю «пристойність»?

— Все ж я мушу пояснити, — не вгавала дівчина, — ваш вчинок не давав мені спокою. Така нечувана щедрість до людини, яку бачите вперше... Тому подумала, можливо, вам потрібна прибиральниця або кухарка... Або ж я могла б виконувати яку-небудь іншу хатню роботу...

— Дорога Маґдо, — лагідно перебив її Вістович, — на жаль, я, як і ви, нетутешній і скоро, маю надію, повернуся додому, а в цій квартирі замешкають інші люди. Якщо хочете, лишіть свою рекомендацію, і я спробую їм передати.

— Буду вам вдячна, але мені йшлося саме про вас...

— Я приготую вам чаю, — комісар звівся на ноги, — зігрітись вам не завадить...

І вже виходячи з вітальні, він раптом запитав:

— А як ви дізналися мою адресу?

— Дуже просто, — усміхнулася Маґда, — на аркуші, в який ви загорнули гроші, відбився запис із попередньої сторінки. Адже це був листок з вашого записника, чи не так?

Вістович глянув на неї з неприхованим захопленням.

— Ваша правда, — сказав він.

— Звісно, — продовжила дівчина, — це могла бути будь-яка інша адреса, яку ви занотували, але мені пощастило. Так я і знайшла ваше помешкання...

— Прекрасно, — похвалив її чоловік, — шкода, що ви не моя помічниця.

— Охоче б працювала в поліції, — раптом зауважила Маґда, — якщо тільки жінкам це дозволено.

— А звідки ви знаєте, що я поліцейський?

— Ви... виглядаєте як детектив. До того ж тоді в ресторації, коли ми вперше зустрілися, одразу ж розповіли все про мою матір, ніби мій давній друг, — пояснила дівчина.

— Приємно бути вашим другом, — тепло сказав комісар і зник на кухні.

Повернувся він за якийсь час, тримаючи в руках гарячу чашку. Маґда сиділа на тому ж місці й усе ще вкривалася коцом. Вістович поставив чай на столик перед нею.

— Маю до вас одне прохання, — сказав чоловік, коли вона, подякувавши, обережно піднесла чашку до губ, — чи можете мені ще раз показати той аптечний рецепт, який ви мали при собі в «Café International»?

— Так, він при мені, — здивовано відповіла вона, — збиралася купити сьогодні ліки, але не встигла...

Вістович взяв у неї списаний кривими літерами листок і уважно його роздивився.

— Щиро кажучи, не розумію там ані слова, — додала Маґда.

— Я також, — відповів комісар, — та все ж, одна річ для мене надзвичайно важлива.

— Яка?

— Назва аптеки. Справа в тому, що я вже бачив рецепт із такою самою емблемою...

— «Під Золотим Левом», на Альтер Маркт, — сказала дівчина, — ви легко її знайдете.

— Чудово, — вдоволено відповів чоловік і повернув їй листок, — вельми вдячний за таку інформацію.

Він підвівся й вирішив перейти до розмови, яку обоє відтягували як могли:

— Гадаю, тут у вітальні вам буде найзручніше, — сказав він, — канапа дещо жорсткувата, але...

— Що ви, не турбуйтесь за мене! — Маґда схопилася з крісла.

— Я принесу постіль, — промовив комісар якомога лагідніше.

Йдучи, він мовби ненароком залишив на столі свій записник. Попри те, що згорток з чистою постіллю був у сусідній кімнаті і до того ж на видному місці, чоловік возився з ним навмисне довго. Поміж тим, відчиняв і зачиняв шафу, гучно лаяв свій безлад, ходив з кутка в куток, словом, робив усе, щоб Маґда достатній час лишалася на самоті. Коли врешті повернувся до вітальні, то застав її в ще більшому розпачі, ніж півгодини тому на вулиці. Однак до палітри переживань дівчини додалося ще щось: чи то розчарування, чи то досада.

Вістович глянув на свій записник. Одразу помітив, що його відкривали. Зрештою, Маґда не надто й намагалася приховати цього факту, бо на місце поклала його зовсім не так, як він лежав спочатку. А таких огріхів не припускаються навіть гімназистки, що потайсвіту читають щоденник подруги.

— Дуже люб’язно було з вашого боку лишити мені там записку, — тихо промовила дівчина.

— Я всього лиш попросив передати вітання Клавдії, — відповів комісар, — не знаю, чи ви найкраща її студентка, але точно — найчарівніша.

Поклавши згорток із постіллю на канапу, він вмостився у крісло й закурив, не спускаючи з Маґди очей.

— А ще ви вважаєте мене невдячною, правда?.. — дівчина все ще не дивилася на нього. — Допомогли мені, а я зібралася за вами шпигувати...

— Зовсім ні. Ми ж бо зустрілися вже після того, як вас було прийнято до III b. Тому ви робили свою роботу, а я — свою. Крім того, гроші, які я вам дав, зовсім не мої. До речі, з боку ваших зверхників доволі розумно було влаштувати вас у «Café International». У такому закладі часто трапляється риба, за якою не гріх і наглянути.

— Кепська ж з мене шпигунка, — з досадою в голосі промовила дівчина, — ви, мабуть, одразу про все здогадалися?

— Не одразу... Річ у тому, люба Маґдо, що в записнику я не нотував своєї позенської адреси. Точніше, записав там тільки вулицю. Отже, ви не могли знати номер будинку. Проте, це радше помилка добродія Фішера та вельмишановної Клавдії, аніж ваша. Бо саме вони вигадали вам цю легенду з перебитим текстом.

— Втім, я поспішила назвати вас поліцейським.

— А от тут маєте рацію, адже не пригадую, щоб я вам про це розповідав. Хоча на той момент ви просто підтвердили мій здогад.

Загасивши недопалок, чоловік запалив нову цигарку.

— Скажіть найголовніше, дорога Маґдо, — продовжив він, — що ви намагалися відшукати в моєму записнику? Одразу дозвольте вам поспівчувати, бо з таким почерком я не потребую жодного шифру. До того ж пишу русинською. Мовою, яку ви навряд чи знаєте.

— Бачу, ви заповзялися мене знищити, пане Вістовичу, — сказала дівчина.

«Знищити тебе? — подумав комісар. — І це після того, як ти, сама того не знаючи, допомогла мені пережити ув’язнення у психопата Вінкеля?.. Дурна ти квітко серед цього смердючого гноїська».

— Ні, Маґдо, ви не мій ворог, а тому в A III b ніколи не дізнаються про нашу розмову. Принаймні від мене. Зрештою, — додав він, підводячись, — не так вже й важливо, що вам було потрібно з нотатника. Важливо, щоб ми повірили одне одному. Бо ж до ранку перебуватимемо під одним дахом.

— Я можу піти.

— Якщо підете, то викриєте себе з головою. Клавдія вам такого не подарує. Тому лишайтеся так, ніби нічого не сталося. Завтра їм розкажете про мій кошмарний почерк і диявольську кирилицю. Тобто про те, що вам не вдалося зрозуміти з моїх записів ані слова. Постіль розпакуєте самі...

Чоловік рушив до виходу.

— Вони хотіли знати, чи ви самі не пов’язані з росіянами. У записнику я шукала якихось імен і контактів російської амбасади, — гарячково промовила дівчина навздогін.

Зупинившись на якусь мить, Вістович усміхнувся.

— Хороший хід, — сказав він, не озираючись, — на місці Фішера я хотів би знати те саме... Добраніч, Маґдо.

Діставшись кімнати, в якій він удавано порядкував кілька хвилин тому, чоловік роздягнувся й ліг на старе незручне ліжко. Старі пружини вп’ялися в його тіло, мов стерті зуби якогось вмираючого звіра, але попри це Вістович швидко й міцно заснув.

Було за північ, коли сон його раптом урвався і, розплющивши очі, комісар побачив, що кімната щедро залита місячним світлом. Чоловік перебував ще тільки на берегах свідомості, остаточно не прокинувшись, але він шкірою відчув, що в кімнаті був не сам. Перш ніж навіть мигнула думка про зброю, яку він, про всяк випадок, тримав під подушкою, просто перед ним з’явилася тендітна жіноча постать. У його помешканні була зараз тільки одна жінка, і від цієї думки всередині запекло, як від добрячого ковтка міцного алкоголю. Він, мовби звір, чув її запах і вдихав його так глибоко, як тільки міг.

Маґда — шпигунка, отже, в її руках зараз могла б бути зброя, але комісар лежав нерухомо. Можливо, вирішив, що зробив для неї надто багато хорошого, аби вона бажала йому зла. А може, заради такої миті був готовий і до найгіршого. Так чи інакше, Вістович не ворухнувся, аж доки вона не стала просто над ним. Чоловік не бачив її обличчя, а тому не знав, чи дивиться вона йому зараз у вічі. Йому лишалося тільки напружити слух, щоб не пропустити її слова.

Але Маґда мовчала. Якусь мить ще стояла над ним, наче привид, а тоді опустила руки донизу й, ухопивши краї своєї сорочки, здійняла її над головою. Тільки тепер Вістович підвівся й сів на край ліжка. Зграбне оголене жіноче тіло було просто перед ним. Чоловік намагався пригадати її в однострої кельнерки і порівняти з цим напівтемним образом, який бачив перед собою. Туго обтягнуті груди зараз були вільними і виклично тягнулися до нього своїми гострими сосками. Округлі, як розрізана груша, стегна, сховані під безформною спідницею, розкошували тепер свободою. Ця нестерпно зваблива Євина дочка, що збурювала в ньому цілу диявольську круговерть почуттів, здавалось, от-от простягне йому який-небудь заборонений плід, і він їй не відмовить. Він сам буде його випрошувати, мов жебрак, знаючи добре, чим це обернулося колись людському родові...

Маґда підійшла ще ближче й, поклавши руки йому на плечі, притулилася персами до його губ. Більше чоловік себе не стримував. Укривши поцілунками ці соковиті плоди її молодості, він допоміг дівчині вибратися на нього верхи. Обережно спершись колінами на ліжко, Маґда на мить зупинилася, мовби знаходячи рівновагу, і тихо промовила:

— Паскудне в тебе ліжко.

Він тільки засміявся і трохи підняв її над собою. Якраз настільки, щоб вивільнити свою ледь не до болю напружену плоть. Коханець поволі ввійшов у неї, неквапно завойовуючи кожен міліметр тісного і пружного простору. Коли досягнув краю, Маґда застогнала й вп’ялася нігтями йому в плечі. Наступний рух зробила вона. Дозволила м’язистому стержневі майже вислизнути з неї, а тоді рвучко подалася вперед, заганяючи його знову всередину. Цей свій танець вони продовжували дедалі швидше, поки врешті не затремтіли в конвульсіях, схожих на передсмертні. Укрившись ковдрою, ці двоє заховалися від місячного світла, від самого Місяця, від міста за вікном і всієї чортівні, що сталася в їхньому житті досі й станеться незабаром. Вони ще кохалися напівсонними, хоч смак першої близькості вже загубився, але зоставалося бажання взяти від цієї ночі якнайбільше. Бо вже за кілька годин цю ніч уб’є ранок, а наступна їм належати не буде.

Вістович прокинувся в порожньому ліжку. Маґда кудись зникла, і це його не дивувало. Він підвівся з ліжка, одягнуся і зазирнув до вітальні. Постіль у згортку була неторкана, дві подушки на канапі збиті й акуратно покладені одна на одну. Жодної записки на столі чи деінде — ця дівчина пішла по-англійськи.

Невдовзі в двері постукали. Комісар найперше взяв до рук «Люґера», зняв із запобіжника й тільки тоді відчинив. На порозі стояв Самковський. Між піднятим коміром його пальта і глибоко насадженим на голову капелюхом він побачив його змучене обличчя і червоні від безсоння очі.

— Дозволите зайти, шефе? — попросив він, обережно покосившись на пістолет.

— Заходьте, — без надмірної радості запросив його Вістович.

Ад’юнкт обережно ступив до передпокою, відтак до вітальні. Комісар зачинив за ним двері й рушив слідом. У вітальні відклав «Люґера» й сів на канапу, запропонувавши підлеглому крісло. Погляд Самковського раптом затримався на підлозі. Комісар простежив за ним і побачив там блакитну стрічку, якою Маґда зв’язувала волосся. Не кажучи ні слова, підвівся, підняв її і заховав до кишені. Потім закурив, удаючи, що не помітив іронічного посміху на невиспаній мармизі Самковського. Тільки тепер Вістович звернув увагу на годинник: було пів на восьму ранку.

— Що привело вас до мене о такій порі? — трохи роздратовано запитав він у ад’юнкта.

Той нарешті зняв капелюха й розстебнув пальто.

— Шефе, ця справа з телеграфістом і тими сраними сигарами... — він не договорив, відвернувши погляд до вікна.

Дошкульно виявилося визнавати своє безсилля. Навіть перед Вістовичем.

— Щось вдалося знайти? — з деякою поблажливістю в голосі запитав комісар.

— Ні чорта.

— Ви не там шукаєте, Самковський, — підсумував шеф, — ходімо разом поснідаємо і дещо обговоримо...

XI

Берлін

10.11.1905

Статс-секретар Франк фон Гарпе з незрозумілих причин нервувався. Чоло вкривалося холодним потом, а руки дрібно тремтіли. Сотню разів, виконуючи службові обов’язки, він бував на прийомі в російського амбасадора, і от саме сьогодні йому не вдавалося привести себе до звичної врівноваженої кондиції. Добра цигарка мала б заспокоїти, тому він попросив візника зупинитися раніше. Пішки до амбасади залишалося не більше чверті години, при тому, що в запасі фон Гарпе мав добрих сорок хвилин. Вийшовши на Унтер-ден-Лінден, він закурив і поволі продовжив рух до своєї цілі. Цигарка дійсно допомогла: руки перестали тремтіти, а думки проясніли.

— Все буде гаразд, — промовив він сам до себе, — скоро ця чортівня закінчиться.

Величезний бароковий будинок Посольства Російської імперії височів посеред Пруської столиці, наче фортеця, яку оточували величаві пожовклі дерева. Він міг видатись і клином, який міцно врізався в центральну алею Берліна, розколюючи її навпіл. Бо для мешканців столиці існували дві Унтер-ден-Лінден: перша — до цього будинку, друга — та, що тягнулася поза ним.

Статс-секретаря фон Гарпе прийняли одразу в призначений час. У просторому кабінеті з велетенським портретом російського імператора і штандартами його імперії гостя зустрів посол, його превосходительство дійсний таємний радник[48] Ніколай Остен-Сакен. Це був дрібний миршавий чоловічок із чималими бакенбардами, які сягали до самих тризіркових петлиць на його мундирі. Ці бакенбарди, а також рясний шерег медалей на його грудях, вочевидь, мали на меті компенсувати недоліки його статури. Остен-Сакену вже було за сімдесят, але погляд його все ще залишався хитрющим, а розум непомутнілим.

— Радий, що змогли приїхати, дорогий фон Гарпе, — звернувся він до гостя французькою, — зізнатися, ми нетерпляче вас чекали.

Говорячи «ми», посол, мабуть, мав на увазі себе і Ніколая II, який зиркав на них зі стіни.

— Відклав усі справи, — відповів гість, — не може бути нічого важливішого, аніж добрі стосунки наших імперій.

Його французька була дещо грубуватою, спотвореною сильним німецьким акцентом. Та що вдієш, коли за цілий десяток років служби в Берліні Остен-Сакен так і не зумів вивчити німецької.

— Виглядаєте змученим, — співчутливо сказав він статс-секретарю і знаком запропонував сісти.

— Все ніяк не виберуся на відпочинок, — розвів руками той, — якби знав колись, що державна служба — це скажені скачки, де нам відведено роль коней, ніколи б на неї не погодився. Краще б вивчився на інженера.

— Це все тутешній клімат! Я вас, здається, вже запрошував до нас у Карелію, — нагадав посол, — приїжджайте. Риболовля, полювання, свіже повітря і наша російська гостинність... Коли повернетесь, себе не впізнаєте.

— Щиро вдячний, ваше превосходительство, як тільки справи трохи відпустять, обов’язково запланую.

— Атож. Хто-хто, а я добре знаю, що деякі з них вас тримають тут міцно, мов собачі зуби...

Тон, яким говорив посол, раптом різко змінився і став крижаним. Схопившись з місця, коротун почав нервово ходити кабінетом.

Фон Гарпе зрозумів, що тепер вони перейдуть врешті до теми їхньої зустрічі. Остен-Сакен несподівано зупинився й пронизав його поглядом.

— Чи знаєте ви, що в Позені сталося з графом Дємідовим? — запитав посол.

— Чув, що його вбили, — незворушно відповів статс-секретар.

— Не просто вбили, дорогий фон Гарпе, по-звірячому вбили, — виправив росіянин, — цілий загін озброєних до зубів зарізяк увірвався на засідання його... братства й за кілька секунд розстріляв сердегу майже впритул. А потім для певності перерізали горло... Цей ваш Вінкель не знає міри.

— Він переконаний, що Дємідов був винен у всіх тих смертях, — зазначив статс-секретар.

Посол відвернувся і втупив погляд у свого імператора.

— Наш любий граф був трохи несповна розуму. Одному Богу відомо, що за ідеї знайшли притулок в його бідолашній голові... — промовив Остен-Сакен. — Але ж він був росіянином, відданим батьківщині всім серцем. Ми виказували йому деяке покровительство, ви знаєте. А тому й оплакуємо його смерть. Тим більше, ми обоє — чи не так, дорогий фон Гарпе? — знаємо, що ніякий він не убивця...

Статс-секретар спохмурнів.

— Хотів би зазначити, що Німецька держава все ж має що закинути покійному графу, — сказав він, — є й інші смерті, які залишаться на його совісті. І тому добре, що таємна переписка вашого превосходительства за велінням випадку потрапила саме в мої руки. Хтось інший навряд чи знищив би її, як це зробив я. Аркуш за аркушем...

— Гаразд, я не про це, — нетерпляче перебив посол.

Росіянин відвів погляд від портрета й подивився на співрозмовника. Видно було, що попри таке неприємне нагадування, в його старечій голові зародилася раптова втішна думка.

— Хоча, якщо на покійника у Позені повісили всіх собак, то це означає подальшу тишу, чи не так? — сказав він вже спокійніше. — Убивцю більше не шукають, а отже, можна розраховувати на status quo. Ми не пред’являтимемо жодних претензій з приводу смерті графа. Хіба що висловимо сподівання, що винних буде покарано, — звична річ у таких справах. Взамін за це Богом благословенна Пруссія не буде переслідувати російських підданих, які так чи інакше пов’язані з нашою амбасадою. І з вами, фон Гарпе, продовжимо співпрацювати, як і раніше... Погоджуєтесь?

— Обов’язок велить мені відповісти «так», ваше превосходительство, — сказав той.

— От і прекрасно... Як у нас кажуть, «Быть по сему!».

XII

Позен

11.11.1905

Комісар львівської кримінальної поліції Адам Вістович поволі підіймався готельними сходами. Номер Вінкель, як завжди у «Великій Пруссії», зняв на четвертому поверсі. Ніхто ніколи не смів йому відмовити й поселити в іншу кімнату. Це навіть добре, бо зі свого вікна постоялець не бачив готельного входу. Ані головного, ані запасних. Отже, й не міг помітити, що біля кожного з них чергувало по кілька озброєних солдатів. Фішер не хотів, щоб комісар ішов до Вінкеля сам, але той тільки відмахнувся. Зрештою, досі мав при собі незаконно купленого пістолета і за життя зустрічав багато таких, як цей позенський мафіозі.

П’ятеро перебраних на готельних носіїв поліціянтів чергувало на останній секції сходів. О, так! Сьогодні в них буде знаменний день.

Дійшовши до потрібних дверей, комісар постукав.

— Якого біса? — долинуло зсередини.

— Готельна обслуга, — відказав чоловік.

За хвилину двері прочинились і на порозі постав Удо Вінкель у самій сорочці і штанах на підтяжках.

— Вістович? — здивувався він. — А де ж?..

Постоялець хотів сказати: «А де ж охорона?» — проте в одну мить усе зрозумів. Може, навіть здогадався, що охоронці лежать зв’язані в готельній комірчині. Його й без того бліде обличчя стало білим, як стіна.

— Що ж, проходьте.

Зачинивши за комісаром двері, Вінкель кинувся до вікна. Проте звідти побачив тільки ближній парк і скупу панораму міста. Чоловік вперся руками у підвіконня й опустив голову.

— Звідси не вийти, так? — глухо запитав він у Вістовича.

— Хіба що в супроводі поліції.

Вінкель засміявся.

— Мені слід було очікувати від вас подвійної гри, комісаре. Але невідомо чому, я вам повірив.

— Мабуть, аж надто прагнули знайти убивцю. І найняли не того детектива.

— Я найняв кого треба, — зітхнув він. — Зрештою, ви знайшли цього графа. І Дємідов отримав по заслузі.

— Він не той, кого ми шукали, пане Вінкелю.

Мафіозі стрепенувся, мовби його пронизав розряд струму. Відірвавшись від підвіконня, він зиркнув на комісара своїм гострим вампірячим поглядом.

— Що це означає?

— Це означає, що я вказав на Дємідова, аби врятуватися самому. Інакше на його місці був би сам. Наміри щодо мене, пригадую, ви мали якнайкривавіші.

— Але, чорт забирай... Ви навели мені переконливі докази.

— Я сам у них спочатку повірив. До того ж граф дійсно мав покровителів у російській амбасаді. Та й справжній убивця зробив усе, щоб Лютке, а потім і я, — вийшли на Дємідова. Але пожежа в домі Дрезена, смерть Тойфеля від згоряння внутрішніх органів та все інше — це не більше ніж цирк із вогнем. Убивця не хотів їх «очистити». Він хотів їхньої смерті, а потім надійно замести сліди.

— То хто ж насправді винен?

Вістович подивився на годинник.

— Приблизно за тридцять хвилин я про це оголошу внизу, у відомому вам клубі. Втім, не вам, а відділу III b. Їм, знаєте, також цікаво.

— А як щодо мене?

— Я особисто подбаю, щоб вам повідомили ім’я убивці перед тим, як вас самого повісять.

— Це ми ще побачимо... Побачимо, що вирішить суд! Доказів проти мене, як завжди...

Не договоривши, Вінкель схопився раптом за серце. Цілим тілом він затремтів, як у пропасниці, а обличчя його вкрив рясний піт. Закусивши нижню губу, чоловік кинувся до розкритої валізи, що лежала на ліжку й заходився відчайдушно в ній копирсатися.

— Ще ж мало б залишитися... Ще ж була одна... — розпачливо бурмотів він.

— Це шукаєте? — комісар дістав із кишені темно-бурштинову ампулу. — Solutio Morphini Hydrochloridi[49]?

Вінкель кинув на нього розпачливий погляд пораненого звіра.

— Звідки це у вас? — бризкаючи слиною, запитав він.

— З аптеки «Під Золотим Левом».

— Дайте сюди!

Зігнувшись і виставивши руки перед собою, Вінкель рушив до комісара.

— Ні, тварюко, — відповів Вістович, — спершу я подивлюся на твої муки. А ти пригадаєш молодого боксера з Лемберга, якому твої головорізи не дали доїхати додому.

Львів’янин вчасно відійшов убік, мовби дражнився зі своїм нападником, і той вхопив повітря. Після такої невдачі Вінкель заревів, наче звір, і з подвоєною силою кинувся в атаку. Цього разу йому таки вдалося вхопити комісара за зап’ясток, проте ампула вилетіла з його рук і, впавши на мармурову підлогу, розлетілася на друзки.

Якусь мить мафіозі, мов скам’янілий, спостерігав, як по підлозі, минаючи скляні скалки, розтікається рідина, що мала б бути його порятунком. Панацея, що стільки років приводила його до тями й мала тепер дати йому сил достойно триматися в руках поліції. Тепер же вона без жодної цілі забруднювала собою мармур і, розділившись на десяток тоненьких потічків, зникала в прошарках між білими плитами. Вдосталь надивившись, він прохрипів:

— Тобі кінець.

Спершу, видно за звичкою, сягнув до кишені штанів, а потім знову кинувся до своєї валізи. Вістович зрозумів, що Вінкель шукає зброю. Тоді кинувся до нього і, вхопивши за плечі, відкинув убік. Втім, тому несподівано вдалося втримати рівновагу, й, звівши перед собою кулаки, Вінкель двічі по-боксерськи вдарив комісара в обличчя.

— Гарна «двійка», — похвалив його Вістович і, втерши з-під носа кров, щосили врізав йому у відповідь.

Почулося, як хруснула нижня щелепа, і мафіозі розпластався на долівці. Комісар переступив через нього й подався до виходу. Відчинивши двері, він побачив перед собою двох «носіїв», які, діставши зброю, вже готувалися ввірватись до кімнати. Комісар витягнув ще одну ампулу з кишені й простягнув їм, коротко пояснивши:

— Це йому знадобиться. Коли прокинеться...

Вістович знову спустився донизу, де біля стійки рецепції його чекав Самковський. Ад’юнкт уважно придивився до шефа й подав йому свою хустинку.

— У вас кров на обличчі, — пояснив він.

— Ось так, Самковський, виглядає напад кажана. Ураження дрібні, але крові багато, — сказав комісар, — з ніг не збиває, але є ризик, що заразить якоюсь болячкою...

Вістович витер обличчя й поправив гарнітур.

— Всі в клубі? — запитав він.

— Так. З ними той здоровань із III b. Фішер.

— Чудово. Отже, ці люди в надійних руках.

Ще не переступивши порога, Вістович почув, як полковник Альсдорф голосно обурювався і вимагав негайно всіх відпустити, інакше поліцію і всю контррозвідку очікував передчасний кінець світу. Зайшовши, комісар побачив Фішера, який мовчки вислуховував усі погрози, хоч і було помітно, що добряче при цьому нервувався. Самковський лишився за дверима.

— Вістович! Нарешті! — з полегшенням вигукнув полковник. — Може, хоч ви поясните, що тут відбувається?

Комісар подивився на добре знайомі обличчя Еберта, фон Гарпе, Ніцпона та власне полковника, що стояв просто перед ним, і спокійно відповів:

— Сюди вас, добродії, як завжди запросив Удо Вінкель. Тож можна почати хоча би з цього.

— Особисто я не знаю ніякого Вінкеля, — категорично вимовив статс-секретар.

— Що ж, це ваша справа. Гадаю, пан Фішер думає інакше, але мова не про це. Я всього лише поліцейський комісар з далекої Ґаліції, і в мене для вас погана новина: один із вас, панове, вбивця і російський шпигун.

— І хто ж? — виклично запитав Еберт.

— З вашого дозволу, я повернуся до початку й нагадаю вам, якою зброєю було вбито усіх трьох жертв. Тонкий прекрасної роботи стилет, який чудово пасував би для якогось ритуалу...

— Тобто в Дємідова цю зброю не знайшли? — запитав Ніцпон.

— Ні. Воно й не дивно, бо російський граф її ніколи не мав.

— Як все-таки цікаво, — сказав Ніцпон, — але за вашою логікою, комісаре, виходить, що цей кинджал належить комусь із нас.

— Саме так.

— І кому ж?

— Чоловікові, який застосовує його, щоб пробивати серця оленів і кабанів під час полювання. Ви, мабуть, знаєте, що Вінкель передав мені папку з усіма матеріалами, які стосуються нашої справи. Так-от, серед них було мисливське фото добродія фон Гарпе, де він позує з цією зброєю на поясі.

— Отже, фон Гарпе... убивця? — промовили одразу всі троє.

— Що за дурня! — обурився статс-секретар. — Так, у мене є цей кинджал. Так, я про це змовчав! Але, чорт забирай, я нікого не вбивав!

— Неправда, Herr Staatssekretär, — заперечив Вістович.

— Що «неправда», трясця вашій матері?! — чоловік перейшов на крик.

— Неправда те, що кинджал у вас, — уточнив той, — і якби ви таки вибралися на полювання цієї осені, то зауважили б, що зброя зникла. Цей стилет у вас украли.

— Але... хто? — статс-секретар все ще важко дихав.

— Той, хто має тверду руку й чудово вміє вправлятися зі зброєю.

— Не клейте дурня, пане Вістовичу, — хрипло озвався полковник, — я єдиний військовий серед усіх. Підозрюєте мене, то так і скажіть. Але, хай вам біс, це помилка!

Комісар не встиг будь-що відповісти Альсдорфу, коли до них підбіг до краю стурбований Самковський.

— Шефе, там... — він затнувся, спинивши погляд на решті присутніх.

— Говоріть, — наказав той.

— Там труп.

Усі, хто сиділи, посхоплювались зі своїх місць.

— Де «там», пане ад’юнкте? — перепитав комісар.

— У залі для кальяну.

Вістович повернувся до присутніх.

— Буду вдячний вам, шановні добродії, якщо ви залишитеся на своїх місцях, — сказав він, — я також вас не покидатиму.

— Хіба вам не цікаво оглянути жертву? — запитав фон Гарпе.

— Впевнений, що мій помічник, ад’юнкт Самковський, хоч поверхово, але вже це зробив і потішить нас коротким звітом. Передаю йому слово, — сказав комісар.

Підлеглий Вістовича прочистив горло й протокольним голосом доповів:

— Вбито чоловіка приблизно тридцяти років. У кишені знайдено документи на ім’я Маркуса Щипака. Обслуга готелю впізнала в ньому боксера, що брав участь у поєдинках, які час від часу тут проводилися...

— Повторіть ім’я, — перебив комісар.

— Маркус Щипак, — проказав Самковський.

— Дідько... — Вістович сердито прикусив губу. — Яким чином його вбито?

— Нападник завдав біля десяти ударів ножем або кинджалом.

— Можете описати цю зброю?

— Лезо тонке, надзвичайно гостре, судячи з ідеальної форми всіх ран. Руків’я мало виразну ґарду.

— Дякую, пане Самковський. Лишайтесь тут.

— Здається, ваш помічник описав мій кинджал, — зауважив статс-секретар.

— Ви не сказали найголовнішого, — звернувся до Самковського Еберт, — коли сталося вбивство?

Нависла пауза. Ад’юнкт запитально глянув на шефа.

— Саме так! — підтримав його Ніцпон. — Адже якщо боксера вбито в той момент, коли ми всі були тут, значить ви, комісаре, не маєте жодних підстав підозрювати когось із нас...

— Звісно, — кивнув Вістович.

— Назвіть час, добродію Самковський! — повторив Еберт.

— Це сталося щойно, — відказав той.

— Час убивства не має значення, — промовив Вістович.

— Що? — гаркнув полковник. — Це ж чому?

— Тому що насправді Щипак живий і здоровий... Будьте ласкаві, пане Самковський, запросіть Маркуса сюди, — звернувся він до підлеглого.

Ад’юнкт прочинив двері. За мить до клубу зайшов «убитий» і трохи зніяковіло роззирнувся.

— Сідайте, пане Щипаку, — сказав йому Вістович.

— Поясніть, на біса була вся ця комедія? — запитав полковник.

— Щоб розвіяти мої останні сумніви, — відповів львів’янин.

— І що ж, вдалося вам? — сказав Ніцпон.

— Цілком.

— І тепер ви достеменно знаєте, хто вбивця?

— Авжеж.

— І хто це?

— Ви, пане Ніцпоне.

В одну мить всі присутні звернули погляди на фабриканта. Той лише криво всміхнувся, хоча й добряче зблід.

— Ваші докази, — сухо промовив він.

— Все просто, добродію, — сказав комісар. — Ви змусили мене пригадати стару істину: аби сховати яку-небудь річ, треба тримати її під носом у того, хто шукає. У нашому випадку йшлося про знаряддя вбивства. Коли мій підлеглий описав зброю, якою начебто було вбито Маркуса Щипака, ви, як і всі решта, одразу зрозуміли, що мова йде про кинджал фон Гарпе. А оскільки уявний труп було знайдено щойно, то ви ніяк не могли збагнути, яким чином вбивця міг скористатися цим стилетом. Адже він... при вас. У вашому куфері. Мовби не вірячи власним вухам, ви навіть непомітно відкрили його, аби переконатися, що кинджал звідти не зник.

Вістович підійшов ближче до нього.

— Ви не проти? — запитав він, вказуючи на куфер.

— Гадаю, заперечувати марно, — відповів фабрикант і сам простягнув комісарові невелику зграбну валізку, в якій зазвичай тримають документи.

Вістович поклав її на стіл, відкрив і за хвилину вже тримав у руках продовгуватий предмет, загорнений у тканину. Зі згортка він видобув гарний начищений до блиску кинджал.

— Мушу зазначити, за зброєю ви доглядали ретельно, — похвалив він. — Думаю, у фон Гарпе також не буде претензій.

— Чорта з два я візьму кинджал назад, — буркнув той. — Але поясніть мені, комісаре, коли в біса Ніцпон поцупив його в мене?

— Важко сказати, що він його поцупив, — заперечив Вістович, — адже цей кинджал ви передали йому добровільно. Щоправда, небагато при цьому тямили.

— Точніше, одного разу ми грали з фон Гарпе в тарок, — втрутився Ніцпон, — це було в нього вдома. Статс-секретар програв мені чималу суму, а що грошей при собі не мав, то віддав свій дорогоцінний кинджал.

— Але чому я не пам’ятаю про це? — запитав він.

— Бо вжерлися тоді, як свиня. А пити ви вмієте ще гірше, ніж грати в карти, — злосливо закинув фабрикант, — ви, пане Вістовичу, зазначили сьогодні, що кинджал поцупили. Але це неправда. Ви мене обмовили.

— Що ж, прошу вибачення, — мовив комісар, — я сказав так, бо не хотів відкриватись одразу. Зрештою, міг узагалі про це не дізнатись, якби не одна обставина: грати удвох нецікаво, тому з вами був третій. А саме — Штефан Дрезен. Саме він засвідчив своїм підписом криво написаний документ (адже випито було в той день чимало) про те, що статс-секретар фон Гарпе передає «деяку антикварну італійську річ» фабриканту Вальдемару Ніцпону як компенсацію за свій програш. Здогадатися, що це за річ, було неважко. І саме цю записку знайшли слідчі в кишені згодом убитого Дрезена.

— По-вашому, я через це його вбив? — хмикнув Ніцпон.

— Ну що ви. Звісно, ні. Хоча після того, як убили бідолаху банкіра цим самим стилетом, ви таки обшукали кишені жертви. Записка вас не цікавила. Ви шукали інше — свої боргові документи, маючи, вочевидь, підстави думати, що Дрезен у той день мав їх при собі. Не знаю, яку суму він вам колись позичив, але саме в стільки ви оцінили його життя...

— Дрезен погрожував подати до суду. Саме в той день він мав зустрітися з правником, — фабрикант потягнувся до склянки з водою і швидко спорожнив її одним ковтком.

— Словом, коли ви збагнули, що документів банкір при собі не мав, вирішили знищити їх у інший спосіб: влаштувати пожежу в його домі.

— Як ви дізналися?

— Пожежна бригада виснувала, що полум’я найперше розгорілося в кабінеті банкіра. Палії так роблять, коли хочуть знищити важливі папери.

— Але ж перед тим ще було вбито Фелікса Ціммермана, — зазначив полковник.

— Ваша правда, — мовив комісар, — Ціммерман, як і шановний Ніцпон, був підприємцем. Більше того, вони були діловими партнерами. А пов’язувала їх одна і та ж корабельна компанія «Goldenes Fleece», що постачала бурбон для фірми Ніцпона і бавовну для фабрик Ціммермана. І от одного разу, під час спільного відпочинку в Курніку — прегарна, кажуть, місцевість, — Ціммерман раптом ділиться з партнером деякими своїми спостереженнями. А саме тим, що моряки цієї компанії за гроші постачають Ніцпону певні відомості, які Німецька держава намагається втримати в таємниці... Ціммерман прагне пояснень, боячись насамперед за себе самого, адже в них спільний ґешефт. Його партнер спершу просить мовчати, а коли розуміє, що зусилля марні, вбиває. Саме тоді йому вперше придався стилет фон Гарпе.

— Але про які відомості йдеться? — поцікавився Еберт.

— Пане Вістовичу, — важко ковтнувши слину, вимовив Ніцпон, — гадаю все, про що ви скажете далі, не призначене для широкого загалу.

Комісар перевів погляд на Фішера. Той кивнув, підтверджуючи, що фабрикант правий. Тоді визирнув за двері й гукнув декількох солдат.

— Панове фон Гарпе, Еберте та полковнику Альсдорфе, — оголосив він, — вас заарештовано за змову зі злочинцем Удо Вінкелем. Прошу вас пройти із конвоїрами.

Ніхто не опирався, вочевидь, будучи переконаними, що вже сьогодні їх відпустять і вечеряти вони будуть удома.

За кілька хвилин у клубі лишились тільки Вістович, Самковський, Ніцпон та Фішер.

— Що ж, добродії, в такому вузькому колі ми й завершимо цю справу, — сказав комісар, запалюючи цигарку, — тим більше, що corpus delicti[50] ми маємо.

— Дозволите й мені закурити? — попросив Ніцпон, який вже, мабуть, почувався в’язнем.

— Звісно. Я навіть вас пригощу, — втрутився Фішер, — у мене чудові «Die Reichswehr».

— Дякую, в мене свої...

Фабрикант дістав портсигар і сірники. Вістович раптом почав уважно приглядатися до його рухів. Портсигар мав гарну позолочену поверхню з великими літерами «В» і «Н», що химерно перепліталися між собою. Без сумніву, це означало його ім’я — Вальдемар Ніцпон. Ось він витягнув цигарку і, тримаючи її вертикально, мов цвях, легенько постукав нею по кришці. Так робить він сам. Тоді дрібні частки тютюну опадають, а решта його щільніше збивається. Ось фабрикант затиснув її губами і чиркнув сірником. Лишається тільки піднести полум’я до...

Комісар несподівано скочив на ноги і одним вправним рухом висмикнув цигарку просто в Ніцпона з рота. Сірник так і лишився горіти в того в руці.

— Що в біса ви робите? — вигукнув фабрикант.

Двоє інших також здивовано вибалушили очі.

— Самковський, чи можна вашого кишенькового ножа? — запитав Вістович.

Той мовчки кивнув і, пхнувши руку в кишеню піджака, дістав звідти свій «Solingen»[51]. Комісар виклав з руків’я потьмяніле від часу лезо й обережно добув з цигарки увесь тютюн. Коли вона лишилася всередині порожньою, дуже обережно розрізав і розгорнув скручений цигарковий папір. Якусь мить він розглядав його, а тоді показав спочатку приголомшеному ад’юнктові, а потім Фішеру. Увесь невеликий листок виявився вщерть списаний дрібним шрифтом. Обличчя комісара сяяло від задоволення.

— Що це, чорт забирай? — видихнув Фішер.

— Передайте Самковському. Нехай уважно роздивиться.

Ад’юнкт узяв папірець і підставив його ближче до світла.

— Впізнаєте? — запитав Вістович.

— Щоб я пропав... — вражено сказав той, а тоді, читаючи, пробурмотів: «5 000 Rothschild... Август 16... 8000 Havana...». Це те саме, що розшифрували для нас у Празі! — вигукнув він.

— Що ж, тепер ви бачите, звідки наш «телеграфіст» на вулиці святого Антонія отримував інформацію.

— Так, але... Що це все означає?

— Якщо відкинути прямий здогад про контрабанду, то єдина інформація, яка цікавить росіян, — це військові кораблі, — сказав комісар. — Якщо в цих повідомленнях, які надходили з Позена до Лемберга, ви заміните слово «Rothschild», скажімо, на «лінкор», «Havana» на «крейсер», а «Coronas» на «броненосець», то замість сигар отримаєте інформацію про чисельність кайзерського воєнного флоту... Що ж до скорочень «Отпр.» та «Получ.», то тут ідеться про їхнє прибуття або відправку.

— Але тут мова про тисячі! — здивувався Фішер.

— Просто закресліть нулі, — нетерпляче відмахнувся Вістович, — тоді все виглядатиме правдоподібно.

— Що ж... Маєте рацію... А як щодо цих дат? Це справді дати?

— Звісно, ні. Я живу в цілковито сухопутному місті, де навіть єдину річку замуровано в бетон, проте смію припустити, що назва місяця відповідає певному порту. Наприклад, «Август», тобто серпень, у наших шпигунів відповідав Вільгельмсгафену.

— Тоді число — це може бути глибина? — радісно сказав Фішер.

— Думаю, так...

— Тобто в одному з повідомлень ідеться, наприклад, про те, що в порту Вільгельмсгафен, глибина вод якого — 15 метрів, стоять зараз 5 лінкорів та 8 крейсерів... Ах, чорт забирай!

— Що ж, пане Фішере, вивчайте матеріали, а нам із Самковським уже час іти.

Вістович одягнув капелюха і застебнув плащ. Тоді ще раз глянув на Вальдемара Ніцпона.

— Зізнатися, я вражений, — несподівано сказав той і криво всміхнувся.

— Я також, — не без поваги відповів комісар, — ви були достойним супротивником.

— Пане Вістовичу, — стримав його Фішер, — ви ще залишитесь у Позені?

— Якщо ви мене про це запитуєте, значить, я маю вибір, — відповів той, — а маючи вибір, я б волів якнайшвидше повернутися до Лемберга.

— Гаразд. Не смію затримувати.

— Чи нашу з вами справу завершено? — комісар зробив наголос, нагадуючи йому про нещодавню розмову в його помешканні на Паулікірхштрассе.

— Цілковито.

— Тоді прощавайте.

— Прощавайте. Хоч я переконаний, що це наша не остання зустріч.

— Сподіваюсь, що остання.

Вістович і Самковський вийшли з готелю і далі вже неквапно вирушили вулицею у бік Кайзерської дільниці. Вперше за останні дні визирнуло сонце і приємно лоскотало обличчя перехожих, сповільнюючи їм крок.

— Ви не розповіли про ще два убивства, які, як мені здається, також на сумлінні цього Ніцпона, — зауважив Самковський.

— Не хотілося розкривати всього Фішеру. Нехай також трохи попрацює мізками, — сказав комісар, — Втім, не так важко здогадатися, що вогненною гидотою Тойфеля напоїв саме Ніцпон, а не Дємідов. Хоч графу це, звісно, було на руку через їхні спільні махінації зі спадком самогубців.

— А як щодо поліцейського з Кріпо?

— Той Лютке був зовсім не дурнем. Не дарма вважався ледь не найкращим берлінським слідчим. Він, як і я, спершу натрапив на це бісове «Братство полум’я», а потім і на змовників. Думаю, якимось чином йому до рук навіть потрапив список усіх адептів братства. Серед них, до слова, було й прізвище моєї дружини. Особи доволі відомої у столиці... Поліцейський бачив, що багато публічних осіб гинуть за жахливих обставин. У вогні. Здебільшого причиною смерті було самоспалення або «випадкова» пожежа. Дємідов насправді хотів, щоб вмирали саме люди відомі, знані. Таким чином про їхню загибель дізнавалася ширша аудиторія. Можна назвати це марнославством, якщо хочете.

Лютке знав, що рано чи пізно черга дійде і до Анни Каліш, тому вирішив її попередити. Проте на той час за поліцейським вже стежили. Ніцпон вирішив прибрати його, але, як завжди, облаштував усе так, ніби винен Дємідов. Власне, це й збило мене з пантелику на самому початку. Той граф, звісно, психопат і негідник, але винен не у всьому.

Якусь мить вони йшли мовчки, а тоді Самковський промовив:

— Я перевірю, чи можна купити на сьогодні квитки до Львова.

— Спочатку пообідаємо як слід, — заперечив комісар, — мандрівка натще — це подорож колами пекла.

XIII Лемберґ 2.12.1905

З вікна «Атлясу»[52] було видно чималий шмат Площі Ринок, замерзлий фонтан із вкритою снігом фігурою Адоніса, кут міської ратуші й гарний ряд кам’яниць. Пробило тільки восьму ранку, і з відвідувачів у кав’ярні був лише Вістович та ще один чоловік за кілька столиків від нього. Комісар знав його, знав, що той от-от встане й підсяде до нього, під претекстом пропозиції зіграти партію в шахи.

Вістович поспішив дочитати останню шпальту берлінської «Die Post», свіжий номер якої потрапляв до Львова з тижневим запізненням. Серед театральних новин повідомлялося, що зіркову актрису столичного Шаушпільгауза, Анну Каліш, яка виїхала близько місяця тому з Берліна, прийнято до «Лобе-Театру»[53] у Бреслау. І що цього сезону глядачі матимуть нагоду побачити її в ролі шекспірівської леді Макбет.

Чоловік із шахівницею справді підійшов, щойно Вістович відклав газету.

— Дозволите? — запитав він.

— Нащо ставити питання, на які знаєте відповідь, пане Редлю? — відповів комісар.

Полковник хмикнув і вмостився навпроти. Якусь хвилину вони мовчки розставляли на дошці фігури. Краєм ока Вістович зауважив, що за вікном здійнялася хурделиця, і з усього ряду будинків можна було вирізнити тільки Чорну кам’яницю.

— Ваші білі, — запропонував Редль.

— Як скажете.

Повернувши дошку потрібним боком, комісар Вістович зробив свій перший хід пішаком і одразу ж запитав:

— Чи відомо вам, як склалася доля позенських змовників?

— Суд над Вінкелем ще триває, але шансів уникнути смертної кари в нього майже немає, — відповів той, — доля Ніцпона складається схожим чином. Полковника понизили в званні й спровадили на пенсію... Те саме з фон Гарпе. Уникнув покарання тільки Еберт, але це справедливо. З усіх тих пройдисвітів він таки був найчесніший.

Полковник вибудовував на шахівниці щось на зразок індійського захисту, віддаючи білим центр і наступаючи з флангів.

— А як справи у вас, комісаре? Ладнаєте з шефом?

— Знову обіцяють підвищення. Адже я таки розплутав ту справу.

Редль засміявся.

— Забудьте про підвищення... Не в поліції.

Відвівши погляд від шахівниці, він пильно глянув на шахового опонента.

— Що ви маєте на увазі? — перепитав комісар.

— Цього разу, пане Вістовичу, я мушу визнати, що Evidezbüro впіймало облизня. Шпигунську лінію, яка об’єднала Північне море, Берлін, Позен і Лемберг, фактично викрила поліція. Мої ґратуляції. Але сталося це, як ви знаєте, лише тому, що Шехтель первинно приховав інформацію. З ним ще буде розмова на найвищому рівні. Він хотів уваги Відня, тож він її матиме... — сказав полковник. — Але зазвичай, пане Вістовичу, домінує саме контррозвідка. І нам потрібні такі люди, як ви.

Комісар знову подивився у вікно.

— Гляньте, яка там краса, — запалюючи цигарку, промовив він.

Редль хвилину помовчав, мовби також милуючись снігопадом.

— Гаразд. Я запам’ятав нашу партію. Дограємо наступного разу, — підводячись, сказав він.

Він одягнув пальто й капелюха і вийшов з кав’ярні, зникнувши в розкішній заметілі.

Тієї ж мить наблизився кельнер і подав комісару складену записку. Розгорнувши, той упізнав почерк Бейли. «Що ви робите сьогодні ввечері, комісаре Вістовичу? P.S. І що робите решту свого життя?..»

Львів,

лютий, 2019 року

Примітки

1

Міська дільниця в Познані, тодішньому Позені.

2

Старий Ринок, центральна частина міста.

3

Вулиця в Познані.

4

Рідному місті (нім.).

5

Земля до землі, попіл до попелу, порох до пороху (нім.).

6

Курортне місто неподалік Познані.

7

Марка німецького бренді.

8

Точно, пане статс-секретарю (нім.).

9

У середовищі німецьких студентів здавна і аж до першої половини XX століття існувала традиція так званого «мензурного» фехтувального поєдинку, де суперники використовували особливий вид зброї — шлегери. Шлегер — це шабля, загострена лише на вістрі. Бійці мали щільне захисне спорядження і обмежений простір для маневрів. Відкритим у фехтувальника залишалося тільки обличчя, куди й намагався дістати своєю зброєю супротивник.

10

Сорт німецького шнапсу з ароматом м’яти.

11

Зовнішність оманлива (лат.).

12

Берлінський драматичний театр.

13

Берта — героїня п’єси «Вільгельм Телль» Фрідріха Шиллера, Медея — однойменної трагедії Евріпіда.

14

Скорочення від Kriminalpolizei (нім.) — кримінальна поліція.

15

«Жінка — друга помилка Бога» — цитата з трактату Ф. Ніцше «Антихрист. Прокляття християнству».

16

Тепер — вулиця Лисенка. Тоді ще називалася вулиця Куркова на честь куркового товариства.

17

Стілець для піаніста.

18

Так на початку XX століття називали слідчу в’язницю.

19

Так точно, шефе (поль.).

20

Тепер — частина вулиці Франка.

21

Давньогрецька округла посудина.

22

Австрійська контррозвідка.

23

Ключова морська битва російсько-японської війни, що відбулася в травні 1905 року. Російський флот зазнав нищівної поразки.

24

Американський композитор і співак німецького походження.

25

Район Берліна.

26

Бульвар у центрі Берліна.

27

Масовий розстріл мітингарів, що стався 22 січня 1905 року в Петербурзі. Ця подія стала початком революції в Російській імперії 1905-1907 років.

28

Nesselsdorfer Wagenbau-Fabriks-Gesellschaft (NW) — моравський автовиробник початку XX століття, пізніше перейменований на «Tatra».

29

Восьмизарядний револьвер, який виготовляла австрійська компанія «Rast&Gasser» з другої половини XIX ст.

30

Добровольчі праворадикальні напіввійськові формування.

31

Засранець (нім.).

32

Терезіанська військова академія, заснована імператрицею Марією-Терезією 1751 року.

33

Місто на південь від Відня.

34

Слухаю (нім.).

35

Чорт, лайно (нім.).

36

Пшеничне пиво.

37

Дільниця в Познані.

38

Тепер неіснуючий пам’ятник, встановлений на честь перемоги Пруссії в битві при Наході, коли війська генерал-фельдмаршала Штайнмеца завдали поразки австрійцям.

39

Від Teufel (нім.) — «чорт».

40

Чайові (нім.).

41

Старший офіціант.

42

Йдеться про пістолет Ро8, Parabellum, Borchardt-Luger, модель зразка 1898 року.

43

Від Eau de Cologne (фр.) — одеколон.

44

Військова служба зв’язку та інформації. Прусська (німецька) таємна служба, що існувала до 1918 року.

45

Стилет, довгий кинджал із вузьким лезом і широкою гардою. Використовувався в XVII — XVIII ст.

46

Хай щастить (нім.).

47

Пане полковнику (нім.).

48

У Російській імперії цивільне звання II класу.

49

Розчин морфіну. Сильне знеболювальне. Марка німецьких складаних ножів.

50

Докази, склад злочину (лат.).

51

Марка німецьких складаних ножів.

52

Одна з найстаріших львівських кав’ярень, що існує дотепер.

53

Неіснуючий тепер театр у Вроцлаві, тодішньому Бреслау.

Content

Богдан Коломійчук
Готель Велика Пруссія

I Позен 17.10.1905

II Бірнбаум, 72 км. від Позена 28.10.1905

III Берлін 29.10.1905

IV Лемберг 30.10.1905

V Позен 2.11.1905

VI Берлін — Шпандау 4.11.1905

VII Берлін 6.11.1905

VIII Позен 8.11.1905

IX Позен 9.11.1905

X Позен 9.11.1905

XI Берлін 10.11.1905

XII Позен 11.11.1905

XIII Лемберґ 2.12.1905

Примітки