Джейсън Мот

Завърналите се

1

Харолд отвори вратата и видя да му се усмихва тъмнокож мъж в добре скроен костюм. Отначало понечи да посегне към пушката си, но после си спомни, че Люсил го беше накарала да я продаде преди няколко години след един инцидент с пътуващ проповедник и скандал по повод ловджийски кучета.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — каза Харолд, примижал на слънчевата светлина, която караше тъмнокожия човек в костюм да изглежда още по-тъмен.

— Господин Харгрейв? — попита мъжът.

— Предполагам — отвърна Харолд.

— Кой е, Харолд? — обади се Люсил.

Тя беше в хола и се ядосваше на телевизията. Водещият на новините говореше за Едмънд Блит, първия от Завърналите се, и как се бе променил животът му сега, когато отново беше жив.

— По-добре ли е втория път? — попита говорителят по телевизията, като гледаше втренчено в камерата, сякаш изцяло прехвърляше бремето на отговорите върху раменете на своите зрители.

Вятърът шумолеше в листата на дъба в двора край къщата, а слънцето беше толкова ниско, че светеше хоризонтално през клоните право в очите на Харолд. Той вдигна ръка над очите си като козирка, но въпреки това виждаше тъмнокожия човек и момчето само като силуети, залепени върху зеления и синия фон на боровете отвъд открития двор и безоблачното небе около дърветата. Мъжът бе слаб и строен в елегантния си костюм. Момчето беше малко, доколкото Харолд можеше да прецени, около осем- или деветгодишно.

Той примигна. Очите му се приспособиха по-добре.

— Кой е, Харолд? — попита Люсил втори път, осъзнала, че не бе получила отговор на първия си въпрос.

Харолд само стоеше в рамката на вратата и примигваше като с аварийни светлини, загледан надолу към момчето, което все повече и повече поглъщаше вниманието му. Синапсите прещракаха в дебрите на мозъка му. Оживяха с пращене и му казаха кое е момчето, застанало до тъмнокожия непознат. Но Харолд беше сигурен, че мозъкът му греши. Накара ума си да пресметне отново, но той пак му даде същия отговор.

В дневната камерата на телевизията се фокусира върху гледка на размахани юмруци и крещящи усти, на скандиращи хора, носещи плакати, после се премести към войници с пушки, застанали като статуи, както могат само хора, притежаващи власт и оръжие. В средата се намираше малката къща на Едмънд Блит със спуснати пердета. Беше известно само, че той е някъде вътре.

— Можеш ли да си представиш — поклати глава Люсил. След това се провикна: — Кой е на вратата, Харолд?

Харолд стоеше на прага и оглеждаше момчето: дребно, бледо, луничаво, с гъста и рошава кестенява коса. Беше със старомодна тениска и с дънки. В очите му бе изписано огромно облекчение. Очи, които не бяха неподвижни и втренчени, а излъчваха жизненост и бяха натежали от сълзи.

— Какво има четири крака и вика „Буууу“? — попита момчето с треперещ глас.

Харолд прочисти гърлото си — без все още да е сигурен дори, че…

— Не знам — каза той.

— Крава с настинка.

Тогава детето прегърна стареца през кръста и се разхлипа:

— Татко! Татко! — преди Харолд да успее да потвърди или отрече.

Той се облегна на рамката на вратата, за да не падне от изумление, и го потупа по главата с някакъв отдавна заспал бащински инстинкт.

— Шшшт — прошепна му. — Шшшт.

— Харолд? — извика Люсил, най-накрая отместила поглед от телевизора, сигурна, че нещо ужасно е затъмнило вратата им. — Харолд, какво става? Кой е това?

Старецът облиза устните си.

— Това е… това е… — искаше да каже „Джоузеф“. — Това е Джейкъб — произнесе най-накрая.

За щастие на Люсил под нея бе диванът, за да я поеме, когато тя припадна.

Джейкъб Уилям Харгрейв умря на 15 август 1966 година. На осмия си рожден ден всъщност. В годините, които последваха, местните жители щяха да си говорят за смъртта му в късните часове на нощта, когато не можеха да заспят. Случваше се да се завъртят в леглото, за да събудят своите съпрузи и да започнат шепнешком разговори за несигурността на света и как трябва да се радваме на това, с което сме благословени. Понякога ставаха заедно от леглото, за да застанат на вратата на спалнята на децата си, гледаха ги как спят и размишляваха мълчаливо за природата на Бога, който можеше да отнеме толкова скоро дете от този свят. Те бяха южняци в малък град в края на краищата: как можеше такава трагедия да не ги доведе до Бога?

След смъртта на Джейкъб майка му, Люсил, щеше да разправя как е знаела, че нещо ужасно ще се случи този ден, заради онова, което бе станало точно предишната нощ.

Онази нощ Люсил сънува, че зъбите й падат. А нейната майка й беше казала много отдавна, че това е поличба за смърт. През цялото тържество за рождения ден на Джейкъб Люсил се стараеше да държи под око не само сина си и другите деца, но и всички останали гости. Тя пърхаше наоколо като нервно врабче, питаше всички как се чувстват и дали имат достатъчно храна, коментираше колко са отслабнали от последния път, когато ги е виждала или колко са пораснали децата им и колко е хубаво времето. Слънцето огряваше навсякъде и всичко беше зелено през онзи ден.

Нейното притеснение я направи прекрасна домакиня. Никое дете не си отиде гладно. Никой гост не остана без внимание. Тя дори бе успяла да уговори Мери Грийн да им попее по-късно вечерта. Жената имаше глас, по-сладък от захар, а Джейкъб, доколкото можеше на тази възраст да се увлече по някого, явно си падаше по нея, нещо, за което съпругът на Мери, Фред, често подкачаше момчето. Този ден беше хубав. Хубав ден, докато Джейкъб не изчезна.

Той се измъкна незабелязано, както умеят само децата и други малки загадъчни същества. Беше някъде между три и три и трийсет, както Харолд и Люсил по-късно щяха да кажат на полицията, когато, поради причини, известни единствено на момчето и на самата земя, Джейкъб тръгна към южната страна на двора, покрай боровете, през гората и по-надолу до реката, където, без позволение или извинение, се удави.

Броени дни преди мъжът от Бюрото да се появи на тяхната врата, Харолд и Люсил обсъждаха какво биха могли да сторят, ако Джейкъб „се върнеше като Завърнал се“.

— Те не са хора — кършеше ръце Люсил. Бяха на верандата. Всички важни събития се случваха на верандата.

— Не можем ей така да го отпратим — възрази Харолд на съпругата си.

Той тропна с крак. Много бързо стигнаха до караница на висок глас.

— Те просто не са хора — повтори тя.

— Е, ако не са хора, тогава какви са? Растения? Камъни?

Устните на Харолд го сърбяха за цигара. Пушенето винаги му помагаше да вземе надмощие при спорове с жена му, което, подозираше, беше истинската причина тя да мърмори толкова срещу навика му.

— Не се дръж пренебрежително с мен, Харолд Натаниъл Харгрейв. Това е сериозно.

— Пренебрежително?

— Да, пренебрежително! Ти винаги се държиш пренебрежително! Винаги си склонен към пренебрежителност.

— О, боже. Вчера бях, какъв, „бъбрив“? Значи днес съм „пренебрежителен“, така ли?

— Не ми се подигравай, че се опитвам да се усъвършенствам. Умът ми си е все така остър, както винаги е бил, може би дори по-остър. И не се опитвай да смениш темата.

— Пренебрежителен. — Харолд сякаш вкусваше думата и наблегна на крайното „н“ толкова силно, че блестящи пръски слюнка покапаха перилата на верандата. — Хм.

Люсил не му обърна внимание.

— Не знам какви са — продължи тя.

Изправи се. После седна отново.

— Знам само, че не са като мен и теб. Те са… те са… — замълча.

Сякаш подготвяше думите в устата си, редеше ги една до друга внимателно, тухла по тухла.

— Те са дяволи — заяви накрая.

После се отдръпна, като че ли думата можеше да се върне и да я ухапе.

— Те идват тук, за да ни избият. Или да ни изкушат! Това са последните дни. „Когато мъртвите отново ще ходят по земята.“ Има го в Библията!

Харолд изсумтя, все още засегнат от „пренебрежителен“. Ръката му посегна към джоба.

— Дяволи — каза, докато умът му търсеше нишката на мисълта, а ръката му напипа запалката. — Дяволите са суеверие. Плод на ограничени умове и още по-ограничени въображения. Има една дума, която трябва да бъде махната от речника — дяволи. Ха! Ето ти пренебрежителна дума. Тя няма нищо общо с начина, по който нещата стоят в действителност, нищо общо с тези Завърнали се хора — хич не се заблуждавай, Люсил Абигейл Дениълс Харгрейв, те са хора. Те могат да дойдат и да те целунат. Никога не съм срещал дяволи, които да умеят да го правят… въпреки че, преди да се оженим, имаше едно русо момиче в Тълса една събота вечер. Да, като си мисля сега, може да е била самият Дявол или поне дяволица.

— Млъкни! — излая Люсил толкова силно, че изглежда и тя се изненада. — Няма да седя тук и да слушам как говориш по този начин.

— По какъв начин говоря?

— Той няма да бъде нашето момче — поклати глава тя и думите й заглъхнаха, тъй като сериозността на нещата достигна до нея, както вероятно и споменът за изгубения син. — Джейкъб отиде при Господ. — Беше стиснала ръце в скута си в малки, побелели юмруци.

Настъпи мълчание. После отмина.

— Къде го пише? — попита Харолд.

— Какво?

— В Библията, къде е?

— Къде е кое?

— Къде е казано „мъртвите ще ходят по земята“?

— В Откровение! — Люсил разпери ръце, когато произнесе думата, сякаш въпросът беше напълно откачен, сякаш я бяха попитали за леките нюанси в цвета на боровите дървета. — Точно там, в Откровение! „Мъртвите ще ходят по земята!“ — Тя с радост откри, че ръцете й все още са стиснати в юмруци. Размаха ги напосоки, така както понякога го правеха хората във филмите.

Харолд се разсмя.

— В коя част на Откровение? В коя глава? В кой стих?

— Ти млъквай — скастри го Люсил. — Пише го там и само това е важното. Сега млъквай!

— Да, госпожо — каза Харолд. — Не бих искал да бъда пренебрежителен.

Но когато дяволът наистина се появи на прага им — техният собствен конкретен дявол, — малък и възхитителен, какъвто беше преди всичките тези години, с кафяви очи, натежали от сълзи, с радостта и внезапното облекчение на дете, което е било твърде дълго далеч от родителите си, прекарало е твърде дълго време в компанията на непознати… ами… Люсил, след като се възстанови от своя епизод с припадъка, се разтопи като восък от свещ пред стройния, добре облечен мъж от Бюрото. От своя страна човекът от Бюрото прие поведението й доста добре. Усмихна се с отработена усмивка, несъмнено бе ставал свидетел на точно такава сцена повече от няколко пъти през последните седмици.

— Има групи за подкрепа — обясни той. — Групи за подкрепа на Завърналите се. И групи за подкрепа на семействата на Завърналите се.

Мъжът от Бюрото пак се усмихна.

— Открит е — продължи той, беше им казал името си, но Харолд и Люсил вече бяха зле със запомнянето на имената на хората, а и това, че отново се бяха събрали с мъртвия си син, не помагаше особено, така че мислеха за него просто като за Човека от Бюрото — в малко рибарско селце край Пекин, Китай. Бил коленичил на брега на реката и се опитвал да хване риба или нещо подобно, поне така ми бе съобщено. Местните хора, никой от които не говорел английски достатъчно добре, за да го разбере, го попитали за името му на мандарин, как е попаднал там и откъде е, всички онези въпроси, които се задават, когато бъде открито изгубено дете. Когато станало ясно, че езикът, изглежда, е бариера, група жени успели да го успокоят. Бил започнал да плаче… естествено. — Мъжът отново се усмихна. — В края на краищата вече не бил в Канзас. Но те го подслонили. После намерили говорещ английски чиновник и… — той сви рамене в тъмния си костюм, за да покаже незначителността на останалата част от историята и добави: — Такива неща се случват навсякъде.

После замълча. Наблюдаваше с искрена усмивка как Люсил изпадна в умиление пред сина си, който изведнъж вече не беше мъртъв. Притискаше го до гърдите си, целуна го по челото, след това обхвана лицето му с ръце и го обсипа с целувки през смях и сълзи.

Джейкъб отвърна по подобен начин, кикотеше се и се смееше, но не бършеше целувките на майка си, въпреки че бе в онзи специален период от младостта, когато да избърше целувките на майката изглеждаше най-присъщо за него.

— Това е уникален момент за всеки — каза човекът от Бюрото.

Камуи Ямамото

Месинговата камбанка леко иззвъня, когато той влезе в бензиностанцията. Навън някой тъкмо потегляше от колонката и не го видя. Пълният, червендалест продавач зад тезгяха прекъсна разговора си с високия, източен като върлина мъж и двамата се втренчиха в него. Единственият звук беше тихото бучене на фризерите. Камуи се поклони ниско, месинговата камбанка звънна втори път, когато вратата се затвори зад него.

Мъжете зад щанда все още не реагираха. Камуи се поклони отново, като се усмихваше.

— Простете ми — помоли, а мъжете подскочиха. — Предавам се — вдигна ръце нагоре.

Червендалестият промърмори нещо, което Камуи не можа да разбере. Той погледна към върлинестия и двамата се заприказваха надълго и нашироко, като през това време се озъртаха настрани. После мъжът със зачервеното лице посочи към вратата. Камуи се обърна, но видя само пустата улица и изгряващото слънце зад нея.

— Предавам се — каза той за втори път.

Беше заровил пушката си под едно дърво в края на гората, в която се бе озовал само преди няколко часа, точно както бяха сторили и другите. Дори беше съблякъл куртката на униформата и кепето си и бе оставил и тях, така че сега стоеше призори в малката бензиностанция по долна фланелка, панталони и добре лъснати боти. Всичко това, за да не бъде убит от американците.

— Ямамото десу — представи се той. След това: — Предавам се.

Червендалестият мъж пак заговори, този път по-високо. После и вторият се присъедини към него и двамата започнаха да крещят и да махат по посока на вратата.

— Предавам се — настоя Камуи още веднъж, уплашен от начина, по който повишаваха тон. Върлинестият грабна кутийка безалкохолно от тезгяха и я хвърли по него. Не го улучи, изкрещя отново, пак посочи към вратата и започна да търси нещо друго за хвърляне.

— Благодаря ви — успя да произнесе Камуи, макар да знаеше, че не искаше да каже това. Английският му речник беше ограничен до много малко думи. Отстъпи към вратата. Червендалестият бръкна под тезгяха и намери някаква кутийка. Хвърли я с изгрухтяване. Кутийката удари Камуи над лявото слепоочие. Той залитна назад и се блъсна във вратата. Месинговата камбанка иззвъня.

Червендалестият хвърли още кутийки, а върлинестият крещя и търси наоколо какво да метне и той, докато препъващият се Камуи не избяга от бензиностанцията с вдигнати ръце, което трябваше да докаже, че не е въоръжен и не иска да направи нищо друго, освен да се предаде. Сърцето му туптеше в ушите.

Навън слънцето бе изгряло и градът беше облян от мека оранжева светлина. Изглеждаше мирен.

С тънка струйка кръв, стичаща се по бузата, Камуи вдигна високо ръце и тръгна надолу по улицата.

— Предавам се — изкрещя, събуждайки града, като се надяваше, че хората, които беше намерил, ще го оставят жив.

2

Разбира се, дори за хора, които се връщат от мъртвите, имаше да се попълват документи. Международното бюро на Завърналите се получаваше финансиране по-бързо, отколкото успяваше да го похарчи. И нямаше нито една държава на планетата, която да не е склонна да бръкне в резервите на хазната си или да вземе заеми, за да се опита да осигури каквото е необходимо на Бюрото, поради факта че това бе единствената организация на планетата, способна да координира всичко и всички.

Иронията беше там, че никой в самото Бюро не знаеше повече от останалите. Всичко, което те всъщност правеха, бе да регистрират хората и да ги насочват към дома. И толкова.

Когато емоцията поспадна и прегръдките поспряха на прага на малката къща на семейство Харгрейв — почти половин час по-късно, — Джейкъб беше отведен в кухнята, където можеше да седне на масата и да навакса всичкото ядене, пропуснато докато бе отсъствал. Човекът от Бюрото седна във всекидневната с Харолд и Люсил, извади купчина документи от кафявото кожено куфарче и се захвана за работа.

— Кога първоначално умря завърналият се индивид? — попита човекът от Бюрото, който за втори път разкри името си — агент Мартин Белами.

— Трябва ли да го казваме? — попита Люсил.

Тя си пое дъх, изправи гръб на стола си и изведнъж придоби много царствен и проницателен вид, след като най-накрая приглади дългата си сребриста коса, която се бе разрошила, докато прегръщаше сина си.

— Кое да казваме? — не разбра Харолд.

— Има предвид „умря“ — обясни агент Белами.

Люсил кимна.

— Какво не му е наред да кажеш, че е умрял? — сви рамене Харолд, а гласът му прозвуча по-силно, отколкото бе планирал. Джейкъб все още беше в полезрението им, но едва ли можеше да ги чуе.

— Шшт.

— Той умря — продължи Харолд. — Няма смисъл да се преструваме, че не е.

Не го забеляза, но гласът му сега бе по-нисък.

— Мартин Белами знае какво имам предвид — заяви Люсил.

Тя закърши ръце в скута си, като поглеждаше към Джейкъб през няколко секунди, сякаш беше свещ в къща с течения.

Агент Белами се усмихна.

— Всичко е наред — каза той. — Всъщност това е доста често срещано. Трябваше да се изразявам по-внимателно. Хайде да започнем отново — погледна във въпросника си. — Кога завърналият се индивид…

— Откъде си?

— Сър?

— Откъде си?

Харолд стоеше до прозореца и гледаше към синьото небе.

— Звучиш като нюйоркчанин — добави възрастният човек.

— Това добре ли е или зле? — попита агент Белами, като се преструваше, че не са го питали за акцента му десетки пъти, откакто беше командирован при Завърналите се в южната част на Северна Каролина.

— Ужасно е — отсече Харолд. — Но аз съм човек, който прощава.

— Джейкъб — прекъсна ги Люсил. — Наричай го Джейкъб, моля. Името му е Джейкъб.

— Да, госпожо — съгласи се агент Белами. — Съжалявам. Трябваше вече да съм се научил.

— Благодаря ти, Мартин Белами — кимна Люсил.

Ръцете й някак си отново се бяха свили в юмруци в скута й. Тя си пое дълбоко дъх и се съсредоточи, за да ги отпусне.

— Благодаря ти, Мартин Белами — повтори.

— Кога ви напусна Джейкъб? — попита пак агент Белами тихо.

— На петнайсети август 1966 година — отвърна Харолд.

Той пристъпи към входната врата с неспокоен вид. Облиза устни. Ръцете му не спираха да се движат от джобовете на протритите му стари панталони до протритите му стари устни, без да намират покой — или цигара — в двата края на пътя си.

Агент Белами си водеше бележки.

— Как се случи това?

Думата Джейкъб стана заклинание през онзи ден, докато издирваха момчето. Призивът прозвучаваше на равномерни интервали.

— Джейкъб! Джейкъб Харгрейв!

После друг глас извикваше името й го предаваше по редицата.

— Джейкъб! Джейкъб!

В началото гласовете им се блъскаха един в друг в какофония от страх и отчаяние. Но след като момчето не беше намерено бързо и за да щадят гърлата си, мъжете и жените от групата за търсене се редуваха да викат, докато слънцето стана златно, спусна се към хоризонта и бе погълнато най-напред от високите дървета, а след това и от ниските храсти.

Дотогава всички вече залитаха като пияни — изтощени от високите крачки през гъстите трънаци, изцедени от тревогата. Фред Грийн вървеше с Харолд.

— Ще го намерим — казваше му Фред отново и отново. — Видя ли погледа му, докато разопаковаше въздушния пистолет, който му подарих? Виждал ли си толкова развълнувано момче? — изпъшка Фред, а краката му горяха от умора. — Ще го намерим — той кимна. — Ще го намерим.

После падна нощта и гъсто обраслият с борове пейзаж на Аркадия заискри от блясъка на фенерчетата.

Когато наближиха реката, Харолд вече беше доволен, че уговори Люсил да остане в къщата.

— Той може да се върне — бе й казал. — И ще иска мама.

Защото знаеше, както и да се научават подобни неща, че ще намери сина си в реката.

Харолд газеше до коленете в плитчините — бавно, стъпка по стъпка, извикваше името на момчето, спираше, за да се вслуша, в случай че то беше някъде наблизо, пак извикваше, правеше още една стъпка, викаше отново, още и още.

Когато най-накрая се натъкна на тялото, лунната светлина и водата огряваха момчето в омагьосващ и красив сребрист цвят, също като проблясващата река.

— Мили Боже — възкликна Харолд.

И това беше последният път, когато щеше да го произнесе.

Докато Харолд разказваше историята, изведнъж всички тези години натежаха в гласа му. Звучеше като на старец, дрезгав и загрубял. Отново и отново, докато говореше, посягаше с едра, набръчкана длан да прокара пръсти през няколкото тънки сиви кичура, все още прилепени към скалпа му. Ръцете му бяха покрити със старчески петна, а кокалчетата на пръстите му бяха подути от артрита, който понякога го тормозеше. Не го притесняваше толкова зле, колкото някои други хора на неговата възраст, но достатъчно, за да му напомня за благополучието на младостта, от което вече беше лишен. Дори докато говореше, долната му устна леко потрепваше от болка. Почти без коса. Покрита с петна кожа. Голяма, кръгла глава. Набръчкани, щръкнали уши. Дрехи, които сякаш го поглъщаха, без значение колко упорито се опитваше Люсил да намери нещо, което да му стои по-добре. Нямаше съмнение: той вече бе стар човек.

Сякаш завръщането на Джейкъб — все още млад и жизнен — накара Харолд Харгрейв да осъзнае възрастта си.

Люсил, също толкова стара и посивяла като съпруга си, само гледаше встрани, докато той говореше, наблюдаваше как осемгодишният им син седи на масата в кухнята и яде парче орехов пай, сякаш, точно сега, отново беше 1966 година, не се бе случило нищо лошо и никога нямаше да се случи нищо лошо. От време на време тя отмяташе посребрен кичур коса от лицето си, но дори и да забелязваше тънките си, покрити със старчески петна ръце, изглежда не я притесняваха.

Те бяха двойка кльощави, жилави птици, Харолд и Люсил. Тя го бе надраснала в тези по-късни години. Или по-скоро той се беше смалил по-бързо от нея, така че сега се налагаше да я гледа отдолу нагоре, когато се караха. Люсил имаше и предимството да не е изпосталяла чак толкова, колкото него — за което, смяташе тя вината беше на многото години пушене. Роклите все още й ставаха. Нейните тънки, дълги ръце бяха пъргави и изразителни, докато неговите, скрити под торбестите ризи, които му стояха твърде хлабаво, го правеха да изглежда малко по-уязвим, отколкото всъщност беше. Което й даваше предимство тези дни. Люсил се гордееше с това и не се чувстваше особено виновна заради него, макар понякога да си мислеше, че би трябвало.

Агент Белами записва, докато ръката му се схвана, но и после продължи да пише. Предвидливо направи аудиозапис на интервюто, обаче все още намираше за добър подход също и да записва нещата на хартия. Хората се чувстваха обидени, ако се срещнеха с представител на правителството, а нищо не се запишеше. Беше полезно и за агент Белами. Мозъкът му бе от типа, който предпочита да види нещата, вместо да ги чуе. Ако не напишеше всичко сега, щеше да се наложи да го направи по-късно.

Белами писа за всичко от момента, в който бе започнало празненството в онзи ден на 1966 година. Записа разказа на Люсил за плача и вината — тя беше последната видяла Джейкъб жив, спомняше си само краткото мярване на една от бледите му ръце, докато се втурваше зад ъгъла в преследване на друго дете. Записа как на погребението имало повече хора, отколкото църквата можела да побере.

Но имаше и части от интервюто, които не записа. Подробности, които, от уважение, повери само на паметта си вместо на бюрократичната документация.

Харолд и Люсил бяха оцелели от смъртта на момчето, но едва-едва. Следващите петдесет и нещо години бяха заразени с особен вид самота, нетактична самота, която се появяваше неканена и подхващаше неуместни разговори по време на неделната вечеря. Беше самота, която те никога не назоваваха и за която рядко говореха. Само кръжаха около нея, стаили дъх, ден след ден, сякаш тя бе ускорител на елементарни частици — намален по мащаб, но не и по сложност или великолепие, — появил се изведнъж в центъра на всекидневната, за да потвърди неопровержимо всички най-зловещи и пресилени спекулации за жестокия начин, по който наистина работи Вселената.

По някакъв особен начин, това беше един вид истина.

През годините те не само свикнаха да се крият от самотата си, а се усъвършенстваха в това. Беше почти като игра: няма да говорим за Фестивала на ягодите, защото той го обичаше, не се заглеждай твърде дълго в сгради, на които се възхищаваш, защото ще ти напомнят за онзи път, когато той каза, че ще стане архитект, когато порасне; пренебрегвай децата, в чиито лица го разпознаваш.

Всяка година, когато дойдеше рожденият ден на Джейкъб, прекарваха деня мрачни и изпитваха трудности да завържат разговор. Люсил можеше да заплаче без никакви обяснения, случваше се Харолд на този ден да пуши повече, отколкото предишния.

Но това бе само в началото. Само през онези първи, тъжни години.

Те остаряха.

Врати се затвориха.

Харолд и Люсил толкова се бяха дистанцирали от трагедията със смъртта на Джейкъб, че когато момчето се появи отново на входната им врата — усмихнато, все още съвсем стройно и неостаряло, все още техният благословен син, все още само на осем години, — всичко това беше толкова далеч, че Харолд бе забравил името на момчето.

После приключиха с говоренето и настъпи тишина. Но въпреки нейната тържественост тя беше краткотрайна. Защото се чуха звуците, издавани от Джейкъб, който, седнал на масата в кухнята, стържеше с вилицата по чинията, гълташе лимонада и се оригваше с голямо задоволство.

— Извинете — извика момчето на родителите си.

Люсил се усмихна.

— Простете ми, че ще ви питам нещо такова — започна агент Белами. — И моля ви, не го приемайте като някакво обвинение. Това е само нещо, което трябва да попитаме, за да разберем по-добре тези… уникални обстоятелства.

— Започва се — подхвърли Харолд.

Най-накрая ръцете му бяха спрели да търсят фантомни цигари и се бяха спрели в джобовете му. Люсил махна с ръка пренебрежително.

— Как бяха нещата между вас и Джейкъб преди? — попита агент Белами.

Харолд изсумтя. Тялото му най-накрая реши, че десният крак ще издържи по-добре теглото му от левия. Погледна Люсил.

— Тук се предполага да кажем, че сме го удавили или нещо такова. Както го правят по телевизията. Би трябвало да кажем, че сме се скарали с него, лишили сме го от вечеря или сме го тормозили някак, както дават по телевизията. Нещо такова.

Той се приближи до малката масичка в коридора до входната врата. В най-горното чекмедже имаше нова кутия цигари.

Още преди да тръгне обратно към всекидневната, Люсил откри огън.

— Няма да го правиш!

Харолд отвори опаковката с механична прецизност, сякаш ръцете му не бяха неговите. Постави незапалената цигара между устните си, почеса се по набръчканото лице и издиша дълго и бавно.

— Само това ми трябваше — каза. — Само това.

Агент Белами заговори тихо:

— Не се опитвам да кажа, че вие или някой друг е причинил на сина ви… добре, привърших евфемизмите. — Той се усмихна. — Само питам. Бюрото се мъчи да се оправи с тази ситуация точно като всички останали. Натоварени сме да помагаме на хората да се свързват едни с други, но това не означава, че имаме някаква вътрешна информация как действа всичко. Или защо се случва — сви рамене. — Големите въпроси все още са големи, все още са недосегаеми. Просто се надяваме, че като научаваме всичко, което можем, като задаваме въпросите, на които може би не на всеки ще му е удобно да отговаря, ще успеем да се докоснем до някои от тези големи въпроси. Да ги овладеем, преди да излязат от контрол.

Люсил се приведе напред на стария диван.

— И как могат да излязат от контрол? Излизат ли нещата извън контрол?

— Ще излязат — заяви Харолд. — Залагам Библията ти, че ще стане така.

Агент Белами само поклати глава по безстрастен, професионален начин и се върна към първоначалния си въпрос.

— Как бяха нещата между вас и Джейкъб, преди да си тръгне?

Люсил усети какъв отговор се кани да даде Харолд, затова заговори, за да го накара да мълчи.

— Нещата бяха наред — започна тя. — Съвсем наред. Нищо особено странно. Той беше нашето момче и ние го обичахме, както правят всички родители. И той също ни обичаше. Така беше. И все още е така. Ние го обичаме и той ни обича, а сега, по Божията милост, сме отново заедно. — Люсил потърка врата си и вдигна ръце. — Това е чудо.

Мартин Белами си водеше бележки.

— А вие? — обърна се той към Харолд.

Харолд само извади незапалената цигара от устата си, почеса се по главата и кимна.

— Тя каза всичко.

Още записани бележки.

— Сигурно ви задавам глупав въпрос, но дали някой от вас е много религиозен?

— Да — откликна Люсил и внезапно изправи гръб, както седеше. — Поклонничка и приятелка на Исус! И се гордея с това. Амин! — Тя кимна към Харолд. — А онзи там е езичник. Зависи изцяло от Божията милост. Постоянно му казвам да се покае, но той е упорит като муле.

Харолд се изкиска със звук на стара косачка.

— Приемаме религията поред — каза той. — Минаха петдесет и няколко години, ама още не ми е дошъл редът, за щастие.

Люсил размаха ръце.

— Вероизповедание? — попита агент Белами, като продължаваше да записва.

— Баптистка — отговори Люсил.

— Откога?

— Цял живот.

Бележки.

— Всъщност не беше точно така — добави Люсил.

Агент Белами спря.

— Известно време бях методистка. Но с пастора не се спогаждахме за определени моменти от Словото. Опитах и една от онези Светейши църкви, но не издържах там. Прекалено много крясъци, пеене и танци. Чувствах се повече като на празненство, а не в дома Господен. А това не е редно за християнин.

Люсил се приведе, за да се увери, че Джейкъб е все още там, където трябваше да бъде — седеше на масата и поклащаше глава, точно както бе свикнал да прави и преди, — след което продължи:

— А после за известно време се опитах да бъда…

— На човека не му трябва всичко това — прекъсна я Харолд.

— Ти мълчи! Той ме попита! Не е ли така, Мартин Белами?

Агентът кимна.

— Да, госпожо, имате право. Всичко може да се окаже много важно. Според моя опит и най-малките детайли са от значение. Особено при нещо толкова голямо.

— Колко голямо точно? — попита бързо Люсил, сякаш очакваше откровение.

— Имате предвид колко са? — уточни Белами.

Тя кимна.

— Не са ужасно много — отвърна Белами предпазливо. — Не ми е позволено да давам каквито и да било конкретни цифри, но е само малък феномен, скромен брой.

— Стотици? — притисна го Люсил. — Хиляди? Какво значи „скромен“?

— Не са достатъчно, за да се безпокоим за това, госпожо Харгрейв — отговори Белами, клатейки глава. — Достатъчно са само, за да си останат чудо.

Харолд се засмя.

— Не се хвана на номера ти.

Люсил само се усмихна.

По времето, когато всички подробности бяха споделени с агент Белами, слънцето беше потънало в мрака на земята, навън пееха щурци, а Джейкъб лежеше спокойно в средата на леглото на Харолд и Люсил. Тя бе изпитала голямо удоволствие да вдигне момчето от масата в кухнята и да го пренесе в спалнята. Никога не би повярвала, че на нейната възраст, при състоянието на ставите и, би имала сили да го повдигне сама.

Но когато дойде моментът, когато се приведе спокойно към масата, сложи ръце под момчето и подкани тялото си да действа, Джейкъб се надигна, почти безтегловен, за да я посрещне. Сякаш отново беше на двайсет и няколко. Млада и пъргава. Сякаш времето и болката бяха само мълва.

Люсил го пренесе без затруднения нагоре по стълбите, а когато го пъхна под завивките, се настани на леглото до него и нежно затананика, както правеше преди. Той не заспа веднага, но и така беше добре, почувства тя.

Спал бе достатъчно дълго.

Седя известно време и само го гледа, гледа как гърдите му се надигат и спускат, като се страхуваше да отмести очи, страхуваше се, че магията — или чудото — можеше изведнъж да свърши. Но тя не свършваше и Люсил благодари на Господ.

Когато се върна във всекидневната, Харолд и агент Белами бяха потънали в неловко мълчание. Харолд стоеше на прага, дърпаше рязко от запалената цигара и издухваше дима през мрежестата врата навън в нощта. Агент Белами стоеше до стола, на който беше седял. Изведнъж вече изглеждаше уморен и жаден. Люсил осъзна, че изобщо не му бе предложила питие и от това я заболя по необичаен начин. Но по поведението на Харолд и агент Белами някак си разбра, че бяха на път да я наранят по различен начин.

— Той иска да те попита нещо, Люсил — каза Харолд. Ръката му трепереше, когато сложи цигарата в устата си. Затова тя реши да го остави да пуши, без да го закача.

— Какво?

— Може би ще искате да седнете — започна агент Белами и пристъпи, за да й помогне.

Люсил отстъпи крачка назад.

— Какво има?

— Това е деликатен въпрос.

— Забелязвам. Но не може да е чак толкова зле, колкото всичко това, нали?

Харолд се обърна с гръб и мълчаливо дръпна от цигарата си, навел глава.

— За всички — заговори агент Белами — това е въпрос, който може да се стори прост на първо време, но повярвайте ми, че е много сложен и сериозен. И аз се надявам, че ще отделите достатъчно време, за да го обмислите внимателно, преди да отговорите. Което не означава, че имате само една възможност да отговорите. Но съм длъжен да кажа, че искам единствено със сигурност да сте отделили на въпроса необходимото обмисляне, преди да вземете решение. Ще бъде трудно, но ако е възможно, опитайте се да не позволявате на вашите емоции да вземат връх.

Люсил почервеня.

— Защо, господин Мартин Белами?! Никога не бих си помислила, че сте от онези типове сексисти. Само защото съм жена, не значи, че ще проваля всичко.

— По дяволите, Люсил — излая Харолд, макар че думите сякаш излизаха с труд от гърлото му. — Просто изслушай човека.

После се изкашля. Или може би изхлипа.

Тя седна.

Мартин Белами също седна. Изчетка нещо невидимо от панталоните си и огледа ръцете си за момент.

— Добре — каза Люсил. — Да свършваме. Цялото това протакане ме убива.

— Това е последният въпрос, който ще ви задам тази вечер. И не е задължително да отговорите точно сега, но колкото по-бързо, толкова по-добре. Просто нещата стават не толкова сложни, когато отговорът дойде бързо.

— Какъв е въпросът? — попита Люсил.

Мартин Белами си пое дъх.

— Искате ли да задържите Джейкъб?

Това се случи преди две седмици.

Сега Джейкъб си беше вкъщи. Безвъзвратно. Стаята за гости бе преустроена пак в негова спалня и момчето за начало се настани в живота си, като че ли той никога не бе приключвал. Беше малък. Имаше майка. Имаше баща. Неговата вселена свършваше дотук.

Харолд, по причини, които не се побираха в ума му, беше болезнено неспокоен след завръщането на момчето. Започна да пуши като комин. Толкова много, че прекарваше по-голямата част от времето си на верандата, криейки се от лекциите на Люсил за гадния му навик.

Всичко се бе променило толкова бързо. Как би могъл да не придобие някой и друг лош навик?

„Те са дяволи!“ — чуваше Харолд гласа на Люсил да повтаря в главата му.

Дъждът се лееше. Денят отиваше към края си. Току зад дърветата настъпваше мракът. Къщата беше утихнала. Със звуците на дъжда се преплиташе тихото пъшкане на стара жена, която бе прекарала твърде много време в търчане след дете. Тя излезе през мрежестата врата, избърса потта от челото си и се отпусна в люлеещия се стол.

— Господи! — изпъшка Люсил. — Това дете ще ме изтощи до смърт.

Харолд остави цигарата и си прочисти гърлото, както правеше винаги, преди да се опита да ядоса Люсил.

— Искаш да кажеш този дявол.

Тя махна с ръка към него.

— Шшт! Не го наричай така.

— Ти го нарече така. Ти каза, че всички те са такива, помниш ли?

Люсил все още беше задъхана от преследването на момчето. Думите й излизаха на пресекулки.

— Това беше преди — изсумтя. — Не бях права. Сега разбирам.

Тя се усмихна и се облегна изтощена.

— Те са благословия. Благословия от Господа. Ето какво са те. Втори шанс!

Седяха известно време в мълчание, заслушани как дишането на Люсил се връща в релси. Тя вече бе стара жена, нищо че беше майка на осемгодишен. Уморяваше се лесно.

— А ти трябва да прекарваш повече време с него — скастри го Люсил. — Той разбира, че го държиш на разстояние. Забелязва го. Знае, че се отнасяш с него различно от тогава. Когато беше тук преди — тя се усмихна, харесала това описание.

Харолд поклати глава.

— И какво ще правиш, когато си тръгне?

Лицето на Люсил се изопна.

— Млъкни! — повиши тон тя. — „Сдържай езика си от зло и устата си от коварни думи.“ Псалтир 33:14.

— Не ми рецитирай Псалтира. Знаеш какво се говори, Люсил. Знаеш го толкова добре, колкото и аз. Как понякога те просто стават и си тръгват и никой никога не чува нищо повече за тях, сякаш другата страна ги е повикала обратно окончателно.

Люсил поклати глава.

— Нямам време за такива глупости — заяви, изправила се въпреки умората, която тежеше на крайниците й като чували брашно. — Само слухове и безсмислици. Отивам да приготвям вечерята. Не стой тук, ще хванеш пневмония. Този дъжд ще те убие.

— След малко се връщам — отговори Харолд.

— Псалтир 33:14!

Тя влезе и затръшна мрежестата врата след себе си.

От кухнята се понесе тракане на тенджери и тигани. Отваряне и затваряне на вратички на шкафове. Аромати на месо, брашно, подправки, всичко това обляно от уханието на май и на дъжд. Харолд бе задрямал, когато чу гласа на момчето.

— Мога ли да дойда навън, татко?

Харолд се отърси от сънливостта.

— Какво? — беше чул въпроса много добре.

— Мога ли да дойда навън? Моля?

Въпреки всички празнини в старата памет на Харолд той си спомни колко беззащитен бе винаги, когато чуеше това простичко „Моля“.

— Майка ти ще се вбеси — каза той.

— Само за малко, а?

Харолд преглътна, за да не се засмее.

Той бръкна за цигара, но не намери, а можеше да се закълне, че имаше поне още една. Заопипва джобовете си. В единия, където нямаше цигара, откри малък сребърен кръст — подарък от някого, въпреки че мястото в съзнанието му, където би трябвало да се съхраняват подробностите за този конкретен спомен, беше празно. Дори не помнеше, че го носи у себе си, затова се загледа в него, сякаш бе оръдие на убийство.

Думите Бог те обича бяха гравирани някога на мястото, където е бил закрепен Христос. Но сега думите бяха изтрити. Бяха останали само едното O и половината от другото. Той се вторачи в кръста, а след това, сякаш ръката му беше чужда, пръстът му започна силно да търка разпятието.

Джейкъб стоеше в кухнята зад мрежестата врата. Беше се облегнал на рамката с ръце зад гърба и кръстосани крака със замечтан вид. Погледът му се рееше към хоризонта през дъжда и вятъра, а след това се връщаше на баща му. Той въздъхна тежко. После прочисти гърлото си.

— Хубаво ще е да дойда навън — произнесе с копнеж.

Харолд се засмя.

В кухнята нещо се пържеше. Люсил си тананикаше.

— Хайде, излизай — махна Харолд.

Джейкъб дойде и седна в краката на Харолд, но сякаш в отговор дъждът се разгневи. Вместо да пада от небето, като че извираше от земята. Прехвърли перилата на верандата и ги заля, но те не му обръщаха внимание. Много дълго време старецът и веднъж мъртвото момче се гледаха един друг. Момчето имаше пясъчна коса и лунички, лицето му беше кръгло и гладко, както някога. Ръцете му бяха необичайно дълги, точно както преди, защото тялото му започваше своя преход към юношеството, което му бе отказано преди петдесет години. Изглежда здраво, внезапно си помисли Харолд.

Облиза устните си импулсивно, а пръстът му продължаваше да търка в центъра на кръста. Момчето не помръдваше изобщо. Ако не примигваше от време на време, щеше да бъде като мъртво.

— Искате ли да го задържите?

Този път гласът на агент Белами звучеше в главата на Харолд.

— Решението не е мое — отговори той. — На Люсил е. Ще трябва да попитате нея. Каквото и да каже, аз ще го приема.

Агент Белами кимна.

— Напълно разбирам, господин Харгрейв. Но все пак трябва да ви попитам. Трябва да знам вашия отговор. Той ще си остане между нас, само между вас и мен. Мога дори да изключа диктофона, ако искате. Но трябва да получа вашия отговор. Трябва да знам какво искате. Трябва да знам дали искате да го оставите.

— Не — каза Харолд. — За нищо на света. Но какъв избор имам?

Люис и Сюзън Холт

Той се събуди в Онтарио, тя край Финикс. Той беше счетоводител. Тя преподаваше пиано.

Светът бе различен, но все пак си беше същият. Колите бяха по-тихи. Сградите бяха по-високи и сякаш блестяха в нощта по-силно, отколкото преди. Всички изглеждаха по-заети. Но това бе всичко. И нямаше значение.

Той потегли на юг, ловеше товарни влакове, така както не го беше правил от години. Изплъзваше се на Бюрото само с късмет или съдба. Тя тръгна на североизток — нищо повече от понятие, което се чувстваше принудена да следва, но не след дълго беше открита и закарана в околностите на Солт Лейк Сити, в бързо разрасналия се най-голям приемен център в региона. Скоро след това и той бе прибран някъде на границата между Небраска и Уайоминг.

Деветдесет години след смъртта си те отново бяха заедно.

Тя не се бе променила изобщо. Той беше малко по-слаб от преди, но само заради дългото си пътуване. Въпреки колебанията и несигурността те не се страхуваха толкова, колкото другите.

Понякога от съчетаването на две души се ражда музика. Една неспирна каденца, която продължава ли продължава.

3

Град Аркадия беше разположен сред провинциалния пейзаж, както много южни градчета. Започваше с малки, едноетажни дървени къщи, спящи сред широки, равни дворове край двулентови асфалтирани пътища, които преминаваха сред растящи нагъсто борове, кедри и бели дъбове. Тук-там през пролетта и лятото се забелязваха ниви с царевица или соя. И само гола земя през зимата.

След няколко километра нивите ставаха по-малки, къщите по-начесто. А като се влезеше в самия град, се откриваха само две улични лампи, объркана организация на пътищата и задънени улички, изпълнени с овехтели, порутени къщи. Единствените нови къщи в Аркадия бяха възстановените след урагани. Те блестяха с прясна боя и нови дъски и караха човек да си въобрази, че може пък наистина нещо ново да се случи в този стар град.

Но новите неща не стигаха до тук. Не и преди Завърналите се.

Улиците не бяха много, нито къщите. В центъра на града се виждаше училището: стара тухлена сграда с малки прозорци, тесни врати и преоборудван климатик, който не работеше.

По-далеч на север, на върха на малък хълм точно извън границите на града, се намираше църквата. Беше построена от греди и дъски и се извисяваше като фар, напомняйки на хората на Аркадия, че винаги имаше някой над тях.

Църквата не се бе изпълвала така от 1972 година, когато „Соул Стирърс“, пътуващата госпъл група с басист евреин от Арканзас, беше дошла в града. Хората се тъпчеха като сардели. Коли и камиончета бяха разпръснати по моравата наоколо. Нечий ръждясал пикап, натоварен с дървен материал, бе паркиран срещу разпятието в центъра на поляната, сякаш Исус беше слизал от кръста, за да отскочи до железарията. Задните светлини на колите закриваха малката табелка на църковната морава, на която пишеше: „Исус те обича — пържена риба на 31 май“[1]. Коли бяха паркирани и покрай магистралата, така както някога, през 1963 — или беше 1964? — на погребението на онези три момчета на Бенсънови, които бяха загинали в ужасна автомобилна катастрофа и ги оплакваха цял дълъг, мрачен ден.

— Трябва да дойдеш с нас — каза Люсил, когато Харолд паркира стария пикап край пътя и започна да бърка в джоба на ризата си за цигарите. — Какво ще си помислят хората, ако те няма там?

Тя разкопча предпазния колан на Джейкъб и приглади косата му.

— Ще си помислят: „Харолд Харгрейв няма да дойде в църквата? Слава Богу! В тези времена на лудост поне нещо си е така, както си е било винаги!“

— Сега няма да има служба, езичник такъв. Това е само градско събрание. Няма причина да не влезеш.

Люсил излезе от пикапа и изтупа роклята си. Беше любимата й рокля, онази, която носеше на важни събития, онази, по която полепваше мръсотия от всяка мислима повърхност — памучно-полиестерен плат, оцветен в пастелни нюанси на зеленото с малки цветчета около яката й в края на тесните ръкави.

— Понякога не знам защо си правя труда. Мразя този пикап — заяви тя, докато изтръскваше полите на роклята си.

— Мразиш всеки пикап, който някога съм притежавал.

— Но ти продължаваш да ги купуваш.

— Може ли да остана тук? — попита Джейкъб, който се бореше с копчето на яката на ризата си. Копчетата упражняваха загадъчна власт над момчето. — Татко и мен можем…

— Татко и аз можем — поправи го Люсил.

— Не — каза Харолд през смях. — Ти върви с майка си. — Той сложи цигарата в устата си и го погали по бузата. — Димът е вреден за теб. Причинява бръчки и лош дъх и те прави космат.

— Прави те и упорит — добави Люсил и помогна на Джейкъб да излезе от кабината.

— Не мисля, че те ме искат там — обади се Джейкъб.

— Върви с майка си — нареди Харолд твърдо.

После запали цигарата и вдиша толкова никотин, колкото уморените му стари бели дробове можеха да поемат.

Когато жена му и онова, което може да беше, а може и да не беше негов син — той все още не бе сигурен какво точно да мисли — тръгнаха, Харолд си дръпна още веднъж и издуха дима през отворения прозорец. После остана да седи с горяща цигара между пръстите. Почеса се по брадичката и се загледа в църквата.

Църквата плачеше за боядисване. Цялата се лющеше, затова беше трудно да се твърди какъв цвят е била преди, но на човек му се струваше, че някога е била много по-голяма, отколкото бе сега. Опита се да си спомни какъв цвят може да е била църквата, когато боята е била прясна — той най-вероятно бе минавал наоколо, за да я види боядисана. Дори почти си спомняше кой беше свършил работата — някаква фирма от Саутпорт, — но името му убягваше, както и оригиналният цвят на боята. Единственото, което успяваше да си представи, бе сегашната избеляла външност.

Не ставаше ли винаги така с паметта? Дайте и достатъчно време и ще я видите проядена и покрита с патината на услужливите пропуски.

Но на какво друго бихме могли да се доверим?

Джейкъб беше пакостник. Жива беля. Харолд си спомни колко пъти момчето си бе имало неприятности, защото не се беше прибрало преди залез-слънце или бе тичало в църквата. Веднъж дори едва не беше докарал Люсил до истерия, защото се бе покатерил до върха на крушата на Хенриета Уилямс. Всички го викаха, а момчето просто си седеше там, в зашумените клони на дървото, сред зрелите круши, в пъстрата слънчева светлина. И вероятно се смееше на някакви свои си неща.

В светлината на уличните лампи Харолд забеляза как някакво малко създание се стрелна от камбанарията на църквата — проблясък от движение и крила. Издигна се за миг и заблестя като сняг в тъмната нощ, когато фаровете на автомобил пробягаха по него.

А после изчезна и Харолд разбра, че няма да се върне.

— Не е той — каза си възрастният мъж.

Хвърли цигарата на земята и се облегна на старата вмирисана седалка. Наведе глава, а тялото му подсказа, че има нужда да заспи, без да бъде измъчван нито от сънища, нито от спомени.

— Не е той.

Люсил здраво стискаше ръката на Джейкъб и си проправяше път през навалицата пред църквата с цялата скорост, която й позволяваше болният хълбок.

— Извинете ме. Здравей, Макон, как си тази вечер? Простете ни. Добре ли си тази вечер, Лют? Много хубаво. Извинете ме. Извинете ни. Ей, здравей, Ванийс! Не сме се виждали от векове. Как я караш? Добре! Радвам се да го чуя! Амин. Пази се. Извинете ме. Извинете ни. Здравейте. Извинете ни.

Тълпата се раздели, както тя се надяваше, но Люсил не беше сигурна дали това е признак, че на света все още съществуват благоприличие и обноски, или признак, че тя най-накрая се е превърнала в старица.

Или, може би, те се отдръпваха заради момчето, което вървеше редом с нея. Тази вечер тук не се предполагаше да присъстват никакви Завърнали се. Но най-напред и преди всичко Джейкъб беше неин син и нищо или никой — дори смъртта или внезапната й липса — нямаше да я накара да го третира като нещо различно от това. Майката и синът намериха места на предната пейка до Хелън Хейс. Люсил сложи Джейкъб да седне до нея и се присъедини към глъчката, която се стелеше като сутрешна мъгла и обгръщаше всичко.

— Толкова много хора — отбеляза тя, скръстила ръце пред гърдите си и поклащайки глава.

— От месеци не съм виждала в неделя повечето от тях — отвърна Хелън Хейс.

Почти всички във и около Аркадия бяха роднини в някаква степен; Хелън и Люсил бяха братовчедки. Люсил имаше издължената, ъгловата фигура на рода Дениълс: беше висока, с тънки китки и малки длани, нос, който очертаваше остра и права линия под кафявите й очи. Хелън, от друга страна, бе цялата в заоблености и окръжности, с дебели китки и широко, кръгло лице. Само косите им, сребристи и прави сега, а някога черни като катран, подсказваха, че двете жени са наистина роднини.

Хелън беше плашещо бледа и говореше през стиснати устни, което й придаваше много сериозен и разстроен вид.

— Да не мислиш, че щом толкова много хора най-после са дошли на църква, идват заради Господа? Исус е бил първият, който се е върнал от мъртвите, но да не би на някого от тези езичници да му пука?

— Мамо? — обади се Джейкъб, все още обсебен от хлабавото копче на ризата си.

— Да не би да идват тук заради Исус? — продължи Хелън. — Да не би да идват да се молят? Кога за последен път са платили своя десятък? Кога за последен път са идвали на служба? Ти ми кажи. Онова момче на Томпсън там… — Тя посочи с пухкав пръст към групичката тийнейджъри, струпали се в дъното на църквата. — Кога за последен път си виждала това момче в църквата? — изсумтя. — Толкова отдавна, че го мислех за мъртъв.

— Той беше мъртъв — каза тихо Люсил. — Знаеш го толкова добре, колкото и всеки друг, който го погледне.

— Мислех, че тази среща трябваше да бъде само за… ами, нали знаеш?

— Всеки със здрав разум знаеше, че това няма да стане — отговори Люсил. — И честно казано, не трябва да става така. Тази среща е заради тях. Защо да не са тук?

— Чух, че Джим и Кони живеят тук — огледа се Хелън. — Можеш ли да повярваш?

— Наистина ли? — изненада се Люсил. — Не бях чула. Но защо не? Те са част от този град.

— Бяха — поправи я Хелън без съчувствие в гласа.

— Мамо? — прекъсна ги Джейкъб.

— Да? — отговори Люсил. — Какво има?

— Гладен съм.

Люсил се засмя. Представата, че има син, който е жив и иска храна, все още я правеше много щастлива.

— Но ти току-що яде.

Джейкъб най-накрая бе успял да откъсне хлабавото копче от ризата си. Държеше го в малките си бели ръце, въртеше го и го изучаваше така, както някой би изучавал уравнение от висшата математика.

— Ама съм гладен.

— Амин — каза Люсил.

Потупа го по крака и го целуна по челото.

— Ще намерим нещо, когато се върнем вкъщи.

— Праскови?

— Щом искаш.

— Глазирани?

— Щом искаш.

— Искам — засмя се Джейкъб. — Татко и мен…

— Татко и аз — пак го поправи Люсил.

Беше още май, но старата църква вече вреше. Никога не бе имала приличен климатик, а с толкова много хора, скупчени един върху друг, сякаш на пластове, въздухът не помръдваше и се създаваше усещането, че всеки момент може да се случи нещо много драматично.

Това усещане правеше Люсил неспокойна. Спомни си, че беше чела във вестници или виждала по телевизията как някои ужасни трагедии се случват, когато твърде много хора се натъпчат на твърде малко пространство. Никой няма да има накъде да се измъкне, помисли си Люсил. Тя огледа залата, колкото можа с всички хора, задръстващи полезрението й, и преброи изходите за всеки случай. Главната врата бе в дъното на църквата, но и там беше пълно с хора. Сякаш почти всички жители на Аркадия бяха тук, всичките шестстотин. Стена от тела.

После забеляза как човешката маса се люшна напред, докато някой друг тръгна да си пробива път към вътрешността на църквата, в сърцевината на тълпата. Чуха се тихо измърморени „Здравейте“, „Съжалявам“ и „Извинете ме“. Ако всичко това бе прелюдия към някаква трагична смърт от стъпкване, поне беше сърдечна, помисли си Люсил.

Облиза устните си и поклати глава. Въздухът стана по-гъст. Нямаше къде да се помръдне, но въпреки това още хора влизаха в църквата. Чувстваше го. Вероятно идваха от Бъкхед, от Уакамоу или Ригълууд. Бюрото се опитваше да провежда такива градски срещи във всяко градче, където можеше и имаше хора, които бяха станали нещо като групита — от онези, които следват известните музиканти от един концерт на друг.

Тези хора следваха агентите на Бюрото от една градска среща на друга и търсеха несъответствия и шанс да започнат спор.

Люсил дори забеляза мъж и жена, които й заприличаха на репортерка и фотограф. Мъжът изглеждаше като онези, които виждате в списанията или можете да прочетете за тях в книгите: с разрошена коса и еднодневна брада. Люсил си го представи ухаещ на нацепени дърва и океан.

Жената беше облечена строго, с коса вързана на конска опашка и с безупречен грим.

— Чудя се дали има новинарски микробус отвън — подхвърли Люсил, но думите й потънаха в глъчката на тълпата.

Сякаш посъветван от режисьор, пастор Питърс се появи през сводестата вратичка в ъгъла зад амвона. След него излезе съпругата му, изглеждаше дребна и крехка както винаги. Беше с проста черна рокля, която я правеше още по-дребна. Тя вече се потеше и деликатно бършеше челото си. На Люсил й бе трудно да запомни първото име на жената. Името и също беше някак малко и крехко, нещо, което хората бяха склонни да пренебрегват, точно като дамата, на която принадлежеше.

В някакъв библейски контраст с жена си, пастор Робърт Питърс бе висок, як мъж, с тъмна коса и вечно изглеждаща загоряла кожа. Беше твърд като камък. Имаше вид на човек, роден, отхранен, отгледан и възпитан за начин на живот, свързан с насилието. Макар че откакто Люсил познаваше младия проповедник, никога не го бе чувала да повиши глас — ако не се брои извисяването му в кулминацията на някои проповеди, но то беше толкова признак за жестока душа, колкото гръмотевицата — за гневен бог. Гърмът в гласа на пасторите бе просто начин Бог да привлече вниманието ви, знаеше Люсил.

— Става като в ада, преподобни — каза Люсил с усмивка, когато пасторът и съпругата му се приближиха достатъчно.

— Да, госпожо Люсил — отговори пастор Питърс. Голямата му квадратна глава се завъртя на дебелия му квадратен врат. — Май се налага да видим как да накараме няколко души да излязат кротко отзад. Не мисля, че съм виждал църквата толкова пълна. Може би все пак трябва да минем с дискоса, преди да се отървем от тях. Имам нужда от нови гуми.

— О, стига!

— Как сте тази вечер, госпожо Харгрейв? — Жената на пастора сложи малката си ръка пред малката си уста и прикри малко прокашляне. — Изглеждате добре — добави тя с тих глас.

— Горкичката — каза Люсил и погали косата на Джейкъб, — вие добре ли сте? Изглеждате сякаш ще припаднете.

— Добре съм — отвърна жената. — Само съм малко неразположена. Тук е ужасно горещо.

— Май се налага да помолим някои от тези хора да останат отвън — повтори пасторът.

Той вдигна дебелата си квадратна ръка, сякаш слънцето светеше в очите му.

— Тук никога не е имало достатъчно изходи.

— В ада няма да има никакви изходи! — вметна Хелън.

Пастор Питърс само се усмихна и протегна ръка през пейката, за да се ръкува с нея.

— А как е този младеж? — попита той и широко се усмихна на Джейкъб.

— Добре съм.

Люсил го потупа по крака.

— Добре съм, сър — поправи се той.

— Какво мислиш за всичко това? — полюбопитства пасторът със смях. Капчици пот блестяха по челото му. — Какво ще правим с всички тези хора, Джейкъб?

Момчето сви рамене и получи поредното потупване по бедрото.

— Не знам, сър.

— Дали да не пратим всички да си ходят вкъщи? Или да извадим маркуча за вода и да ги полеем.

Джейкъб се усмихна.

— Проповедниците не правят такива неща.

— Кой го казва?

— Библията.

— Библията? Сигурен ли си?

Джейкъб кимна.

— Искаш ли да чуеш един виц? Татко ме учи на най-добрите вицове.

— Така ли?

— Аха.

Пастор Питърс коленичи за голямо притеснение на Люсил. Не й харесваше идеята пасторът да изцапа костюма си заради някоя тъпа шега, на която Харолд бе научил Джейкъб. Господ знаеше, че някои от вицовете на Харолд не бяха предназначени за светлината на светостта.

Тя затаи дъх.

— Какво казал на молива учебникът по математика?

— Хмм — пастор Питърс потърка гладко избръснатата си брадичка с дълбоко замислен вид. — Не знам — предаде се най-накрая. — Какво казал учебникът по математика на молива?

— Имам много задачи — отговори Джейкъб.

После се засмя. За някои това беше само звукът на смеещо се дете. Други, наясно, че това момче е било мъртво само преди няколко седмици, не знаеха как да се чувстват.

Пасторът се засмя заедно с Джейкъб. Люсил също — като благодареше на Бога, че вицът не бе онзи за молива и бобъра. Пастор Питърс бръкна в джобчето на сакото си и с тържествен жест извади малък, увит в станиол бонбон.

— Обичаш ли канела?

— Да, сър! Благодаря ви.

— Той е толкова добре възпитан — отбеляза Хелън Хейс.

Тя се размърда на мястото си, очите й следяха крехката съпруга на пастора, чието име не можеше да запомни за нищо на света.

— Всеки толкова добре възпитан като него заслужава бонбон — заяви съпругата на пастора.

Жената стоеше зад съпруга си и нежно го потупваше по гърба — дори и това изглеждаше страхотно постижение за нея, толкова едър беше той, а тя — толкова дребна.

— Трудно се намират добре възпитани деца в наши дни, когато нещата са такива, каквито са.

Жената замълча, за да попие челото си. Разгъна носната си кърпичка, покри устата си и се изкашля в нея като мишка.

— О, Боже.

— Вие сте най-болното същество, което някога съм виждала — подхвърли Хелън.

Съпругата на пастора се усмихна и отговори учтиво:

— Да, госпожо.

Пастор Питърс потупа Джейкъб по главата. После прошепна на Люсил:

— Каквото и да кажат, не позволявайте да ви притесни — нито него, нито вас. Разбрано?

— Да, пасторе — кимна Люсил.

— Да, сър — отвърна Джейкъб.

— Не забравяй — обърна се пасторът към момчето. — Ти си чудо. Целият живот е едно чудо.

Анджела Джонсън

Подът на стаята за гости, в която бе заключена през последните три дни, беше дъбов и красив. Когато й носеха ядене, внимаваше да не разлее нещо, не искаше да развали пода и да добави и това към наказанието си за каквото бе направила погрешно. Понякога, само за да е сигурна, ядеше храната си във ваната на прилежащата баня и слушаше родителите си да разговарят в спалнята от другата страна на стената.

— Защо още не идват да си го вземат обратно? — каза баща и.

— Въобще не трябваше да ги оставяме да я… да го доведат поначало — отговори майка и. — Беше твоя идея. Какво ще правим, ако съседите разберат?

— Мисля, че Тим вече знае.

— Как би могъл? Беше много късно, когато го доведоха. Не може да е бил буден по това време на нощта, нали?

Двамата замълчаха за момент.

— Представи си какво ще се случи, ако от фирмата научат. Ти си виновен.

— Просто трябваше да разбера — оправда се той, а гласът му омекна. — То прилича толкова много на наш…

— Не, не започвай пак, Мичъл. Не и отново! Пак ще им се обадя. Те трябва да дойдат и да го отведат още тази вечер!

Тя седна в ъгъла с колене, свити към гърдите, поплака си малко и потъна в съжаления за каквото и да беше направила, без да разбира нищо. Чудеше се къде са отнесли нейната тоалетка, дрехите и, плакатите, с които бе облепила стаята през годините. Стените бяха боядисани в меки пастелни тонове — нещо едновременно червено и розово. Дупките, оставени от кабарчета, следите от лепенки, чертите с молив на рамката на вратата, показващи всяка година израстване… всичко това го нямаше.

Просто беше боядисано.

4

Когато вече имаше толкова много хора и толкова малко въздух в помещението, че всички започнаха да обмислят вероятността да се случи трагедия, глъчката на тълпата започна да затихва. Тишината пое от главния вход на църквата и тръгна през навалицата като вирус. Пастор Питърс стоеше изправен — изглеждаше висок и могъщ като планината Синай, помисли Люсил, — спокойно сложил ръце на кръста си и чакаше заедно със съпругата си, сгушена под защитата на сянката му. Люсил изви врат, за да види какво се случва. Може би дяволът най-сетне се беше уморил да чака.

— Здравейте. Здравейте. Извинете ме. Простете. Здравейте. Как сте? Извинете ме. Простете.

Понесе се като заклинание през тълпата и всяка дума караше хората да се отдръпнат.

— Извинете ме. Здравейте. Как сте? Извинете ме. Здравейте… — беше равен, плътен глас, наситен с маниери и отсенки.

Гласът се извиси — или може би мълчанието стана по-дълбоко, — докато не остана само ритъмът на думите, които се понесоха над всичко като мантра.

— Извинете ме. Здравейте, как сте? Простете. Здравейте.

Несъмнено това бе добре обработеният глас на представител на властите.

— Добър вечер, пасторе — поздрави меко агент Белами, най-накрая прекосил океана от хора.

Люсил въздъхна, изпусна дъха, който не беше осъзнала, че задържа.

— Госпожо?

Беше в тъмен, добре скроен сив костюм, много подобен на онзи, който носеше в деня, когато доведе Джейкъб. Не бе от онези костюми, с които виждате да се обличат много държавни мъже. Беше костюм, достоен за Холивуд, за някое токшоу или друго бляскаво събитие, помисли си Люсил.

— А как е нашето момче? — попита той и кимна към Джейкъб с все още широка и квадратна усмивка като прясно нарязан мрамор.

— Добре съм, сър — отвърна Джейкъб, а бонбонът потракваше по зъбите му.

— Радвам се да го чуя. — Агент Белами поправи вратовръзката си, макар че не беше изкривена. — Много се радвам да го чуя.

Тогава се появиха войниците. Две толкова млади момчета, че изглеждаха сякаш само си играят на войници. Люсил очакваше всеки момент да започнат да се гонят около амвона, както правеха някога Джейкъб и момчето на Томпсън. Но оръжията, спящи до бедрата им, не бяха играчки.

— Благодаря ви, че дойдохте — каза пастор Питърс и разтърси ръката на агент Белами.

— Не бих го пропуснал. Благодаря ви, че ме изчакахте. Доста голяма тълпа сте събрали тук.

— Те просто са любопитни — поклати глава пастор Питърс. — Всички сме любопитни. Имате ли вие… или по-скоро Бюрото или правителството като цяло имат ли какво да кажат?

— Правителството като цяло? — повтори агент Белами, без да крие усмивката си. — Вие ме надценявате. Аз съм просто един беден държавен служител. Малко черно момче — той сниши глас — от Ню Йорк.

Както всички в църквата, всички в града вече бяха разбрали по акцента му. Но нямаше смисъл да набляга на този факт повече, отколкото трябваше. Югът беше странно място.

Срещата започна.

— Както всички знаете — заговори пастор Питърс от предната част на църквата, — живеем във времена, които можем да наречем само интересни. Ние сме толкова благословени, че сме в състояние да… да станем свидетели на тези знамения и чудеса. И не се заблуждавайте, те са точно това — знамения и чудеса.

Той закрачи, докато говореше, както правеше винаги, когато не беше сигурен в онова, което казваше.

— Това са времена, достойни за Стария завет. Не само че Лазар възкръсна от гроба, но, изглежда, води със себе си всички! — пастор Питърс спря и избърса потта от врата си.

Съпругата му се изкашля.

— Нещо се е случило — провикна се той и стресна църквата. — Нещо, чиято причина все още не знаем, се е случило — той разпери ръце. — И какво ще правим? Как трябва да реагираме? Трябва ли да се страхуваме? Това са несигурни времена и е съвсем естествено да се плашим от несигурните неща. Но какво да правим с този страх?

Той се приближи до първата пейка, където седяха Люсил и Джейкъб, твърдите му подметки безшумно се плъзгаха по стария килим в бургундско червено. Извади кърпичката от джоба си, избърса челото си и се усмихна на Джейкъб.

— Ние ще овладеем страха си с търпение — продължи. — Ето какво ще направим.

Беше много важно да спомене търпението, напомни си пасторът. Хвана Джейкъб за ръката, сигурен, че дори и онези в дъното на църквата, които не можеха да видят, имаха достатъчно време, за да им разкажат какво правеше, как говореше за търпение, докато държеше ръката на момчето, било мъртво в продължение на половин век, а сега, изведнъж, кротко смучеше бонбон в предната част на църквата, под самата сянка на разпятието. Погледът на пастора започна да се мести из залата, а хората го следяха. Спираше се един по един на всеки от другите Завърнали се, които бяха там, така че всеки да може да види колко сериозна бе вече ситуацията. Независимо от факта, че първоначално не се предполагаше те да присъстват. Бяха истински, не измислени. Без никакво съмнение. Беше важно хората да разберат поне това.

За всички търпението бе едно от най-трудните неща за разбиране, знаеше пастор Питърс. А още по-трудно беше да се практикува. Чувстваше, че самият той бе най-малко търпеливият от всички. Нито една дума, казана от него, сякаш нямаше значение или смисъл, но имаше паство, което трябваше да склони, трябваше да изиграе своята роля. А също така трябваше да я държи на разстояние от съзнанието си. Той тръсна глава и изтласка видението на лицето й от ума си.

— Има много възможности и още по-лошо — има много условия за прибързани мисли и прибързано поведение в тези времена на несигурност. Достатъчно е само да включите телевизора, за да видите колко са изплашени всички, да видите как се държат някои хора, какви неща вършат от страх.

Неприятно ми е да кажа, че се страхуваме, но е така. Неприятно ми е да кажа, че може би прибързваме, но е така. Неприятно ми е да кажа, че искаме да направим неща, за които знаем, че не бива да правим, но такава е истината.

В съзнанието му тя се бе проснала върху дебелия нисък клон на един дъб като хищна котка. Той стоеше на земята, беше само момче тогава и гледаше нагоре към нея, докато тя бе отпуснала ръка надолу към него. Толкова го беше страх. Страх от височина. Страх от нея и от начина, по който го караше да се чувства. Страх от себе си, както се страхуват всички деца. Страх от…

— Пасторе?

Беше Люсил.

Големият дъб, слънцето, надничащо през клоните, влажната зелена трева, момичето — всичко изчезна. Пастор Питърс въздъхна и вдигна празните си ръце пред себе си.

— Какво ще правим с тях? — излая Фред Грийн от средата на църквата.

Всички се извърнаха към него. Той свали оръфаното си кепе и опъна работната си куртка в цвят каки.

— Те не са наред! — продължи Фред, изопнал устни като процеп на ръждясала пощенска кутия.

Косата му отдавна го бе изоставила, имаше едър нос и малки очички — сякаш всичките се бяха старали през годините да му придадат зло, жестоко изражение.

— Какво ще правим с тях?

— Ще бъдем търпеливи — заяви пастор Питърс.

Помисли дали да не спомене семейство Уилсън, които стояха в дъното на църквата. Но това семейство имаше специално значение за град Аркадия и засега беше по-добре да ги държи далеч от погледите.

— Да бъдем търпеливи? — очите на Фред се разшириха. Целият потръпна. — Когато самият Дявол се появява на входната ни врата, искате от нас да бъдем търпеливи? Искате да бъдем търпеливи тук и сега, в Края на времената!

Фред не гледаше към пастор Питърс, докато говореше, а към публиката. Завъртя се на място, сякаш придърпа тълпата към себе си, за да се увери, че всеки от тях може да види какво има в очите му.

— Той иска търпение в момент като този!

— Хайде, хайде — каза пастор Питърс. — Дайте да не започваме с тия приказки за Края на времената. Дайте да не наричаме горките хора дяволи. Те са загадки, това е сигурно. Може дори да са чудеса. Но засега е твърде рано да се захванем за нещо. Прекалено много работи не знаем и последното, което ни трябва, е тук да започне паника. Чули сте за случилото се в Далас, за всички онези пострадали хора — и Завърнали се, и обикновени хора. Всички, които загинаха. Не можем да допуснем нещо подобно да се случи и тук. Не и в Аркадия.

— Ако питате мен, ония приятели в Далас са направили каквото трябва.

Църквата се оживи. На пейките, покрай стените, в дъното на църквата всички шушукаха в знак на съгласие с Фред или най-малкото в знак на съгласие с неговата страст.

Пастор Питърс вдигна ръце и махна на тълпата да се успокои. Тя затихна за миг само за да се разшуми отново.

Люсил обви ръка около раменете на Джейкъб и го придърпа към себе си, като потръпна от внезапния спомен за гледката на Завърналите се — възрастни и деца, — лежащи окървавени и пребити по напечените от слънцето улици на Далас.

Тя погали Джейкъб по главата и затананика някаква мелодия, която не можеше да назове. Усети погледите на жителите на града, вперени в него. Колкото по-дълго го гледаха, толкова по-строги ставаха лицата им. Устните се изкривяваха и веждите се бърчеха в откровени гримаси. И то, докато през цялото това време момчето само се гушеше в прегръдката на майка си и не мислеше за нищо по-сериозно от глазираните праскови.

Нещата нямаше да са толкова сложни, помисли Люсил, ако можеше да скрие факта, че той е един от Завърналите се. Само да имаше как да мине просто за още едно дете. Но дори и ако целият град не знаеше личната й история, не знаеше за трагедията, която бе сполетяла нея и Харолд през август 1966 година, пак нямаше начин да се скрие какъв беше Джейкъб. Живите винаги разпознаваха Завърналите се.

Фред Грийн продължи да говори за изкушението на Завърналите се и как не бива да им се има доверие. В ума си пастор Питърс имаше всякакви цитати от Писанията, поговорки и канонични анекдоти, които да му послужат като контрааргументи, но това не беше църковно събрание. Не бе сутрешна неделна проповед. Беше общо събрание на град, изпаднал в объркване в разгара на глобална епидемия. Епидемия, която, ако имаше справедливост в света, щеше да отмине този град, щеше да помете цивилизования свят, по-големите градове — Ню Йорк, Лос Анджелис, Токио, Лондон, Париж. Онези места, където се предполагаше, че се случваха големите, важните събития.

— Аз казвам да ги съберем някъде — продължи Фред и размаха големия си сбръчкан юмрук във въздуха, докато групата млади мъже, скупчени около него, кимаха и сумтяха в знак съгласие. — Може би в училището. Или в тази църква тук, щом чуваме пастора да твърди, че Господ няма забележки към тях.

Тогава пастор Питърс направи нещо, което правеше рядко. Той изкрещя. Изкрещя толкова силно, че църквата се сви в мълчание, а дребната му крехка жена отстъпи няколко дребни крачки назад.

— И после какво? — попита той. — Какво ще стане с тях после? Ще ги заключим в някоя сграда и после какво? Какво следва? Колко време ще ги държим? Няколко дни? Една седмица? Две седмици? Един месец? Докато всичко свърши? И кога ще стане това? Кога ще спрат да се връщат мъртвите? Кога ще се препълни Аркадия? Кога ще се върне всеки, който някога е живял тук? Нашата малка общност е на колко, на сто и петдесет? На сто и седемдесет години? Колко хора са това? Колко можем да поемем? Колко можем да изхраним и за колко дълго?

А какво ще стане, когато не са само нашите собствени Завърнали се? Всички вие знаете какво се случва. Когато се връщат, това рядко става на мястото, което са обитавали приживе. Така че ще се окаже, че отваряме вратите си за тези, за които това събитие е завръщане у дома, но също така и за онези, които просто са се загубили и се нуждаят от посока. Самотните. Неуправляемите, дори и сред Завърналите се. Помните ли японския младеж в окръг Блейдън? Къде е той сега? Не и в Япония, все още е в Блейдън. Живее с едно семейство, което беше достатъчно любезно да го приюти. И защо? Просто защото не иска да се прибере вкъщи. Какъвто и да е бил животът му, когато е умрял, той иска нещо друго. И по милостта на добри хора, желаещи да покажат любезност, има шанс да го получи.

Бих ти платил добри пари, Фред Грийн, за да ми обясниш това! И да не си посмял да започнеш с приказките как „умът на китаеца не е като нашия“, ти, стар расистки глупако.

Видя искрица разум и разбиране — възможност за търпение — в очите им.

— И така, какво ще стане, когато няма да има къде другаде да отидат? Какво ще се случи, когато мъртвите станат повече от живите?

— Точно за това говоря и аз — каза Фред Грийн. — Какво ще се случи, когато мъртвите станат повече от живите? Какво ще направят те с нас? Какво ще стане, когато се окажем оставени на тяхната милост?

— Ако стане така, а няма изгледи да стане, но ако все пак се случи, ще се надяваме, че те ще са получили добър пример какво е милост… от нас.

— Това е дяволски глупав отговор! Да ми прости Господ, че го казвам точно тук, в църквата. Но такава е истината. Това е дяволски глупав отговор!

Глъчката в църквата отново се усили. Шушукане, мърморене и празни предположения. Пастор Питърс погледна към агент Белами. Където Бог се проваляше, правителството трябваше да поеме щафетата.

— Добре! Добре! — обади се Мартин Белами и застана с лице към тълпата. Прокара ръка по безупречния си сив костюм. Сякаш от всички хора в църквата само той не се бе изпотил, не страдаше от задуха и натежалата жега. В това имаше нещо успокояващо.

— Въобще не се съмнявам, че всичко е започнало по вина на правителството! — извика Фред Грийн. — Не би ме изненадало ни най-малко, ако се окаже, че правителството има пръст във всичко, след като нещата се изяснят. Може да не са търсели някакъв начин да връщат всички, но се обзалагам, че според ония типове в Пентагона има цял куп изгоди, ако се научат да връщат войниците от мъртвите. — Фред стисна устни, сякаш за да оформи доводите в устата си. Разтвори ръце, като че искаше да насочи всички в църквата в своята посока на мислене. — Сега можете ли да си представите? Изпращате армията на война и, бум, един от вашите войници е застрелян. Тогава натискате бутон или го инжектирате с някаква игла и той отново е на крака, с пушка в ръка и се устремява право към кучия син, който току-що го е убил! Това е оръжие за проклетия Съден ден!

Хората кимаха все едно наистина ги бе убедил или, най-малкото, беше открехнал вратата за подозрението.

Агент Белами остави думите на стареца да се разсеят над тълпата.

— Значи оръжие за Деня на Страшния съд, господин Грийн — започна той. — С такива неща са пълни кошмарите. Само помислете — мъртъв в единия миг, жив на следващия и застрелян още веднъж. Колко от вас биха се записали за такова нещо? Знам, че аз не бих.

Не, господин Грийн, нашето правителство, колкото голямо и внушително да е, не контролира това събитие повече, отколкото контролира слънцето. Всички ние само се опитваме да не бъдем стъпкани от него, това е. Просто се опитваме да напредваме толкова, колкото успеем.

Това беше хубава дума: напредък. Безопасна дума, в която можеш да се сгушиш, когато си нервен. От онези думи, които водиш вкъщи, за да ги запознаеш с родителите си.

Тълпата погледна пак към Фред Грийн. Той не им беше дал нещо толкова успокояващо като напредък. Само стоеше там и изглеждаше стар, дребен и гневен.

Пастор Питърс премести едрия си силует от дясната страна на агент Белами.

Агент Белами бе от най-лошия вид хора на правителството: беше честен. Едно правителство никога не трябва да казва на хората, че не знае повече, отколкото всеки друг. Ако правителството не разполага с отговорите, тогава кой, по дяволите, разполага с тях? Най-малкото, което можеше да направи правителството, бе да има приличието да излъже за това. Да твърди, че всичко е под контрол. Да твърди, че всеки момент ще бъде готово чудотворно лечение, решаващ военен удар или, в случая със Завърналите се, само една обикновена пресконференция, на която президентът ще седи край камината, облечен в пуловер, запалил лула и ще каже с много търпелив и мек глас: „Имам нужните ви отговори и всичко ще бъде наред“.

Но агент Белами не знаеше абсолютно нищо повече от всеки друг и не се срамуваше от това.

— Проклет глупак — изсумтя Фред.

После се завъртя на пета и си тръгна, а гъстата навалица се разделяше пред него както можеше, за да го пропусне.

След като Фред Грийн си отиде, нещата станаха по-спокойни по техния си южняшки начин. Всички се редуваха да говорят, задаваха въпросите си както на човека от Бюрото, така и на пастора. Въпросите бяха очакваните; за всеки, навсякъде, във всяка страна, във всяка църква, кметство, аудитория, интернет форум или чат стая въпросите бяха едни и същи. Въпросите бяха задавани толкова много пъти от толкова много хора, че бяха станали досадни.

И отговорите на въпросите — ние не знаем, дайте ни време, моля, бъдете търпеливи — бяха също толкова досадни. В това усилие проповедникът и човекът от Бюрото образуваха перфектен екип. Единият апелираше към чувството за граждански дълг на хората. Другият — към чувството за духовен дълг. Ако не бяха перфектен екип, би било трудно да се каже какво точно щеше да направи градът, когато се появи семейство Уилсън.

Те дойдоха от трапезарията в дъното на църквата. Живееха там вече седмица. Предимно незабелязвани. Рядко обсъждани.

Джим и Кони Уилсън, заедно с двете им деца, Томи и Хана, бяха най-големите срам и мъка, които град Аркадия някога беше познал.

В Аркадия не ставаха убийства. Но това бе станало. Преди години семейство Уилсън бяха простреляни и убити една нощ в собствения им дом, а извършителят никога не беше открит. Витаеха много теории. В началото се говореше доста за скитник на име Бен Уотсън. Той нямаше постоянен дом и се местеше от град на град като някаква прелетна птица. Обикновено идваше в Аркадия през зимата и можеше да бъде намерен окопал се в нечий хамбар, опитвайки се да остане незабелязан толкова дълго, колкото успееше. Но никой не знаеше някога да е бил склонен към насилие, а когато семейство Уилсън бяха убити, Бен Уотсън беше през два окръга оттук, заключен в килия по обвинение за пиянство на публично място.

Идваха и си отиваха други теории с все по-спадаща степен на достоверност. Говореше се за тайна любовна връзка — понякога Джим бе виновен, понякога Кони, но това не продължи много дълго, защото се знаеше, че Джим беше или на работа, или в църквата, или у дома, а Кони беше само у дома, в църквата или с децата. Нещо повече, простата истина бе, че Джим и Кони бяха училищна любов, предопределени един за друг.

Забежките просто липсваха в ДНК-то на тяхната любов.

През живота си семейство Уилсън бяха прекарали доста време с Люсил. Джим, който не си падаше особено по проучванията на родословията, за разлика от някои други, се довери на Люсил, която му обясни, че са свързани чрез някаква пралеля (чието име все й убягваше), и дойде на гости, когато Люсил го покани.

Никой не отказва възможността да бъде третиран като член на семейство.

За Люсил — и това беше нещо, което тя си позволи да си признае едва години след смъртта им — да наблюдава как Джим и Кони живеят, работят и отглеждат двете си деца беше възможност да види живота, който тя самата би могла да има. Живота, който смъртта на Джейкъб бе отнела от нея.

Как би могла да не ги нарича роднини, да не ги направи част от своя свят?

През дългите години, които последваха убийството на семейство Уилсън, в крайна сметка хората се бяха договорили — по мълчаливия, безсловесен начин, по който жителите на малките градчета постигат съгласие за нещата, — че виновникът не може да е бил от Аркадия. Трябваше да е бил някой друг. Трябва да го бе извършила останалата част от света, открила тази специална и тайна част от картата, където тези хора живееха мирния си живот, започващ и завършващ в тишина и покой, откакто се помнеха.

Всички гледаха в замислено мълчание как малкото семейство се появи, един по един, от вратата в дъното на църквата. Джим и Кони тръгнаха напред; малките Томи и Хана ги следваха кротко. Тълпата се раздели като плътно тесто.

Джим Уилсън беше млад мъж, едва минал трийсет и пет, с руса коса, широки рамене, твърда, квадратна брадичка. Имаше вида на човек, който винаги строи нещо. Винаги ангажиран по някакъв начин с производство. Винаги подтикващ бавния ход на прогреса на човечеството в надпреварата с вечния глад на ентропията. Затова градът го обичаше толкова приживе. Беше такъв, каквито трябваше да бъдат жителите на Аркадия: учтив, трудолюбив, добре възпитан, южняк. Но сега, като един от Завърналите се, той им напомняше, че са и такива, каквито не знаеха, че биха могли да бъдат.

— Стигате до големия въпрос — каза Джим с нисък глас. — Онзи, който си зададохте по-рано тази вечер, но остана да виси тук. Въпросът какво да се прави с нас.

Пастор Питърс го прекъсна.

— Хайде, хайде. Няма какво „да се прави с вас“. Вие сте хора. Нуждаете се от място, където да живеете. Имаме стая за вас.

— Те не могат да останат тук завинаги — обади се някой. Гласове в тълпата замърмориха в съгласие. — Трябва нещо да се направи с тях.

— Аз просто исках да кажа благодаря — продължи Джим Уилсън.

Беше планирал да каже много повече, но всичко бе забравено сега, когато цяла Аркадия се взираше в него. Някои се взираха не толкова приятелски, колкото други.

— Аз просто… Аз само исках да кажа благодаря — повтори Джим Уилсън.

После се обърна и като поведе семейството си, излезе така, както бе дошъл.

След това, изглежда, на всички вече им беше трудно да се сетят какво да питат, какво да кажат или за какво да спорят. Хората се помотаха безцелно известно време, като продължиха да мърморят и да шушукат без особен резултат. Всички внезапно се почувстваха уморени и потиснати. Агент Белами казваше последни успокоителни думи на всеки, докато се изнизваха от църквата. Ръкуваше се и се усмихваше, докато минаваха, а когато го питаха, казваше, че ще направи всичко по силите си, за да разбере защо се случва всичко това. Обеща им, че ще остане „докато нещата се подредят“.

Хората очакваха от правителството тъкмо да подреди нещата, така че засега оставиха настрана своите страхове и съмнения.

Накрая останаха само пасторът, съпругата му и семейство Уилсън, които не искаха да причиняват повече проблеми, отколкото вече бяха създали, и стояха тихо в стаята си в дъното на църквата — далеч от очите и спомените на всички, — сякаш въобще не се бяха завръщали.

— Предполагам, че Фред е получил справедлива възможност да говори — каза Харолд, когато Люсил се настани в пикапа. Тя се бореше с предпазния колан на Джейкъб, дърпаше и правеше сложни движения с ръце.

— Те са просто толкова… толкова… несправедливи!

Изщракването на предпазния колан на Джейкъб подчерта присъдата и. Тя завъртя дръжката на прозореца. След няколко силни напъвания той се освободи и се отвори. Люсил скръсти ръце на гърдите си.

Харолд завъртя ключа на двигателя. Той се задейства с изръмжаване.

— Виждам, че майка ти пак си е прехапала езика, Джейкъб. Май е седяла през цялата среща, без да каже и дума, нали?

— Да, сър — отвърна Джейкъб и погледна нагоре към баща си с усмивка.

— Не правете така — помоли Люсил. — Вие двамата, не правете така!

— Не е получила шанс да използва никоя от шантавите си думички и знаеш как се чувства заради това, нали? Помниш ли?

— Да, сър.

— Няма да играя с вас двамата — заяви Люсил, като се мъчеше да удържи смеха си. — Ей сега слизам и няма да ме видите никога повече.

— Някой друг успя ли да използва шантави думи?

— Страшният съд.

— А… този. Това със сигурност е шантав. „Страшният съд“ настъпва, когато прекарваш твърде много време в църквата. Ето защо не ходя там.

— Харолд Харгрейв!

— Как е пасторът? Той е добро момче от Мисисипи независимо от религията си.

— Той ми даде бонбони — обади се Джейкъб.

— Това беше мило от негова страна, нали? — попита Харолд, като удържаше пикапа на черния път към дома. — Той е добър човек, нали?

Църквата сега беше тиха. Пастор Питърс влезе в малкия си кабинет и седна зад тъмната дървена маса. В далечината някакъв пикап трополеше надолу по улицата. Всичко бе просто и това беше добре.

Писмото лежеше в чекмеджето на бюрото му, под купища книги, разнообразни документи, които се нуждаеха от подписа му, проповеди в различни степени на завършеност и цялата бъркотия, която бавно завладява всяка канцелария. От далечния ъгъл стара лампа хвърляше мътна, кехлибарена светлина в стаята. Стените на кабинета бяха покрити с библиотечните рафтове на пастор Питърс, всичките претъпкани над капацитета си. Книгите не му носеха особена утеха тези дни. Едно-единствено писмо бе зачеркнало целия им труд, беше заличило цялата утеха, която думите можеха да предложат.

В писмото пишеше:

Уважаеми господин Робърт Питърс,

Международното бюро за Завърналите се би искало да Ви информира, че Вие сте издирван активно от една Завърнала се на име Елизабет Пинч. Каквато е политиката ни в такива ситуации, никога не се предоставя информация за лица извън семейството. В повечето случаи тези хора търсят на първо място своите семейства, но г-ца Пинч е изразила желание да Ви открие. В съответствие с член 17, алинея 21 от Правилата за регулация на Завърналите се, с настоящото Ви уведомяваме.

Пастор Питърс се загледа в писмото и се почувства точно както когато го прочете за първи път, несигурен за всичко в живота си.

Жан Ридо

— Трябва да бъдеш с някоя млада жена — каза тя на Жан. — Тя ще може да преживее заедно с теб всичко това.

Седна в тясното легло с желязна рамка и изпъшка.

— Ти сега си прочут. А аз съм само една стара жена на пътя ти.

Младият художник прекоси стаята и коленичи до нея. Отпусна глава в скута и, целуна я по вътрешната страна на ръката, но така само й напомни за бръчките и старческите петна, които бяха започнали да се появяват по тази ръка през последните години.

— Всичко е заради теб — заяви той.

Беше част от живота й в продължение на повече от трийсет години, откакто, много отдавна, търсеше своя път в колежа и бе попаднала на работите на един пренебрегван художник, загинал, като изтичал между колите в една нежна лятна нощ в Париж през 1921 г. — а сега тя го имаше, имаше не само любовта му, но и плътта му, изцяло. И това я плашеше.

Отвън улицата най-сетне бе утихнала. Тълпата беше разпръсната от полицаите.

— Само ако бях толкова известен в онези години — въздъхна той. — Може би животът ми щеше да бъде различен.

— Художниците винаги ги оценяват посмъртно. — Тя се усмихна и погали косата му. — Никой никога не е очаквал, че някой ще се върне, за да си поиска лаврите.

Тя бе прекарала години в изучаване на творчеството му, на живота му, без никога да си представи, че ще бъде тук с него, по този начин, ще вдишва миризмата му, ще усеща боцкането на брадата му, която той отчаяно беше искал, но не бе имал късмет да си пусне. Те седяха по цели нощи и разговаряха за всичко, освен за изкуството му. Пресата правеше достатъчно за това. „ЖанРидо: завръщането на творците“, провъзгласяваше едно от най-популярните заглавия.

Той е първият от художествения потоп, твърдеше статията. „Гениален скулптор се завръща! Не след дълго майсторите ще бъдат отново с нас!“

Значи сега той беше известен. Творби, създадени преди близо сто години, творби, които тогава не се продаваха за повече от няколкостотин франка, сега струваха милиони. А освен това ги имаше и феновете.

Но Жан искаше единствено Мариса.

— Ти си ме запазила жив — той зарови главата си в скута й като котка. — Ти си запазила творчеството ми живо, когато никой друг не ме е познавал.

— Значи съм твоя икономка — отбеляза тя. Отмести с опакото на ръката си кичурите коса, увиснали над лицето и, коса, която ставаше малко по-сива и малко по-тънка всеки ден. — Такава ли съм?

Той я погледна със спокойните си сини очи, за които дори и от зърнестите черно-бели снимки, които бе проучвала в продължение на години, беше разбрала, че са в това особено, красиво синьо.

— Не ме е грижа за нашата възраст. Бях само един посредствен художник. Сега вече знам, че изкуството ми е било предназначено да ме доведе до теб.

После я целуна.

5

Беше започнало с нещо малко, както става с повечето големи неща, само с една правителствена „Краун Виктория“, возеща само един правителствен представител, двама съвсем млади войници и един мобилен телефон. Но бе нужно само едно телефонно обаждане, няколко дни оглеждане на обстановката и сега Белами се беше окопал в училището, където нямаше ученици, нямаше уроци, нямаше нищо освен постоянно нарастващ брой леки и товарни автомобили и мъже и жени от Бюрото, които през последните няколко дни устройваха щаба си тук.

Бюрото бе разработило план за Аркадия. Тъкмо изолацията, която задушаваше икономиката на града през всички години на неговото съществуване, беше търсена от Бюрото. Разбира се, в Уайтвил имаше хотели, ресторанти, съоръжения и ресурси, които от Бюрото биха могли да използват за планираното, но там имаше и хора. Близо петнайсет хиляди, да не говорим за магистралата и множеството различни пътища, които скоро можеше да им се наложи да блокират.

Не. Аркадия беше толкова близо до несъществуващ град, колкото биха могли да искат; само с една шепа хора, като никой от тях не бе забележителен с нищо. Само фермери и дървари, механици, работници, машинисти и различни други обитатели, влачещи сиромашко съществуване.

— Никой няма да липсва на никого.

Или поне така заяви полковникът.

Полковник Уилис. Мисълта за него караше стомаха на Белами да се свива. Знаеше малко за полковника, а това го правеше неспокоен. В епохата на информацията никога не вярвай на човек, който не може да бъде намерен в „Гугъл“. Но Белами имаше време да размишлява за това само в късните часове на нощта, в хотела, преди да задреме. Всекидневните му задължения, особено интервютата, ангажираха цялото му внимание.

Класната стая беше малка. Миришеше на мухъл, оловна боя и време.

— Преди всичко — започна Белами, облегнат назад в стола си с бележник, положен върху бедрото — има ли нещо необичайно, за което някой от вас би искал да поговорим?

— Не — каза Люсил. — Не се сещам за нищо.

Джейкъб кимна в знак на съгласие, насочил по-голямата част от вниманието си към своята близалка.

— Но си мисля — продължи Люсил, — че вие сте способен да зададете всички въпроси, които би трябвало да зададете, за да ми помогнете да осъзная, ако става нещо странно. Предполагам, че сте страхотен следовател.

— Малко пресилен избор на думи, струва ми се.

— Може би — сви рамене Люсил. — Извинявам се.

Тя облиза възглавничката на пръста си и избърса бонбонено петно от лицето на Джейкъб. Беше го издокарала красиво за интервюто му. Нови черни официални панталони. Чисто нова бяла риза с висока яка. Нови обувки. Дори нови чорапи. И той се стараеше да пази всичко чисто, като добро момче, каквото си беше.

— Просто обичам думите, това е всичко — добави Люсил. — А понякога те могат да прозвучат малко по-грубо, дори ако само се опитваш да внесеш някакво разнообразие.

Тя приключи с почистването на лицето на Джейкъб и насочи вниманието си към себе си. Приглади дългата си сребриста коса. Огледа бледите си ръце за мръсотия и не откри. Опъна роклята си, като преместваше теглото си на стола, така че да успее да издърпа ръба по-надолу — което не значеше, че ръбът на кремавата й рокля беше висок и елегантен, не, значеше само, че като всяка почтена жена Люсил се чувстваше задължена, когато беше в смесена компания, да покаже как полага всички усилия, за да се държи скромно и благоприлично.

Благоприличие беше поредната дума, която според Люсил не се използваше достатъчно в разговорите.

— Благоприличие — промърмори тя и оправи яката на роклята си.

— Едно от нещата, които споделят хората — каза Белами, — са проблеми със съня.

Той вдигна бележника от бедрото си и го сложи на бюрото. Не беше очаквал, че учител в такъв малък град ще има такова голямо бюро, но подобни неща придобиваха смисъл, когато мислиш за тях достатъчно дълго.

Белами се приведе напред, за да се увери, че диктофонът работи. Записа нещо в бележника си в очакване Люсил да отговори на изявлението му, но скоро започна да осъзнава, че отговор нямаше да дойде без още усилия. Написа яйца в бележника си, за да изглежда зает.

— Не че Завърналите се имат смущения в съня — подхвана Белами, като пак се стараеше да говори бавно и без акцент на янки. — Просто са склонни да спят много малко. Не се оплакват от умора или изтощение, но има сведения, че някои от тях прекарват дни наред без сън, само си почиват за няколко часа, а това изобщо не им влияе.

Той се облегна назад, преценявайки качествата на дървения стол под него по същия начин, както бе оценил качествата на бюрото.

— Но може би просто се хващаме за сламка — продължи. — Това е причината да провеждаме всички тези интервюта, да се опитаме да видим какво е аномалия, а какво въобще не е. Искаме да знаем колкото се може повече за Завърналите се, както и за онези, които не са Завърнали се.

— Е, вашият въпрос към мен ли е или към Джейкъб? — попита Люсил, като оглеждаше класната стая.

— Всъщност и към двамата. Но на първо време кажете за вас, госпожо Харгрейв. Имате ли някакви проблеми със съня? Някакви тревожни сънища? Безсъние?

Люсил се размърда на мястото си. Хвърли поглед към прозореца. Днес беше слънчево. Всичко блестеше и ухаеше на пролет, а и полъхът на влажно лято не бе далеч. Тя въздъхна и потри ръце. После ги разтвори и ги сложи в скута си. Но те не се удържаха там, така че жената изчетка скута си и прегърна сина си през раменете, както една майка би трябвало да направи, чувстваше тя.

— Не — заяви най-накрая. — Петдесет години бях будна. Нощ след нощ се надигах и се будех. Ден след ден обикалях будна. Сякаш не можех да правя нищо друго, освен да будувам. Беше като болест все да съм будна — тя се усмихна. — Сега спя всяка нощ. Спокойно. По-дълбоко и по-непробудно, отколкото съм си представяла или съм си спомняла, че е възможно.

Люсил отново сложи ръце в скута си. Този път те останаха там.

— Сега спя така, както би трябвало да спи човек. Затварям очи, после те сами се отварят отново, а слънцето си е тук. Както, предполагам, трябва да бъде.

— А какво да кажем за Харолд? Как спи той?

— Много добре. Спи като умрял. Винаги е било така и вероятно винаги ще бъде.

Белами си водеше записки в бележника. Портокалов сок. Говеждо (стейк, може би). После задраска думите за стейка и написа телешка кайма. Обърна се към Джейкъб.

— А ти как се чувстваш?

— Добре, сър. Добре съм.

— Всичко това е доста странно, нали? Всички тези въпроси, всички тези тестове, всички тези хора, които се въртят около теб.

Джейкъб сви рамене.

— Искаш ли да поговорим за нещо?

Момчето отново сви рамене, те се вдигнаха почти до ушите му и обрамчиха дребното му, нежно лице. За кратко изглеждаше като живописен портрет, като нещо, създадено със стари маслени бои и техника. Ризата подчертаваше перфектно ушите му. Кестенявата коса изглеждаше, че расте надолу към очите му. После, сякаш изпреварил сръчкване от майка си, той проговори:

— Добре съм, сър.

— Тогава мога ли да ти задам още един въпрос? По-труден въпрос?

— Мога ли или може ли? Мама ме научи на това.

Погледна към майка си, на лицето й беше изписана смесица от изненада и одобрение.

Белами се ухили.

— Наистина — съгласи се той. — Добре, може ли да ти задам един по-труден въпрос?

— Предполагам — отвърна Джейкъб. След това: — Искате ли да чуете един виц?

Очите му внезапно се фокусираха и проясниха.

— Знам много хубави вицове.

Агент Белами скръсти ръце и се наведе напред.

— Добре, нека да го чуем.

Люсил пак се молеше безмълвно. Моля те, Господи, да не е онзи за бобъра.

— Как се нарича пиле, което пресича пътя?

Люсил затаи дъх. Всеки виц, свързан с пиле, имаше потенциала да се превърне в страшно вулгарен ужасно бързо.

— Пилешко в движение! — отговори Джейкъб, без да остави на Белами много време да обмисли въпроса. После се плесна по бедрото и се засмя като старец.

— Смешен е — одобри Белами. — От баща ти ли го научи?

— Казахте, че имате труден въпрос за мен — продължи Джейкъб, загледан настрани. Гледаше през прозореца, сякаш очакваше някого.

— Добре. Знам, че са те питали и преди. Знам, че вероятно са те питали това повече пъти, отколкото ти се иска да отговаряш. Даже и аз те питах, но трябва да те попитам отново. Кое е първото нещо, което си спомняш?

Джейкъб замълча.

— Спомняш ли си за Китай?

Момчето кимна, а майка му някак си не го упрекваше. Тя се интересуваше като всички останали от спомените на Завърналите се. Ръката й неволно помръдна, за да го подкани с нежно побутване да говори, но после се овладя. Ръката й се върна в скута.

— Помня как се събудих — започна той. — От водата. До реката. Знаех, че ще си имам неприятности.

— Защо да си имаш неприятности?

— Защото разбирах, че мама и татко не знаят къде съм. Когато не успях да ги намеря, се изплаших още малко. Вече не се страхувах от неприятности, а бях просто уплашен, защото ги нямаше. Мислех, че татко е някъде наоколо. Но той не беше.

— Какво се случи след това?

— Дойдоха някакви хора. Някакви китайци. Говореха на китайски.

— А после?

— После дойдоха онези две жени и говореха смешно, но говореха мило. Не разбирах какво казваха, но съзнавах, че бяха добри.

— Да — кимна Белами. — Знам точно какво имаш предвид. Както когато лекар или медицинска сестра ти казват нещо на техния медицински език. През повечето време не разбираш нищо от онова, което говорят, но от начина, по който го казват, усещаш, че са мили с теб. Знаеш ли, Джейкъб, невероятно е колко много можеш да научиш за някой човек само по това как ти говори. Не си ли съгласен?

— Да, сър.

След това поговориха още за случилото се, след като Джейкъб беше намерен до реката при малкото рибарско селце край Пекин. Момчето изпитваше удоволствие да разкаже всичко. То се виждаше като авантюрист, герой на героично пътешествие. Да, било мъчително ужасяващо за него, но само в началото. След това всъщност станало по-скоро забавно. Бил в странни земи, населени със странни хора, които го хранели със странна храна, с която за щастие бързо свикнал. Дори и сега, докато седеше в кабинета с човека от Бюрото и обичната си майка, стомахът му куркаше за автентична китайска храна. Нямаше представа за имената на ястията, които му даваха. Но познаваше ароматите, вкусовете, уханията им.

Джейкъб говори надълго и нашироко за храната в Китай, за това колко добри били с него. Дори когато дошли представители на властите — и войниците с тях, — продължили да се отнасят с него любезно, сякаш бил един от тях. Хранели го, докато стомахът му вече не можел да побере повече, и през цялото време го наблюдавали с усещане за чудо и мистерия.

После дошло дългото пътуване със самолет, от което той не изпитал никакъв страх. Бил израснал с желанието да лети нанякъде, а сега получавал почти осемнайсет часа полет. Стюардесите били мили, но не толкова мили, колкото агент Белами, когато се срещнали.

— Те се усмихваха много — обясни Джейкъб, мислейки за стюардесите.

Разказа всички тези неща на майка си и на човека от Бюрото. Не ги разказа толкова красноречиво, но изрази всичко, като просто обобщи:

— Харесвах всички. И те ме харесваха.

— Изглежда си прекарал доста добре в Китай, Джейкъб.

— Да, сър. Беше забавно.

— Това е добре. Това е много добре.

Агент Белами бе спрял да си води бележки. Списъкът му с покупки беше запълнен.

— Измори ли се от тези въпроси, Джейкъб?

— Не, сър. Всичко е наред.

— Тогава ще ти задам един последен въпрос. И искам наистина да го обмислиш заради мен, става ли?

Джейкъб довърши близалката си. Седеше изправен, дребното му бледо лице доби много сериозен вид. Приличаше на малък, добре облечен политик в тъмните си панталони и бяла риза с яка.

— Ти си добро момче, Джейкъб. Знам, че ще се постараеш много.

— Да, така е — обади се Люсил и погали момчето по главата.

— Спомняш ли си нещо отпреди Китай?

Мълчание.

Люсил прегърна Джейкъб през раменете, придърпа го към себе си и го притисна.

— Господин Мартин Белами не се опитва да те затрудни и ти не си длъжен да отговаряш, ако не искаш. Той просто е любопитен, това е всичко. Също и старата ти майка. Но аз съм не толкова любопитна, колкото само дърта досадница, предполагам.

Тя се усмихна и го погъделичка с пръст под мишницата. Момчето се засмя.

Люсил и агент Белами зачакаха.

Люсил потърка гърба на Джейкъб, сякаш допирът на ръката й до тялото му можеше да призове някакви духове на паметта, които обитаваха в него. Искаше й се Харолд да беше тук. Някак си, помисли си тя, можеше да помогне в този момент, ако бащата на Джейкъб му потъркваше гърба и му показваше подкрепата си. Но Харолд се бе впуснал в една от тирадите си за „проклетото тъпо правителство“ и беше като цяло неприятен днес — държеше се както онзи път, когато Люсил се опита да го замъкне в църквата за събранието, и беше решил, че ще си стои в пикапа, докато тя и Джейкъб разговарят с човека от Бюрото.

Агент Белами остави бележника на бюрото пред стола си, за да покаже на момчето, че го пита не само защото правителството иска да разбере. Искаше да покаже, че искрено се интересува какво бе преживяло момчето. Беше харесал Джейкъб още първия път, когато се бяха запознали, и чувстваше, че Джейкъб също го харесва. След като тишината се проточи толкова дълго, че вече ставаше неловко, агент Белами заговори:

— Всичко е наред, Джейкъб. Не си длъжен да…

— Правя каквото ми е казано — прекъсна го момчето. — Опитвам се да правя каквото ми казват.

— Сигурен съм, че е така — усмихна му се агент Белами.

— Не се опитвах да си навлека неприятности. Онзи ден при реката.

— В Китай? Където те намериха?

— Не — поклати глава Джейкъб след кратка пауза. Сви крака към гърдите си.

— Какво си спомняш за онзи ден?

— Не исках да бъда непослушен.

— Знам, че не си.

— Наистина не исках — настоя Джейкъб.

Люсил сега плачеше тихо. Тялото й трепереше, превиваше се и се огъваше като върба на мартенския вятър. Тя бръкна в джоба си, извади кърпа и си избърса очите.

— Продължавай — подкани го със задавен глас.

— Спомням си водата — каза Джейкъб. — Имаше само вода. Първо бе реката у дома, а след това не беше тя. Само че аз не го знаех. Просто се случи.

— Нямаше ли нищо между двете?

Момчето сви рамене.

Люсил отново попи очите си. Нещо тежко бе затиснало сърцето и, макар да не знаеше какво е. Едва успяваше да се удържи и да не се срине още тук, върху прекалено малкия стол под себе си. Смяташе, че ще бъде грубо до болезненост, ако Мартин Белами бъде принуден да свестява припаднала стара жена. Така че, тъй като беше въпрос на етикет, тя се владееше, дори когато зададе въпроса, на който сякаш се крепеше целият й живот.

— Нямаше ли нещо, преди да се събудиш, скъпи? Във времето между… когато заспа и когато се събуди? Имаше ли ярка, топла светлина? Глас? Имаше ли нещо?

— Кой е любимият предмет на бухала? — попита Джейкъб.

В отговор настъпи само тишина. Тишина и малко момченце, разкъсвано между това, което не беше в състояние да каже, и онова, което чувстваше, че майка му иска.

— Бухалгебра — заяви то, когато никой не отговори.

— Страхотно момче си имате — каза агент Белами.

Джейкъб сега бе излязъл — в съседната стая му правеше компания младият войник, някъде от Средния запад. Люсил и агент Белами можеха да ги виждат през прозорчето на вратата, която свързваше двете стаи. За Люсил беше важно да не го изпуска от поглед.

— Той е благословия — откликна тя след кратка пауза.

Погледът й се премести от Джейкъб към агент Белами и към малките тънки ръце, лежащи в скута и.

— Радвам се да чуя, че всичко върви толкова добре.

— Така е — кимна Люсил.

Тя се усмихна, все още загледана надолу към ръцете си. След това, сякаш някаква малка шарада най-после се подреди в главата и, седна изправена и усмивката й стана толкова широка и горда, че едва тогава агент Белами забеляза колко слаба и крехка беше.

— За първи път ли се спускате насам, агент Мартин Белами? Насам, на юг, имам предвид.

— Броят ли се летищата?

Той се наведе напред и опря ръце върху широкото бюро пред себе си. Усети, че в него се заражда история.

— Предполагам, че не.

— Сигурна ли сте? Защото съм кацал и излитал от летището в Атланта повече пъти, отколкото мога да преброя. Странно е, но някак си се оказва, че всеки полет, който хвана, трябва да мине през Атланта по някаква причина. Кълна се, че веднъж взех полет от Ню Йорк до Бостън и той имаше три часа престой в Атланта. Не съм съвсем сигурен как стана.

Смехът на Люсил прозвуча като кратък лай.

— А как стана така, че не сте женен, агент Мартин Белами? Как стана така, че няма семейство, което да можете да наречете свое?

Той сви рамене.

— Просто така и не се получи, предполагам.

— Би трябвало да се постараете да се получи — поклати глава Люсил.

Понечи да се изправи, но веднага промени решението си.

— Изглеждате ми добър човек. А светът се нуждае от повече добри хора. Трябва да си намерите млада жена, която ви прави щастлив, и двамата трябва да имате деца — заяви тя, все още усмихната, макар агент Белами да забеляза, че усмивката й вече е малко помръкнала.

После Люсил се изправи с пъшкане, тръгна към вратата и видя, че Джейкъб е все още там.

— Струва ми се, че току-що пропуснахме Фестивала на ягодите, Мартин Белами — гласът й беше тих и несигурен. — По това време е, всяка година, край Уайтвил. Има го откакто се помня. Вероятно няма да е особено впечатляващ за човек от голям град като вас, но е нещо, в което на хора като нас им харесва да участват.

Точно както звучи, посветен е на ягодите. Повечето хора не мислят за това, но беше време, когато човек можеше да има ферма, да отглежда посеви и така да си изкарва прехраната. Не се случва често в днешно време — почти всички ферми, които познавах като дете, изчезнаха през годините. Само една-две още ги има. Мисля, че фермата Скидмор край Лъмбъртън още действа… но не мога да кажа със сигурност.

Върна се от вратата, застана зад стола си и се вгледа пак в агент Белами, докато говореше. Той беше станал от мястото си, докато тя не гледаше, и това сякаш я смути. Преди, зад бюрото, изглеждаше почти като дете, така както бе седнал. Сега отново беше възрастен мъж. Възрастен мъж от голям, далечен град. Възрастен мъж, който вече не бе дете от много години.

— Върви през целия уикенд — продължи тя. — Ставаше все по-голям и по-голям с течение на годините, но дори и тогава беше голямо събитие. Джейкъб бе така развълнуван, както могат да се вълнуват само децата. Човек би помислил, че никога не сме го водили никъде! А Харолд, ами, дори и той беше развълнуван, че е там. Опитваше се да го скрие, още не се бе научил как да бъде упорит стар глупак, още не, нали разбирате. Можехте да видите колко щастлив беше! И защо да не е? Беше баща със своя пръв и единствен син на Фестивала на ягодите в окръг Кълъмбъс.

Каква гледка бяха! И двамата се държаха като деца. Имаше изложение на кучета. А Джейкъб и Харолд не харесваха нищо повече от кучетата. Не, не беше кучешко шоу като онези, които дават по телевизията в наши дни. Беше добро старо провинциално кучешко изложение. Нищо друго, освен работни кучета. Блутик, уокър, бийгъл. Но, Господи, колко красиви бяха! А Харолд и Джейкъб само тичаха от едно ограждение до друго. И обсъждаха кое куче е по-добро от другото и защо. Това тук било добро за лов на такива и такива места при такова и такова време на такива и такива видове животни.

Люсил сияеше отново. Беше на сцената, горда и като по чудо вкоренена в 1966 година.

— Слънцето огряваше всичко. А небето беше толкова ярко и синьо, че едва ли можете да повярвате или да си го представите в наши дни — тя поклати глава. — Замърсяването вече е много голямо, предполагам. Не мога да се сетя дори за едно нещо, което да си е такова, каквото беше.

После, съвсем внезапно, замълча.

Обърна се и погледна през прозорчето на вратата. Синът й все още бе там. Джейкъб все още беше жив. Все още бе на осем години. Все още беше прекрасен.

— Нещата се променят — каза Люсил след малко. — Но трябваше да бъдете там, Мартин Белами. Те бяха толкова щастливи — Джейкъб и баща му. Харолд носи това момче на гръб в продължение на половин ден. Мислех, че ще припадне. Толкова много ходихме този ден. Ходене, ходене и пак ходене. А Харолд носи това момче преметнато през рамото си като чувал с картофи през повечето време.

Двамата превръщаха всичко в игра. Стигаха до някоя сергия или до друга, разглеждаха всичко, казваха каквото искаха да кажат за стоките. Тогава Джейкъб хукваше, а Харолд се втурваше да го гони. Търчаха между хората, аха да ги блъснат. А аз крещях след тях: „Престанете и двамата! Спрете да се държите като животни!“

Тя се взря в Джейкъб. На лицето й се изписа несигурност каква позиция да заеме, затова му придаде неутрален и изчакващ израз.

— Той наистина е благословия от Бога, агент Мартин Белами — бавно произнесе Люсил. — А само защото човек не разбира целта и смисъла на благословията, това не я прави по-малка благословия… нали?

Елизабет Пинч

Тя знаеше, че той ще дойде. Всичко, което трябваше да направи, бе да чака и да вярва. Той винаги беше по-добър, отколкото смяташе сам за себе си, по-дисциплиниран, по-умен. Той бе всичко, което никога не си каза, че е.

Беше на косъм да го намери. Стигнала бе далеч на изток до Колорадо, преди да я хванат. Шериф от местната полиция я забеляза на място за почивка край магистралата. Беше я качил шофьор на камион, който бе обсебен от Завърналите се и я разпитваше за смъртта. А когато тя не отговори на въпросите му, той я остави на мястото за почивка, където всички, които я видяха, се отнасяха към нея с предпазливост.

Беше прехвърлена най-напред в Тексас, където започна да пита отново и отново анкетьорите от Бюрото:

— Можете ли да ми помогнете да намеря Робърт Питърс?

След като я държаха известно време в Тексас, я изпратиха в Мисисипи, където бе живяла преди, настаниха я в сграда с други като нея, а наоколо разположиха мъже с пушки.

— Трябва да намеря Робърт Питърс — казваше им при всяка възможност.

— Той не е тук — беше най-близкото подобие на отговор, даден с присмех.

Но той щеше да дойде за нея. Тя някак си го знаеше.

Той щеше да я намери и всичко щеше да бъде такова, каквото винаги бе трябвало да бъде.

6

Пастор Питърс мърмореше в такт с тракането на клавишите. Само Бог знаеше колко ужасно мразеше да пише на компютър.

Въпреки че бе още млад, само на четирийсет и три — или поне младолик, — не беше добър в машинописа. Имаше лошия късмет да се роди в ненавременното поколение от хора, за които епохата на компютрите беше достатъчно далеч и никога не бяха имали никаква причина да се научат да пишат, но все пак възходът на машините бе и достатъчно близо, за да бъдат принудени винаги да страдат заради липсата си на разбиране по отношение на QWERTY и нейната подредба на клавишите. Можеше само да кълве с два пръста по клавиатурата като някаква огромна, компютърно зависима богомолка.

Клъв. Клъв-клъв. Клъв, клъв, клъв, клъв-клъв, клъв.

Беше започвал писмото вече четири пъти. И го бе изтрил пет пъти — броеше и онзи път, когато ядосан беше изтрил всичко и бе изключил целия компютър.

Проблемът в това да си нещастен машинописец с пръсти като богомолка беше, че мислите в главата на пастор Питърс винаги бягаха далеч, далеч пред думите, защото на показалците му бяха необходими цели епохи, за да ги изпишат. Макар да знаеше, че не е възможно, би се заклел върху първата купчина църковни томове, че буквите на клавиатурата си сменяха позициите на всеки няколко минути, така че човек да продължава да ги налучква. Да, би могъл просто да напише писмото на ръка, а след това спокойно да го въведе само веднъж, но това нямаше да го направи по-добър машинописец.

Съпругата му идва в кабинета веднъж или два пъти и му предложи да напише писмото вместо него, както често правеше, но той учтиво отказа, както не правеше често.

— Никога няма да се науча, ако продължавам да ти позволявам да го правиш вместо мен — каза й той.

— Мъдрият човек познава ограниченията си — отвърна тя, без намерение да го обиди, единствено с надеждата да започне диалог, да си поприказват, както самият той бе казал на жителите на град Аркадия не много отдавна. Беше отчужден през последните няколко седмици и още повече през последните няколко дни. А тя не знаеше защо.

— Предпочитам да ги приемам по-скоро като „рехава граница“, отколкото като ограничения — отвърна той. — Ако някога успея да накарам и останалите си пръсти да танцуват заедно… ами… само чакай и ще видиш. Ще бъда феномен! Чудо сам по себе си.

Когато тя тръгна да заобикаля бюрото и учтиво помоли да види над какво работи, той бързо изтри малкото скъпоценни думи, които му бяха отнели толкова много време да ги подреди.

— Това е нещо, което просто трябва да излезе от главата ми — подхвърли. — Нищо важно.

— Значи не искаш да ми кажеш какво е?

— Нищо особено. Наистина.

— Добре — вдигна ръце тя в знак, че се подчинява.

Усмихна се, за да даде да разбере, че все още не му е ядосана.

— Запази си тайните. Аз ти вярвам — каза и излезе от стаята.

Писането на пастора стана още по-лошо сега, когато жена му беше заявила, че му вярваше, като по този начин намекна, че в неговото писане на писмо можеше да има нещо, което изискваше не само нейното доверие, но още по-лошо — напомняне за това доверие.

Тя беше много умела съпруга.

За когото може да се отнася

Ето колко назад се бе върнал. Чак до началото. Той изсумтя, избърса смръщеното си чело с опакото на ръката и продължи.

Клъв, клъв, клъв. Клъв-клъв. Клъв…

Пиша, за да запитам

Пастор Питърс седна и се замисли, осъзнал сега, че знаеше много малко за това какво точно искаше да попита.

Клъв-клъв-клъв…

Пиша, за да запитам за статуса на г-ца Елизабет Пинч.

Получих вашето писмо, посочващо, че г-ца Пинч се опитва да ме намери.

Изтриване, изтриване, изтриване. После:

Пиша, за да запитам за статуса на г-ца Елизабет Пинч.

Така беше по-близо до истината. Помисли си, тогава и там, просто да се подпише с името си и да пусне плика в пощата. Мислеше толкова усилено за това, че дори разпечата страницата. После се облегна назад на стола си и се загледа в думите.

Пиша, за да запитам за статуса на г-ца Елизабет Пинч.

Постави листа на бюрото, взе писалка и задраска няколко неща.

Пиша, за да запитам за статуса на г-ца Елизабет Пинч.

Макар умът му да не беше сигурен, ръката му знаеше какво се опитва да каже. Тя вдигна писалката и я насочи отново към писмото. Задрасква и писа по него, докато накрая истината за всичко се оказа там, вгледана в пастора.

Пиша за Елизабет.

Какво друго би могъл да направи тогава, освен да смачка хартията и да я хвърли в кошчето?

Пасторът влезе в интернет и натрака името Елизабет Пинч в полето за търсене. Излязоха десетки други жени, наречени Елизабет Пинч; никоя от тях не беше петнайсетгодишното момиче от Мисисипи, което някога бе притежавало сърцето му.

Стесни търсенето само до изображения.

Снимки на жени изпълниха екрана една след друга. Някои се усмихваха с лице към обектива. Други дори не знаеха, че ги снимат. Някои от изображенията въобще не бяха снимки на хора. Бяха кадри от филми или от телевизията. (Очевидно имаше една Елизабет Пинч в Холивуд, която пишеше за криминален сериал с висок рейтинг. Снимки от сериала се появяваха страница след страница в резултатите от търсенето.) Пастор Питърс търси в интернет дълго след като слънцето от златно стана тъмночервено, после пак златно точно преди да се плъзне зад хоризонта. Въпреки че не беше искал, жена му донесе чаша кафе. Той й благодари, целуна я и я избута леко от стаята, преди тя да разгледа екрана на компютъра и да забележи името в полето за търсене. Но дори да го беше видяла, какво би могла да направи с него? Каква полза щеше да й донесе това? Най-малкото, виждайки името, щеше да стане подозрителна, но тя вече беше подозрителна. Самото име не би й дало нищо повече.

Той никога не й бе казвал за Елизабет.

Точно преди лягане я намери: вестникарска изрезка, качена от „Уотър мейн“, малкия вестник от малкия град край Мисисипи, където пастор Питърс беше израснал не толкова отдавна. Не си бе представял, че технологията е стигнала толкова далеч и е изминала пътя до град Подънк в онзи влажен ъгъл на Мисисипи, където най-голямата индустрия в целия окръг беше бедността. Заглавието, зърнесто, но четливо, гласеше: „Местно момиче загива в автомобилна катастрофа“.

Лицето на пастор Питърс се стегна. Вкус на гняв се надигна в гърлото му, гняв, насочен към невежеството и безсилието на думите.

Докато четеше статията, му се искаше да научи повече подробности — как точно беше умряла Елизабет Пинч сред плетеницата от метал и внезапната инертност. Но медиите бяха последното място, където човек трябва да търси истината. Там е цяло щастие да откриеш факти, да не говорим за истината.

Независимо от липсите в статията, пасторът чете пак и пак малката вестникарска изрезка. В края на краищата той пазеше истината вътре в себе си. Фактите му послужиха само за да види всичко отново ясно и отчетливо.

За първи път през целия ден думите дойдоха лесно.

Пиша за Елизабет. Аз я обичах. Тя почина. Сега тя не е

мъртва. Как да постъпя?

Харолд и Люсил гледаха новините и тихомълком нервничеха по своя си начин. Джейкъб беше на горния етаж, спеше или не спеше. Харолд седеше в любимия си удобен стол, облизваше устните си, потъркваше устата си и си мислеше за цигари. От време на време вдишваше, задържаше дъх, след това го издишваше силно през устни, перфектно закръглени във формата на цигара. Люсил седеше с ръце в скута на халата. Новините бяха ирационални.

Водещият с посребрени коси и съвършени красиви черти беше с тъмен костюм и говореше само за трагедии и нещастия.

— Във Франция се съобщава за трима мъртви — каза той с по-малко чувство, отколкото на Люсил й се искаше. — Очаква се броят им да расте, тъй като полицията все още не е в състояние да овладее протестиращите, подкрепящи Завърналите се, които, изглежда, са изгубили нишката на собствения си протест.

— Сензации — изплю Харолд.

— Загубили нишката? — попита Люсил. — Защо му е да го казва така? Звучи, сякаш се опитва да се прави на англичанин.

— Сигурно си мисли, че така звучи по-добре.

— Значи, щом е във Франция, трябва да каже нещо толкова лошо по подобен начин?

После мъжът със сребристата коса изчезна от екрана, появиха се мъже в униформи, с щитове и палки, които се стоварваха с широк замах върху хората под безоблачно, огряно от слънцето небе. Тълпата реагира като вода. Масата хора — бяха стотици — се отдръпнаха назад, щом униформените се хвърлиха напред. Когато полицаите почувстваха, че са се разтеглили прекалено, и отстъпиха, тълпата веднага изпълни освободеното пространство. Някои хора избягаха, други получиха удари по тила и паднаха тежко като покосени. Тълпата се втурна като стадо, разпръсна се на групи, които се блъскаха в редицата на полицаите. Тук-там изведнъж изникваха малки пламъчета в нечия ръка. Следваше замах назад, после политаха във въздуха, падаха и тогава се разгаряха високите пламъци на пожара.

Водещият се появи пак.

— Ужасяващо — заяви със смесица от вълнение и сериозност в гласа.

— Само си помисли! — възкликна Люсил и размаха пръст на телевизионния екран, сякаш беше пакостлива домашна котка. — Хората трябва да се засрамят от себе си, щом беснеят така и забравят всякакво приличие. А още по-лошо е, че са французи. Не съм очаквала подобно поведение от французите! Те би трябвало да са по-изтънчени.

— Прабаба ти не е била французойка, Люсил — намеси се Харолд, колкото да се разсее от мислите за телевизионните новини.

— Не, била е! Била е креолка.

— Само че никой от семейството ви не е в състояние да го докаже. Мисля, че всички вие искате да бъдете французи само заради проклетата ви влюбеност в тях. Да пукна, ако знам защо.

Новините напуснаха Париж и се настаниха удобно в широките равни поля на Монтана. Полето беше осеяно с големи квадратни сгради, които приличаха на хамбари, но не бяха хамбари.

— Пренасяме се по-близо до дома… — започна мъжът с посребрени коси. — Движение срещу Завърналите се, изглежда, се заражда тук, на американска земя. — На екрана се появиха хора, които приличаха на войници, но не бяха войници.

Но определено бяха американци.

— Французите са чувствителни и цивилизовани хора — защити ги Люсил, като гледаше наполовина към телевизора, наполовина към Харолд. — И престани да ругаеш. Джейкъб ще те чуе.

— Кога съм ругал?

— Каза „проклет“.

Харолд вдигна ръце с престорено разкаяние.

По телевизията показваха кадри на мъже в Монтана — но не бяха само мъже, имаше и жени, — които тичаха в униформите си, прескачаха препятствия, пълзяха под други, всички носеха бойни пушки и имаха много строги и сериозни, макар че претърпяваха провал, понякога мъчителен, да изглеждат като войници.

— И за какво е всичко това според теб? — попита Люсил.

— Откачалки.

Люсил изсумтя.

— И откъде знаеш? Никой от нас не е чувал някой да казва и дума за тези неща.

— Защото мога да разпозная откачения, когато го видя. Хич не ми трябва телевизионен водещ, за да ми го каже.

— Някои ги наричат „откачалки“ — каза човекът с посребрените коси по телевизията.

Харолд изсумтя.

— Но официални лица предупреждават, че не трябва да се приемат лекомислено.

Люсил изсумтя в отговор.

По телевизията един от импровизираните войници дръпна спусъка на пушката и стреля по хартиен силует на човек. Малко облаче прах се вдигна от земята зад силуета.

— Някакви военизирани фанатици — подхвърли Харолд.

— Откъде знаеш?

— Че какво друго да са? Виж ги — посочи с ръка. — Погледни шкембето на онзи. Те са просто обикновени стари хора, на които им хлопа дъската. Може би трябва да идеш да им цитираш нещо от Писанията.

Появи се водещият и съобщи:

— Това се случва навсякъде.

— Джейкъб! — извика Люсил.

Не искаше да стресне момчето, но изведнъж се изплаши много за него.

Джейкъб отговори от спалнята си с тих, мек глас.

— Добре ли си, скъпи? Просто проверявам.

— Да, госпожо. Добре съм.

Чу се лекото трополене на падащи детски играчки, а после и смехът на Джейкъб.

Наричаха се Движение на Истинските живи от Монтана. Доброволни милиции, заети преди със свалянето на правителството на САЩ и с подготовка за расовите войни, които щели да разбъркат врящото гърне на Америка до самото му дъно. Но сега се задавала по-голяма заплаха, предупреди мъжът от ДИЖМ.

— Тук има хора, които не се страхуват да направят това, което трябва да се направи — заяви той.

Картината на телевизията се пренесе от мъжете в Монтана обратно в студиото, където човекът с посребрени коси погледна към камерата, след това погледна надолу към лист хартия, докато в долната част на екрана се появи надпис: Заплаха ли са Завърналите се?

Той сякаш намери думите, които търсеше.

— След Рочестър това е въпрос, който всички ние трябва да си зададем.

— Ако има нещо, в което Америка винаги ще бъде начело в света — обади се Харолд, — това е броят на задниците с пушки.

Люсил се засмя против волята си. Беше краткотраен смях обаче, тъй като телевизията имаше да каже нещо много важно, а тя не беше от търпеливите. Очите на водещия изглеждаха неспокойни, сякаш аутокюто му се бе счупило.

— Сега отиваме при президента на Съединените щати — изтърси той внезапно.

— Ето, това е — изпъшка Харолд.

— Шшт! Ти си песимист.

— Аз съм реалист.

— Ти си мизантроп!

— Ти си баптистка!

— Ти си плешив!

Препираха се така, докато не схванаха какво казваше президентът.

— … да останат затворени в домовете си до второ нареждане.

Тогава караницата секна.

— Какво беше това? — попита Люсил.

После думите се изписаха отдолу на телевизионния екран, както повечето информация в съвременния свят. Президентът нареди Завърналите се да останат затворени в своите домове.

— Мили Боже! — възкликна Люсил и пребледня.

Навън, далеч по магистралата, камионите идваха. Люсил и Харолд не можеха да ги видят, но това по никакъв начин не ги правеше по-малко реални. Те носеха промяна и неотменимост, последици и дълготрайност.

Боботеха като гръмотевици над асфалта и натоварени с всички тези неща, се носеха с тътен към Аркадия.

Гу Юн Пей

Войниците му помогнаха да слезе през задната врата на микробуса и мълчаливо го поведоха към висока сграда с цвят на алабастър и дълбоки квадратни прозорци, внушаваща цялостно впечатление за сериозност. Попита ги къде го водят, но те не му отговаряха, така че скоро се отказа да пита.

Вътре в сградата войниците го оставиха в малка стая с нещо като болнично легло по средата. Той крачеше из стаята, все още уморен от седенето по дългия път до мястото, където беше сега.

След това дойдоха лекарите.

Бяха двама и го подканиха да седне на масата, а когато седна, започнаха да се редуват да го опипват и ръчкат. Измериха му кръвното налягане и прегледаха очите му за каквото там лекарите преглеждат очите. Пробваха рефлексите му, взеха му кръв и така нататък, като през цялото време отказваха да отговорят на въпросите му, когато той питаше:

— Къде съм? Кои сте вие? Защо ми вземате кръв? Къде е жена ми?

Изследванията продължаваха вече часове, а те още не му бяха отговорили, нито пък бяха дали вид, че възприемат нещо казано от него. В крайна сметка се озова гол, премръзнал, уморен и трескав и се почувства повече като предмет, отколкото като човек.

— Готови сме — обяви един от лекарите. После си тръгнаха. Остана там, гол, премръзнал и уплашен, загледан в затворената врата, заключен в стая, чието местоположение не знаеше, по волята на хора, които не познаваше.

— Какво съм направил? — каза той сякаш на никого. Отговори му само кънтежът на празната килия, в която беше сега. Тази самота не се различаваше особено от онази в гроба.

7

Харолд и Люсил както обикновено седяха на верандата. Слънцето беше високо, светът бе горещ, но от време на време бризът повяваше от запад, за да предотврати положението да стане съвсем непоносимо, за което и Харолд, и Люсил смятаха, че е много любезно от страна на света.

Харолд седеше и дърпаше кротко от цигарата си, като правеше всичко, каквото можеше, за да не наръси с пепел новите каки панталони и синя работна риза, които Люсил му беше купила. Обичайните им караници и препирни бяха преминали в неловко мълчание, мрачни погледи, език на тялото и чифт нови панталони.

Започна се по времето, когато на Завърналите се беше наредено да останат по домовете си, а семейство Уилсън изчезнаха от църквата. Пасторът каза, че не знае какво се е случило с тях, но Харолд имаше свое мнение по въпроса. Фред Грийн бе свършил доста добра работа през последните няколко седмици, за да настрои всички срещу оставането на Уилсън в църквата.

Понякога Харолд си мислеше какъв беше Фред преди. Как едно време той и Мери идваха на вечеря в неделя, а тя заставаше във всекидневната и запяваше със своя силен красив глас, а Фред седеше там и я гледаше като дете, което е попаднало на бляскав карнавал насред тъмна и самотна гора.

Но след това тя почина от рак на гърдата, който се бе развил, докато тя е била още толкова млада, че никой не се бил сетил да проверява за такива неща. Никой не беше виновен, но Фред бе поел цялата вина върху себе си и… ами, днес той не беше същият като в онзи ден, когато си проправяше път през храсталака редом с Харолд в търсене на момчето, докато и двамата изпитваха ужас, че ще го намерят заедно.

Над земята се изви вятър и донесе звука на големи тежки камиони с ръмжащи двигатели. Въпреки че строежът бе чак оттатък, в училището, в самото сърце на Аркадия, беше ясно видим и различим, като обещание, предназначено единствено за двойката.

— Какво мислиш, че строят? — попита Люсил, докато с леки движения кърпеше одеяло, което се бе скъсало през зимата. Сега беше подходящ момент, толкова, колкото и всеки друг, за поправка на повредени вещи.

Харолд само дърпаше от цигарата и гледаше как Джейкъб игриво подскача в пъстрата слънчева светлина под дъба. Момчето си пееше. Харолд не разпознаваше песента.

— Какво мислиш, че строят? — повтори Люсил, като леко повиши глас.

— Клетки — каза Харолд и издуха голям сив облак дим.

— Клетки?

— За мъртвите.

Люсил спря да шие. Преметна одеялото през парапета и грижливо прибра шевните си принадлежности в кутиите им.

— Джейкъб, скъпи?

— Да, госпожо?

— Иди по-нататък в двора и си поиграй, миличък. Иди и огледай онези храсти зад магнолиите, да видим дали ще успееш да намериш малко къпини. Ще имаме нещо вкусно за след вечеря, нали?

— Да, госпожо.

При новата експедиция, възложена от майка му, пръчката на момчето се превърна в меч. То нададе кратък боен вик и се втурна към магнолиите в западния край на имота.

— Стой където мога да те виждам! — провикна се Люсил. — Чуваш ли ме?

— Да, госпожо — извика Джейкъб в отговор; вече бе нападнал магнолиите с импровизираната си сабя. Не получаваше често разрешение да се скита на разстояние, дори и малко, затова сега се чувстваше добре.

Люсил се изправи и се приближи до перилата на верандата. Носеше зелена рокля с бял шев около яката и безопасни игли, набодени по ръкавите, защото, когато беше у дома, често се случваше изведнъж да й потрябва безопасна игла. Посребрената й коса бе вързана на конска опашка. Няколко кичура падаха над челото и.

Хълбокът я болеше от продължителното седене — от това и от игрите с Джейкъб. Тя изпъшка, разтри го и издаде тиха въздишка на разочарование. Постави ръце на парапета и се загледа надолу към земята.

— Няма да търпя подобно нещо.

Харолд силно дръпна от цигарата, после я угаси в тока на обувката си. Остави последната глътка никотин да се изплъзне от тялото му.

— Добре — сви рамене. — Няма да използвам тази дума. Вместо това ще казвам Завърнал се, макар че не разбирам как точно тази дума е по-добра за тях. Ти би ли искала да те наричат Завърнала се? Като някаква проклета пратка?

— Можеш просто да се опиташ да ги наричаш хора.

— Но те не са хо…

Успя да види в очите на жена си, че сега не е най-подходящото време да каже такова нещо.

— Просто защото те са… уникална група от хора, това е всичко. Все едно да кажеш за някого, че е републиканец или демократ. Все едно да наречеш някого според кръвната група.

Нервно потърка брадичката си, изненадан да се натъкне на стърнище там. Как беше забравил нещо толкова основно като бръсненето?

— Най-малкото — продължи Харолд, като изхвърли загадката на стърнището от ума си — трябва да ги наричаме някак, така че да знаем за кого говорим.

— Те не са мъртви. Те не са Завърнали се. Те са чисто и просто хора.

— Трябва да признаеш, че са специална група от хора.

— Той е твой син, Харолд.

Харолд я погледна право в очите.

— Синът ми е мъртъв.

— Не. Не е. Той е ето там — тя вдигна пръст и посочи.

Настъпи мълчание. Мълчание, изпълнено само със звука на вятъра, шума от строителството в далечината и лекото почукване на пръчката на Джейкъб по стволовете на магнолиите край канавката.

— Те строят клетки за тях — заяви Харолд.

— Не биха направили нищо подобно. Никой не знае как да постъпи. Просто са твърде много. Накъдето и да се обърнеш, има все повече и повече. Колкото и да са луди онези глупаци по телевизията, те имат право, че ние не знаем нищо за тях.

— Преди говореше друго. „Дяволи“. Помниш ли?

— Е, това беше преди. Оттогава научих много. Господ ми показа, че е погрешно да бъдеш със затворено сърце.

Харолд изсумтя.

— По дяволите. Звучиш като онези фанатици по телевизията. Онези, които искат да обявят за жив светец всеки от тях.

— Те са засегнати от чудеса.

— Не са засегнати. А са заразени. С нещо. Защо иначе, мислиш, правителството ще нарежда на всички тях да си останат вкъщи? Защо „Завърнали се“, мислиш, ще изграждат клетки там, в града, точно сега, докато говорим?

Видях със собствените си очи, Люсил. Едва вчера, когато ходих в града за продукти. Накъдето и да погледнеш, виждаш войници, пушки, хъмвита, камиони и мрежи. Километри и километри огради. Натоварени на камиони. Натрупани на купчини. И всеки трудоспособен войник, който не носи пушка, е зает с поставянето на тези огради. Три метра високи. Здрава стомана. Намотки бодлива тел по върха. Оградили са училището. Окупирали са цялата сграда. Там не е имало занятия, откакто президентът говори по телевизията. Предполагам, съобразили са, че няма много деца в този малък град така или иначе — което е вярно, — така че няма да е кой знае колко трудно да ни накарат да използваме някое друго място за училище, докато те превръщат истинското училище в лагер на смъртта.

— Това шега ли трябваше да бъде?

— Поне каламбур. Искаш ли да опитам пак?

— Млъкни! — Люсил тропна с крак. — Очакваш най-лошото от хората. Винаги си бил такъв. Затова умът ти е толкова задръстен. Затова не си в състояние да видиш чудото, което се случва пред теб.

— Петнайсети август 1966 година.

Люсил прекоси верандата и зашлеви мъжа си. Звукът от плесницата се разнесе над двора като малокалибрен изстрел.

— Мамо?

Джейкъб изведнъж се бе оказал там, като сянка, изникнала от земята. Люсил все още трепереше, с вени, изпълнени с адреналин, гняв и мъка. Дланта й беше изтръпнала. Стисна и отпусна ръката си, без в този миг да е сигурна дали тя все още и принадлежеше.

— Какво има, Джейкъб?

— Трябва ми купа.

Момчето стоеше пред стъпалата на верандата, а тениската му образуваше малка торбичка на корема, пълна до пръсване с къпини. Устата му бе изцапана с тъмносиньо и извита нервно.

— Добре, скъпи — кимна Люсил.

Тя отвори мрежестата врата и въведе Джейкъб вътре. Двамата отидоха бавно в кухнята, като внимаваха да не разпилеят ценния товар. Люсил се разрови в шкафовете, намери подходяща купа и двамата със сина й се заеха да измият плодовете.

Харолд седеше сам на верандата. За първи път от няколко седмици не му се искаше да запали цигара. Люсил го беше удряла само веднъж досега. Преди години, години и години. Толкова отдавна, че той едва си спомняше защо го бе сторила. Май имаше нещо общо с някакъв коментар, който бе направил за майка и. Беше по времето, когато бяха по-млади и се вълнуваха от такива коментари.

Знаеше със сигурност само, че тогава, точно както сега, бе направил нещо много погрешно.

Надигна се в стола си, прокашля се и се огледа с какво да се разсее. Но нямаше нищо. Затова остана да седи и да слуша.

Чуваше само сина си.

Сякаш на света нямаше нищо друго освен Джейкъб. И той си мислеше или може би сънуваше, че винаги е било така. Прегледа в ума си как минават годините. Как се изнизват след 1966-а. Това видение го ужаси. Беше се справил добре след смъртта на Джейкъб, нали така? Гордееше се със себе си, гордееше се с живота си. Нямаше за какво да съжалява. Не бе направил нищо лошо, нали така?

Дясната му ръка бръкна в джоба. В дъното на десния джоб, до запалката и няколко дребни монети, ръката на Харолд напипа малък сребърен кръст, същия, който сякаш се беше появил от нищото преди седмица, изтрит и загладен от времето и износването.

Тогава в ума му изникна идея. Идея или толкова остро усещане, че го чувстваше като идея. Бе потънала в мрачните дълбини на паметта му, погребана някъде при мислите за собствените му баща и майка, които вече бяха само зърнести неподвижни изображения, заровени под мъждивата светлина на лампа в съзнанието му.

Може би това нещо, тази идея или чувство в ума му, беше нещо друго, по-осезаемо, като бащинството. Много бе мислил за бащинството последните дни. Петдесет години прекъсване, вече беше твърде стар, за да се справи както трябва, но бе въвлечен отново по някакъв странен обрат на съдбата — Харолд отказваше да признае заслугата на някое конкретно божество, като се имаше предвид, че той и Бог все още не си говореха.

Харолд се замисли какво означаваше да бъдеш родител. Беше в продължение на осем години, но тези осем години не го пускаха и след като бяха преминали. Никога не бе споделял с Люсил, но през първото десетилетие, след като Джейкъб почина, Харолд беше склонен към внезапни пристъпи на необясними емоции, които се стоварваха върху него като океански вълни понякога, докато караше към вкъщи от работа. В днешно време ги наричаха „пристъпи на паника“.

Той не обичаше да мисли за себе си като за свързан с нещо, имащо общо с паника, но трябваше да признае, че чувстваше именно паника. Ръцете му се разтреперваха, сърцето му се разтуптяваше, сякаш стадо говеда препускаше в гръдния му кош, и се налагаше да отбие встрани от пътя с тресящо се тяло, да запали цигара и да я засмуче с всички сили. Сърцето му туптеше между слепоочията. Дори проклетите му очи сякаш пулсираха.

А после всичко отминаваше. Понякога след него оставаше някакъв мимолетен спомен за Джейкъб, както, след като погледнеш блестящата пълна луна, продължаваш да я виждаш и когато затвориш очи, макар че би трябвало там да има само тъмнина.

Ето че сега, с този малък сребърен кръст между пръстите, на Харолд му се стори, че усеща как се задава един от онези пристъпи. Очите му започнаха да се насълзяват. И както постъпва всеки мъж, когато се сблъска с чистия ужас на емоцията, той се предаде на жена си и погреба мислите си под наковалнята на сърцето си.

— Добре — каза Харолд.

Двамата заедно тръгнаха през двора. Харолд пристъпваше бавно и равномерно, а Джейкъб припкаше наоколо. „Просто прекарай известно време с него — беше казала Люсил накрая. — Само вие двамата. Идете и направете нещо, както преди. От това има нужда той.“ И ето ги сега тук, Харолд и неговият Завърнал се син, вървяха по земята, а Харолд нямаше и най-малка представа какво трябва да правят.

Така че просто тръгнаха.

Прекосиха двора, стигнаха до края на имота и излязоха на черния път, който можеше да ги отведе до магистралата. Въпреки нареждането всички Завърнали се да останат по домовете си Харолд заведе сина си до мястото, където военните камиони минаваха по напечения от слънцето асфалт, до мястото, където войниците щяха да гледат от техните камиони и хъмвита и да виждат малкото Завърнало се момче и съсухрения старец.

Харолд не беше сигурен дали изпита страх или облекчение, когато едно от преминаващите хъмвита удари спирачки, обърна през разделителната линия и тръгна с боботене обратно надолу по магистралата към тях. За Джейкъб със сигурност беше страх. Той стисна ръката на баща си и се скри зад крака му, като надничаше, докато джипът спираше пред тях.

— Добър ден — поздрави от пътническата седалка военен на четирийсет и няколко години с едра глава. Имаше руса коса, твърда линия на челюстта и студени, безизразни сини очи.

— Здравейте — кимна Харолд.

— Как сте днес, господа?

— Живи сме.

Военният се засмя. Наклони се напред в седалката си и изгледа Джейкъб отвисоко.

— А как се казвате, сър?

— Аз ли?

— Да, сър. Аз се казвам полковник Уилис. А как се казвате вие?

Момчето излезе иззад баща си.

— Джейкъб.

— На колко години си, Джейкъб?

— На осем съм, сър.

— Охо! Страхотно е да си на тази възраст! Много време мина откакто бях на осем. Знаеш ли на колко години съм аз? Опитай се да познаеш.

— Двайсет и пет?

— Далеч си от истината! Но ти благодаря — полковникът се ухили, облегнал ръка на прозореца на хъмвито. — Почти на петдесет съм.

— Уха!

— Дяволски прав си с това „Уха!“. Аз съм един стар, стар човек.

После полковникът се обърна към Харолд.

— Как сте днес, сър? — сега гласът му беше сериозен.

— Добре съм.

— Вашето име, сър?

— Харолд. Харолд Харгрейв.

Полковник Уилис погледна през рамо към по-младия войник в джипа. По-младият войник си записа нещо.

— И накъде сте се запътили вие двамата господа в такъв прекрасен ден? — попита полковникът и погледна нагоре към златното слънце, синьото небе и малките стада от облаци, които се влачеха лениво от единия край на земята към другия.

— Нямаме конкретна цел — отвърна Харолд, без да вдига очи към небето, продължавайки да гледа към джипа. — Искаме просто да се разтъпчем.

— И колко време смятате да се „разтъпквате“ навън? Дали не се нуждаете да ви закараме вкъщи, господа?

— Намерихме пътя дотук. Можем да намерим и обратния път.

— Само предлагам да помогна, господин… Харгрейв, нали? Харолд Харгрейв?

Харолд хвана Джейкъб за ръка и те застинаха като статуи, докато полковникът не разбра. Полковник Уилис се обърна и каза нещо на младия войник на шофьорското място. После кимна на стареца и на неговия Завърнал се син.

Хъмвито изръмжа на място и се отдалечи с рев.

— Беше доста мил — обади се Джейкъб. — За полковник.

Инстинктите на Харолд му казваха да тръгват обратно към дома, но Джейкъб го поведе в друга посока. Момчето зави на север и все още стиснал ръката на баща си, го задърпа през храсталаците преди гората, а след това навътре в самата гора. Минаха през борове и разпръснати бели дъбове. От време на време чуваха някакви животни да се движат наблизо. После пърхането на птици, излитащи от върховете на дърветата. Накрая останаха само вятърът, ухаещ на пръст и борове, и небето в далечината, натежало от дъжд.

— Къде отиваме? — огледа се Харолд.

— Как излизат мулетата от обора? — попита Джейкъб.

— Да не се загубим — каза Харолд.

— Мушват се през стобора.

Харолд се разсмя.

Скоро усетиха полъха на вода. Бащата и синът продължиха нататък. Харолд внезапно си спомни как веднъж той, Джейкъб и Люсил бяха отишли да ловят риба от моста край езерото Уакамоу. Мостът не беше висок, което бе добре, защото след около половин час риболов Люсил реши, че ще бъде забавно да бутне Харолд във водата, но той я видя, успя да се отмести настрани и да я тласне, така че тя цопна с писъци в реката.

Когато най-накрая успя да се измъкне от водата на насипа, Люсил представляваше впечатляваща гледка: със залепнали за тялото дънки и памучна риза, капеща мокра коса, украсена с няколко листа от храстите край брега.

— Хвана ли нещо, мамо? — попита Джейкъб, ухилен до уши.

Тогава, без да казва нищо, Харолд сграбчи ръцете на Джейкъб, Люсил го хвана за краката и го хвърлиха със смях във водата.

Сякаш се беше случило миналата седмица, помисли си Харолд.

После гората оредя и пред двамата остана само реката, тъмна и бавна.

— Не си носим дрехи за смяна — отбеляза Харолд, загледан в нея. — Какво ще си помисли майка ти? Ако се появим вкъщи вир-вода и мръсни, ще си имаме големи неприятности.

Още докато говореше, Харолд събу обувките си и нави крачолите си, като позволи на старите си, изтънели крака да видят светлината на деня за първи път откакто се помнеше.

Помогна на детето да навие панталоните си над коляното. Засменият Джейкъб съблече ризата си, втурна се надолу по стръмния бряг на реката и нагази във водата до кръста. После се гмурна под повърхността и изскочи със смях.

Харолд поклати глава и като се чудеше на себе си, съблече ризата си и забърза, колкото можеше един старец, към реката, за да се присъедини към момчето.

Плискаха се във водата, докато и двамата не останаха без сили. Излязоха бавно от реката и намериха равна полянка край брега, където се изтегнаха като крокодили и оставиха слънцето да гали телата им.

Харолд беше уморен, но щастлив. Усещаше как нещо вътре в него се прочиства.

Отвори очи и погледна към небето и дърветата. Три бора се издигаха от земята и се събираха заедно в долния ъгъл на небосвода, закривайки слънцето, което беше в най-ниската точка за деня. Начинът, по който боровете допираха върховете си, беше любопитен за Харолд. Той дълго лежа на тревата, загледан в тях.

Харолд седна, когато тъпа болка започна да обхваща тялото му. Вече беше по-стар човек, отколкото някога. Сгъна колене към гърдите си като дете и обви ръце около краката си. Почеса твърдата четина на брадичката си и се загледа към реката. Беше идвал тук и преди, точно на това място край реката, с трите бора, издигащи се лениво над земята, сливащи се в единство в малкото си късче небе. Джейкъб спеше дълбоко на тревата, тялото му бавно съхнеше под угасващото слънце. Независимо от това, което се говореше, как Завърналите се почти не спят, когато те най-после заспиваха, изглежда се отдаваха на прекрасен, всепоглъщащ отдих. Момчето бе така спокойно и отпуснато, както всеки би желал да бъде. Сякаш вътре в тялото му не ставаше нищо освен бавната, естествена прозодия на сърцето му.

Изглежда мъртъв, помисли си Харолд.

— Той е мъртъв — напомни си полугласно.

Очите на Джейкъб се отвориха. Той погледна нагоре към небето, примигна и рязко се изправи.

— Тате? — извика. — Татко?

— Тук съм.

Когато видя баща си, страхът на момчето изчезна така внезапно, както се бе появил.

— Сънувах нещо.

Първият порив на Харолд беше да повика момчето да седне в скута му и да му разкаже за съня си. Така щеше да постъпи тогава, преди всички тези години. Но това не бе синът му, напомни си той. Август 1966 година му беше отнел Джейкъб Уилям Харгрейв, безвъзвратно.

Това същество до него бе нещо друго. Смърт, имитираща живот. То ходеше, говореше, усмихваше се, смееше се и си играеше като Джейкъб, но не беше Джейкъб. Не можеше да бъде. По законите на Вселената не можеше да бъде.

А дори ако по някакво „чудо“ можеше да бъде, Харолд нямаше да го позволи.

Все пак, дори това да не бе синът му, дори и да беше само сложен конструкт от светлина и часовников механизъм, дори ако само някакъв плод на въображението му седеше на тревата до него, той бе дете в някакъв смисъл, а Харолд не беше толкова старо и озлобено човешко същество, че да бъде безчувствен към болката на едно дете.

— Разкажи ми за съня си — каза той.

— Трудно ми е да си спомня.

— Такива са сънищата понякога.

Харолд бавно се изправи, протегна се и започна да облича ризата си. Джейкъб направи същото.

— Преследваше ли те някой? — попита Харолд. — Случва се в много сънища. Поне в моите. Понякога наистина е плашещо някой да те преследва.

Джейкъб кимна.

Харолд прие мълчанието му за знак да продължи.

— Е, не е било сън за падане.

— Откъде знаеш?

— Защото щеше да риташ и да размахваш ръце!

Харолд вдигна ръце и зарита с крака сякаш участваше в някакво шантаво шоу. Изглеждаше по-глупаво, отколкото му се беше случвало от десетилетия — полуоблечен и все още мокър, размахващ така ръце и крака.

— И щеше да се наложи да те хвърля насред реката, за да те събудя.

И тогава Харолд си спомни. Спомни си с ужасяваща яснота.

Това място тук, под трите дървета, които стърчаха заедно към парчето открито небе, това беше мястото, където бяха намерили Джейкъб преди всички тези години. Тук бяха дошли той и Люсил, за да познаят болката. Това беше мястото, където всяко обещание за живот, в което те бяха вярвали, се бе сринало. Тук бе държал Джейкъб в ръцете си и бе плакал и треперил, докато тялото му лежеше безжизнено и неподвижно.

Всичко, което Харолд успя да направи, когато осъзна кое беше мястото, където стоеше сега — под тези познати дървета — с нещо, което много приличаше на сина му, бе да се разсмее.

— Ама че работа — възкликна той.

— Какво има? — попита Джейкъб.

Единственият отговор на Харолд беше още смях. После и двамата се разсмяха. Но скоро смехът щеше да бъде прекъснат от стъпките на войниците, които изникваха от гората.

Военните щяха да бъдат достатъчно любезни да оставят пушките си в хъмвито. Те дори щяха да стигнат толкова далеч, че да носят пистолетите си в кобурите им, а не извадени и в готовност. Полковник Уилис щеше да води войниците. Щеше да крачи с ръце зад гърба, изпъчил гърди напред като булдог. Джейкъб щеше да се скрие зад крака на баща си.

— Не ми се искаше да го правя — щеше да каже полковник Уилис. — Наистина се опитах да не го правя. Но вие двамата трябваше да се приберете вкъщи.

Така щяха да започнат много трудни времена за Харолд, Люсил, Джейкъб и безброй други. Но засега звучеше смях.

Нико Сутил. Ерик Белоф. Тимо Хайдфелд

Тази тиха уличка в Рочестър никога не бе виждала такова оживление. Плакатите бяха написани на английски и немски език, но германците щяха да разберат отлично всичко, дори да нямаше никакви плакати. От няколко дни бяха обградени в къщата, отвън викаха, размахваха юмруци. От време на време тухла или стъклена бутилка се удряше в стената на къщата. Беше се случвало толкова често, че звукът вече не ги плашеше.

„Нацисти, вървете си у дома!“- пишеше на много от плакатите. „Връщайте се в ада, нацисти!“- четеше се на друг.

— Те просто се страхуват, Николас — каза господин Гершон, загледан през прозореца със смръщено лице. — Идва им твърде много.

Беше дребен слаб мъж с прошарена брада и треперлив глас.

— Съжалявам — поклати глава Ерик.

Той бе само няколко години по-възрастен от Нико. Също момче по стандартите на стареца. Господин Гершон приклекна до седналите Нико и Ерик, като гледаше да стои настрана от прозорците. Потупа Нико по ръката.

— Каквото и да стане, не е по твоя вина. Аз взех това решение — цялото ми семейство и аз взехме това решение.

Нико кимна.

— Майка ми реши вместо мен да постъпя в армията — обясни той. — Тя боготвореше фюрера. Аз исках само да отида в колеж и да преподавам английски език.

— Стига за миналото — обади се Тимо.

Беше на възрастта на Нико, но имаше много малко общо с неговата деликатност. Косата му бе тъмна, лицето му беше тясно и остро, като очите му. Изглеждаше както би трябвало да изглежда някой нацист, дори и да не беше действал така, както би трябвало да действа нацист.

Отвън войниците се опитваха да разпръснат тълпата. Те бяха удържали протестиращите далеч от дома през последните няколко дни. После няколко големи тъмни камиона избоботиха върху предната морава на семейство Гершон. Спряха и от тях се изсипаха войници с щръкнали пушки. Господин Гершон въздъхна.

— Трябва пак да се опитам да разговарям с тях.

— Те искат нас — каза Ерик и махна към останалите шестима нацистки войници, които семейство Гершон бе укривало безуспешно през изминалия месец.

Бяха само момчета, попаднали насред нещо по-голямо, отколкото можеха дори да се надяват да разберат, подобно на първия път, когато бяха живели.

— Нас искат да убият, нали?

Един от мъжете отвън взе мегафон и започна да крещи заповеди към къщата на Гершон. Тълпата аплодираше.

— Връщайте се обратно в ада! — закрещяха.

— Вземете семейството си и напуснете — помоли Нико.

Другите войници се разшумяха одобрително.

— Ние ще се откажем. Всичко стигна твърде далеч. Заслужаваме да ни арестуват, заради участието във войната.

Господин Гершон приклекна с пъшкане, слабото му старо тяло трепереше. Положи длани върху ръката на Нико.

— Вие умряхте веднъж — каза той. — Не е ли достатъчно наказание? Няма да ви предадем на тях. Ще им докажем, че войните се правят от хора, както и че хората, извън тези войни, могат да бъдат разумни. Могат да живеят заедно, дори глупаво старо еврейско семейство като моето и малки германски момчета, които безумец е облякъл в униформи и им е казал: „Бъдетеужасни, че иначе…!“- изгледа жена си. — Трябва да докажем, че има прошка в този свят.

Тя отвърна на погледа му, с решителен израз като неговия.

От горния етаж се чу шум от чупене на прозорец, последван от силен съскащ звук. После нещо изтропа по стената на къщата, близо до прозореца. Още свистене. Бял облак започна да разцъфва зад прозореца.

— Газ! — извика Тимо и постави ръка върху устата си.

— Всичко е наред — заговори успокоително господин Гершон с мек глас. — Ще се постараем всичко да се случи по мирен начин — огледа германските войници. — Всички ние трябва да се постараем да стане мирно. Те само ще ни арестуват.

— Те ще ни убият! — възрази Тимо. — Трябва да се бием с тях.

— Да — съгласи се Ерик и се изправи. Отиде до прозореца и надникна, за да преброи мъжете с пушки.

— Не — настояваше господин Гершон. — Не можем да позволим да стане така. Ако се биете, тогава ще ви убият и единствено така ще бъдете запомнени — цяла къща нацистки войници, които, дори и след като са се върнали от гроба, могат само да се бият и да убиват.

Чу се тропане по вратата.

— Благодаря ви — каза Нико.

След това вратата беше изкъртена.

8

Преди три седмици избухливият съпруг на Люсил и нейният по-рано покоен син бяха арестувани за нещо, което и се струваше раздуто и пресилено обвинение в хулиганско поведение и пребиваване на Завърнал се на публично място. И докато всеки от тях беше наистина виновен по своето индивидуално обвинение, никой адвокат в света не би могъл да твърди, че Харолд Харгрейв е извършил нещо друго освен нарушение на обществения ред. А статусът на Джейкъб като някога-мъртъв-но-вече-не-мъртъв бе също толкова несъмнен.

Но Люсил дълбоко вярваше, с онази част от душата си, побрала някои всеобщи и неотменими представи за добро и зло, че ако имаше някой виновен, това беше Бюрото. Нейните близки не бяха сторили нищо. Нищо, освен да се разхождат по частна земя — не правителствена земя, забележете, а частна собственост, и при своята разходка просто бяха минали там, където хора на Бюрото караха по магистралата. Хора на Бюрото, които ги бяха проследили и арестували.

След ареста им, колкото и да се опитваше, Люсил все не успяваше да спи цяла нощ. А когато сънят идваше, то ставаше като връчване на съдебна призовка, в най-непредсказуеми и неподходящи моменти. Тъкмо сега Люсил бе задрямала на пейката в църквата, облечена в официалния си неделен тоалет, с клюмнала глава под онзи познат ъгъл, често пъти наблюдаван при малките деца, пропуснали часа за следобеден сън. Потеше се малко. Беше юни и всеки ден бе сауна.

Докато спеше, Люсил сънуваше риби. Сънуваше как стои сред тълпа гладни хора. В краката на Люсил имаше голяма пластмасова кофа, пълна с костур, пъстърва, камбала и писия.

— Аз ще ви помогна. Заповядайте — казваше тя. — Ето. Вземете. Ето. Съжалявам. Да. Моля, вземете. Заповядайте. Съжалявам. Ето. Съжалявам.

Всички в съня Й бяха Завърнали се и тя не знаеше защо се извинява, но й се струваше жизненоважно.

— Съжалявам. Заповядайте. Опитвам се да помогна. Съжалявам. Не, не се безпокойте. Ще ви помогна. Ето — устните й мърдаха сами, докато тя седеше отпусната на пейката. — Съжалявам — произнесе на глас. — Ще ви помогна. Не се безпокойте.

В съня й тълпата я наобиколи, приближи се по-плътно и Люсил разбра, че всички те са затворени в невероятно голяма клетка — със стоманена ограда и бодлива тел, — която обаче се смаляваше.

— Мили Боже — възкликна на висок глас. — Всичко е наред. Ще ви помогна.

После се събуди. Събуди се, а в нея се беше втренчило почти цялото паство на баптистката църква в Аркадия.

— Амин — каза пастор Питърс от амвона, усмихвайки се. — Дори и в сънищата си сестра Харгрейв помага на хората. Защо да не можем и ние, останалите, да го правим, когато сме будни?

После продължи с проповедта си — нещо за търпението от Книгата на Йов.

Срамът от заспиването в църквата не беше толкова голям, колкото срама, че е отвлякла вниманието на пастора от неговата проповед. Но и това бе смекчено от факта, че тези дни пастор Питърс често предлагаше отвлечени проповеди. Нещо тормозеше ума му — и сърцето му — и макар никой от стадото му да не можеше да диагностицира точната причина, не беше трудно да се каже, че нещо го гложди.

Люсил седна с изпънат гръб, избърса потта от челото си и промърмори едно закъсняло „Амин“ под носа си в съгласие с важен извод в проповедта на пастора. Очите й още бяха подпухнали и пареха. Намери Библията си, отвори я и сънливо затърси стиховете, които тълкуваше пастор Питърс. Книгата на Йов не беше от най-дългите в Стария завет, но все пак бе доста голяма. Тя прелиства страниците, докато не стигна до стиховете, които й се сториха подходящи. После се загледа в страницата и веднага заспа отново.

Следващия път, когато се събуди, службата беше свършила. Въздухът бе неподвижен. Всички пейки бяха празни. Сякаш самият добър Господ беше решил, че Той вече трябва да иде някъде другаде. Там бе само пасторът с дребничката си жена, чието име Люсил все не можеше да запомни. Седяха на предната пейка и гледаха назад към старицата с меки полуусмивки.

Пастор Питърс заговори първи:

— Мислил съм няколко пъти дали да прибавя фойерверки към моите проповеди, но шефът на пожарната уби тази идея. Както и да е… — той сви рамене.

Раменете му се надигнаха като планини под сакото.

По челото му блестяха капчици пот, но той продължаваше да седи в тъмното си вълнено сако, изглеждащ така, както един Божи човек трябва да изглежда: решен да издържи.

Тогава дребната му съпруга заговори с тихия си, незапомнящ се глас:

— Тревожим се за вас.

Беше със светла рокля и малка шапка с цветя. Типично за нея, дори усмивката й бе малка. Изглеждаше не просто склонна, а напълно готова да припадне всеки момент.

— Не се тревожете за мен — каза Люсил. Тя се изправи, затвори Библията и я притисна към гърдите си. — Господ ще ми помогне.

— Не, сестро Харгрейв, няма да ви оставя така — включи се пасторът и се усмихна широко и искрено.

Съпругата му се пресегна през облегалката на пейката и сложи малката си ръка върху ръката на Люсил.

— Не изглеждате добре. Кога спахте за последен път?

— Само преди няколко минути — отвърна Люсил. — Не видяхте ли? — Тя се засмя кратко. — Съжалявам. Това не бях аз. Онзи мой безпътен съпруг говореше чрез мен, какъвто е дявол — притисна Библията към гърдите си и изсумтя. — Какво по-добро място за почивка от църквата? Има ли друго място на тази земя, където да се чувствам толкова удобно? Едва ли.

— У дома? — подхвърли съпругата на пастора.

Люсил не можеше да прецени дали тя го казва като обида или просто като искрен въпрос. Но тъй като жената беше толкова мъничка, Люсил реши да допусне презумпцията за невинност.

— Домовете не са домове тези дни — въздъхна тя.

Пастор Питърс постави длан на ръката и, до дланта на жена му.

— Говорих с агент Белами — каза той.

— Аз също — отвърна Люсил.

Лицето й се изопна.

— Обзалагам се, че ви е казал същото, което каза и на мен. „Това не е в моята власт.“ — Тя изсумтя отново и приглади косата си. — Какъв е смисълът да си правителствен служител, ако не можеш да направиш нищо? Ако нямаш никаква власт, също като нас останалите.

— Е, казано в негова защита, правителството още е доста по-силно, отколкото който и да е човек, работещ за него. Сигурен съм, че агент Белами прави всичко възможно, за да помогне. Изглежда ми почтен човек. Не той държи там Джейкъб и Харолд, държи ги законът. Харолд е избрал да остане с Джейкъб.

— Какъв избор е имал? Джейкъб е негов син!

— Знам. Но някои хора не правят и това. Както ми каза Белами, било е предвидено само Завърналите се да бъдат задържани там. Но понеже хора като Харолд не искат да оставят своите близки, сега… — гласът на пастора заглъхна.

После заговори отново.

— Но аз вярвам, че така е най-добре. Не бива да допускаме хората да бъдат разделени, поне не напълно, както някои искат да направим.

— Той избра да остане — промърмори Люсил тихо, сякаш го напомняше на себе си.

— Така е — отвърна пастор Питърс. — А Белами ще се погрижи и за двамата. Както казах, той е добър човек.

— И аз си помислих така. Преди, когато го срещнах за първи път. Изглеждаше добър, нищо че беше от Ню Йорк. Дори не съдех за него по това, че е чернокож.

Люсил силно натърти на последната дума. И двамата й родители бяха дълбоко убедени расисти, но тя бе разбрала нещо повече, беше разбрала от Словото — че хората са просто хора. Цветът на кожата им означаваше толкова, колкото и цветът на бельото им.

— Но като го гледам сега — продължи, — се чудя как някой порядъчен човек, независимо от цвета си, може да участва в такова нещо като отвличането на хора от домовете им, дори на деца, и хвърлянето им в затвора? — гласът на Люсил вече отекваше като гръмотевична буря.

— Стига, стига, Люсил — обади се пасторът.

— Стига, стига — повтори жена му.

Пастор Питърс заобиколи пейката, седна до старицата и я прегърна през раменете с голямата си ръка.

— Те не отвличат хора, макар да знам, че може би се чувстваш така. Бюрото само се опитва да… ами, просто те май че помагат. Вече има толкова много Завърнали се. Мисля, че Бюрото се опитва да направи така, че хората да се чувстват в безопасност.

— Ще направят така, че хората да се чувстват в безопасност, като отвеждат старец и детето му от дома им под дулата на пушките?

Люсил едва не изпусна Библията си, когато ръцете й изведнъж оживяха пред нея. Винаги ръкомахаше, когато беше ядосана.

— Като ги задържат вече три седмици? Като ги вкарват в затвора, без… без… По дяволите, не знам, без да им повдигнат обвинение или без нещо подобно на съдебно заседание?

Тя погледна през прозореца на църквата. Дори от мястото, където седеше, можеше да види града, в далечината под хълма, на който се издигаше църквата. Виждаше училището и всички околни новопостроени сгради и огради, всички войници и Завърнали се, които се мотаеха наоколо, скупчените къщички, които все още не бяха попаднали зад загражденията. Нещо в сърцето й подсказваше, че няма да остане дълго така.

Далеч, в другия край на града — невидим заради дърветата и разстоянието, там, където градските квартали се разтваряха в околните поля — беше домът и, останал тъмен, празен.

— Господи… — изпъшка тя.

— Стига, стига, Люсил — спря я съпругата на пастора, без резултат.

— Все му казвам на този Мартин Белами — продължи Люсил. — Все му казвам, че не е правилно и че Бюрото няма право да върши това, но той все ми отговаря, че нищо не може да направи. Казва, че сега за всичко отговарял полковник Уилис. Всичко зависи от него, казва Мартин Белами. Какво значи, че той не можел да направи нищо? Той е човешко същество, нали? А човешките същества могат да правят купища неща, нали?

Капки пот се стичаха по челото и. И пасторът, и жена му бяха отдръпнали ръцете си от нея, сякаш тя беше котлон, включен от някого без предупреждение.

— Люсил — сниши глас пасторът и заговори бавно, нещо, за което бе разбрал, че успокоява хората, независимо дали искат или не. Старицата наведе очи към Библията в скута си. Някакъв голям въпрос се изписваше в извивките на лицето и.

— Бог има план — продължи пастор Питърс, — дори ако агент Белами няма.

— Но минаха вече седмици — отговори Люсил.

— И двамата са живи и здрави. Нали?

— Предполагам — тя отвори Библията си напосоки.

Отвори я само за да се увери, че думите и Словото са си все още там.

— Но те са… — потърси точната дума. Щеше да се почувства по-добре, ако успееше да намери истинската дума точно сега. — Те са… зазидани.

— Те са в същото училище, където почти всяко дете в този град се е научило да чете и пише — напомни пасторът. Ръката му отново обгръщаше Люсил. — Да, знам, че сега изглежда различно с всички тези войници наоколо, но още си е нашето училище. Това е същата сграда, където е ходил Джейкъб преди всичките тези години.

— Тогава училището беше ново — прекъсна го Люсил, чиито мисли се отклониха към спомените.

— Сигурен съм, че е било прекрасно.

— О, така беше. Направо грееше като ново. Е, тогава беше много по-малко. Преди пристрояванията и ремонтите, които направиха, когато градът стана малко по-стар и малко по-голям.

— Значи можем просто да си мислим, че са още там, в онази версия на училището?

Люсил не отговори.

— Те са на топло и ги хранят.

— Защото аз им нося храна!

— Най-добрата храна в страната! — пасторът погледна театрално към жена си. — Все казвам на моята благоверна, че трябва да прекара няколко седмици с вас и да научи тайната на онзи ваш пай с праскови.

Люсил се усмихна и му махна с ръка.

— Не е нищо особено. Дори нося храна на Мартин Белами — тя замълча. — Както казах, аз го харесвам. Струва ми се добър човек.

Пастор Питърс я потупа по гърба.

— Разбира се, че е така. И той, и Харолд, и Джейкъб, и всички останали там в училището, които са опитали от вашия пай — защото чух, че носите големи количества и го раздавате, — всички те са ви задължени. Те ви благодарят всеки ден, знам го.

— Само защото са затворници, не означава, че трябва да ядат държавната помия, с която ги хранят войниците.

— Мислех, че храната им се доставя от фирмата за кетъринг на госпожа Браун. Как я наричаха? Предала Богу дух храна?

— Както казах — помия.

Всички се засмяха.

— Нещата наистина ще се оправят — заяви пасторът, когато смехът заглъхна. — С Харолд и Джейкъб всичко ще бъде наред.

— Ходите ли там?

— Разбира се.

— Благословено да е сърцето ви — каза Люсил. Потупа пастора по ръката. — Те имат нужда от пастир. Всеки в онази сграда се нуждае от пастир.

— Правя каквото мога. Говорих с агент Белами — всъщност с него си говорим понякога. Както казах, изглежда ми порядъчен човек. Вярвам, че наистина се опитва да направи всичко, което може. Но както се развиват нещата, с растящия брой, с който на Бюрото му се налага да се справя…

— Сложили са онзи ужасен полковник Уилис да командва.

— И аз така разбрах.

Люсил стисна устни.

— Някой трябва да направи нещо. — Гласът й беше тих, като шепот на вода в дълбока пукнатина. — Той е жесток човек. Личи по очите му. Очи, които изглеждат все по-безизразни, колкото по-дълго се вглеждате в тях. Трябваше да го видите, когато отидох там, за да взема Харолд и Джейкъб. Студен като декември, такъв беше. Като планина от апатия.

— Бог ще намери начин.

— Да — съгласи се Люсил, макар че сега, след три седмици, се съмняваше все повече и повече. — Бог ще намери начин — повтори тя. — Но все пак се тревожа.

— Всички ние си имаме нашите тревоги — отвърна пасторът.

Фред Грийн се прибираше в празна къща вече няколко десетилетия. Беше свикнал с тишината. Не си даваше много труд да готви и отдавна се задоволяваше със замразени храни и от време на време някоя прегоряла пържола.

Винаги Мери бе готвила.

Когато не работеше по полето, беше в дъскорезницата, опитвайки се да свърши каквото може. Рядко се прибираше у дома, преди да се стъмни, а тялото му всеки ден бе малко поуморено от предишния. Но напоследък забелязваше, че става все по-трудно и по-трудно да си намери работа поради факта че по-младите мъже бяха навсякъде, чакаха в утринния сумрак дневният управител да избере кого ще наеме този ден.

И макар че опитът си имаше своите предимства, когато ставаше дума за физически труд, беше почти невъзможно да се победи младостта. Струваше му се, че започва да се предава. Просто му идваше прекадено много.

Така че всяка вечер Фред Грийн се прибираше, вечеряше претоплено ястие, седнал пред телевизора, включен на новините, в които говореха само за Завърналите се.

Не успяваше да чуе и половината от казаното от водещите, защото през повечето време спореше с тях, обявяваше ги за размирници и глупаци, улавяше само откъслечни подробности за потока от Завърнали се, който набъбваше с всеки изминал ден, набъбваше все повече и повече до пълноводна река.

Всичко това го караше да се чувства неспокоен, обладан от силно предчувствие.

Но имаше и нещо друго. Някакво усещане, с което не успяваше да се справи. Спеше неспокойно от няколко седмици. Всяка вечер си лягаше в своята празна и тиха къща — точно както бе правил в продължение на десетилетия — и се опитваше да заспи дълго след полунощ. А когато сънят най-накрая идваше, беше плитък и неспокоен, лишен от сънища, но въпреки това трескав. Някои сутрини се събуждаше със синини по ръцете, за които обвиняваше дървените табли. Една нощ бе обзет от усещане за пропадане, само за да се събуди миг преди да се приземи на пода до леглото с лице, обляно в сълзи и с огромна, неописуема тъга, сякаш сгъстила въздуха около него.

Остана на пода, ридаещ, вбесен заради неща, които не можеше да изрази с думи, с глава, изпълнена с неудовлетвореност и копнеж.

Извика името на жена си.

Беше за първи път от толкова време, че вече не можеше да си спомни откога не бе произнасял нейното име. Композира думата на върха на езика си, изстреля я във въздуха и се заслуша как звукът отеква в задръстената с мебели, мухлясала къща.

Остана там, на пода, в очакване. Сякаш тя можеше внезапно да излезе от скривалището си, да обвие ръце около него, да го целуне и да му запее — с онзи благословен, великолепен глас, за който копнееше, — да му върне музиката след всички тези години на празнота.

Но никой не отговори.

В крайна сметка той се надигна от пода. Отиде до дрешника и извади един сандък, който не бе виждал дневна светлина от десетилетия. Беше черен, тънък слой патина покриваше пантите от пиринч. Сякаш въздъхна, когато го отвори.

Пълен бе с книги, ноти, малки кутийки, съдържащи дребни бижута или керамични дрънкулки, които вече нямаше кой да оцени в този дом. По-дълбоко, заровен под малка копринена блуза с деликатно зашити рози около яката, беше фотоалбумът. Фред го взе, седна на леглото и го разгърна. Той се отвори с изскърцване.

И изведнъж жена му вече беше там и му се усмихваше. Бе забравил колко кръгло беше лицето и. Колко тъмна бе косата и. Как изглеждаше постоянно объркана и как той обичаше най-много в нея тъкмо това. Дори когато спореха, тя винаги изглеждаше смутена, сякаш виждаше света така, както не го виждаше никой друг и не можеше да разбере защо хората постъпваха така, както постъпваха. Той седеше, прелистваше страниците на албума и се опитваше да не мисли за звука на нейния глас, за съвършения начин, по който тя му пееше, когато нощите бяха дълги и той не можеше да заспи. Отваряше и затваряше уста, сякаш се опитваше да изрече някакъв въпрос, който, от упорство, отказваше да прозвучи.

Тогава се натъкна на една снимка, която го накара да застине. Усмивката й не беше толкова ярка. Изразът й вече не бе объркан, а решителен. Беше направена през някой окъпан от слънце следобед на плажа скоро след нейния спонтанен аборт.

Тази трагедия бе тяхната тайна. Едва бяха научили от лекаря новината за нейната бременност, когато всичко рухна. Фред се събуди една нощ от звуците на тихото и хлипане в банята, когато бремето на случилото се вече беше натежало върху нея.

Той винаги бе имал дълбок сън. Да те събуди човек е все едно да събуди мъртвец, беше му казала веднъж. Той и до днес се питаше дали тя се бе опитала да го събуди онази нощ, дали беше поискала помощта му и дали той не я бе провалил. Със сигурност би могъл да направи нещо. Как един съпруг би могъл да проспи такова нещо, питаше се той. Да лежи и да спи като някакво тъпо животно, докато малкото пламъче на живота на детето им е изтлявало.

Бяха планирали да съобщят на приятелите си за бременността на празненството за нейния рожден ден, след по-малко от месец. Но ето че вече не беше необходимо. Само лекарят знаеше какво се е случило с тях.

Единственият признак, че нещо не бе наред, стана сумракът в усмивката й след онзи ден, сумрак, който той никога не можа да забрави.

Отлепи снимката от албума. Миришеше на старо лепило и плесен. Тази нощ, за пръв път след нейната смърт, той заплака.

На следващата сутрин Фред отиде в дъскорезницата, но дневният управител не го взе на работа. Той се прибра у дома и провери нивите, но и те не се нуждаеха от вниманието му. Така че се качи на пикапа си и потегли към Марвин Паркър.

Марвин живееше от другата страна на улицата срещу портата на училището, където държаха Завърналите се. Той можеше да стои в предния си двор и да гледа как там влизат автобусите, пълни със Завърнали се. И правеше точно това изключително много сутрини, откакто всичко бе започнало.

По някаква причина Фред чувстваше, че трябва да бъде там. Изпитваше нужда да види със собствените си очи в какво се беше превърнал светът. Изпитваше нужда да види лицата на Завърналите се.

Сякаш търсеше някого.

Харолд тихо седеше на ръба на походното си легло насред бившето арт студио на г-жа Джонсън. Искаше му се гърбът да го боли, дори и само за да може да се оплаква от това. Харолд винаги установяваше, че е в състояние да размишлява много по-задълбочено по отвлечени или сложни въпроси, след като му е дръпнал едно хубавичко, здраво оплакване от болките в гърба. Потръпна при мисълта какво би могло да се случи, ако някак си беше успял никога да не се оплаква. Люсил можеше вече да го е обявила за светец.

Съседното походно легло до Харолд беше на Джейкъб. Възглавницата и завивката на момчето бяха поставени точно в горния край. Завивката бе правена от Люсил. Беше съшита с фантазия от разноцветни късчета, с шевове, които нищо по-слабо от ядрен удар не можеше да разкъса. Бе сгъната с прави ръбове. Възглавницата беше съвършено равна и гладка. Какво спретнато момче, помисли си Харолд, опитвайки се да си спомни дали винаги е било така.

— Чарлз?

Харолд въздъхна. На прага на арт студиото, превърнато в спалня, стоеше възрастна жена. Една от Завърналите се. Следобедната светлина нахлуваше през прозореца и падаше върху лицето и, а всичко около рамката на вратата беше осеяно с петна от боя във всякакви цветове и форми, останки от години художествени проекти. Имаше заслепяващо жълти и свирепо червени, всичките по-ярки, отколкото Харолд смяташе за възможно, като се имаше предвид колко стари бяха вероятно. Те обрамчваха старицата в дъга от цветове, като й придаваха някак вълшебен вид.

— Да? — отвърна Харолд.

— Чарлз, по кое време ще тръгваме?

— Скоро — обеща Харолд.

— Ще закъснеем, Чарлз. А аз не мога да допусна да закъсняваме. Това е невъзпитано.

— Всичко е наред. Те ще ни чакат.

Той се изправи, разтвори ръце, бавно се приближи до старата жена, г-жа Стоун, и я поведе през стаята към походното й легло в ъгъла. Беше едра чернокожа жена, преполовила осемдесетте и сенилна, както би могло да се очаква. Но сенилна или не, тя се грижеше за себе си и за леглото. Винаги бе чиста, косата й винаги беше добре поддържана. Малкото дрехи, с които разполагаше, някак си оставаха без петънце.

— Не се безпокой — каза Харолд. — Няма да закъснеем.

— Но ние вече закъсняваме.

— Имаме достатъчно време.

— Сигурен ли си?

— Напълно, мила. — Харолд се усмихна и я потупа по ръката, докато тя се отпускаше на леглото.

Седя до нея, докато жената не се извърна на една страна и не потъна в сън. С нея винаги ставаше така: ненадейна възбуда, някакъв неизбежен стрес, последван от внезапно заспиване.

Харолд седя с г-жа Стоун — името й беше Патриша, — докато не я споходи сънят. След това, въпреки юнската жега, той я покри със завивката от леглото на Джейкъб. Тя промърмори нещо, че не бива да карат хората да чакат. После устните й застинаха, дишането й стана бавно и равномерно.

Той се върна при своето легло и седна. Искаше му се да имаше книга. Може би, когато Люсил дойдеше на посещение, щеше да я помоли да му донесе някоя, стига да не беше Библията или друга подобна щуротия.

Не, помисли си Харолд, като потъркваше брадичката си. По някакъв начин Белами имаше пръст в това. Въпреки намаляването на властта му, след като Бюрото започна да затваря хора, агент Мартин Белами все още бе най-информираният човек в околностите.

По свой собствен начин Белами все още ръководеше шоуто. Той отговаряше за разпределението на храната и стаите, за доставката на дрехи, за това всеки да разполага с тоалетни принадлежности и за какво ли още не. Той контролираше наблюдението както на Истински живите, така и на Завърналите се.

Той отговаряше за всичко това, макар че всъщност други хора вършеха черната работа. А Харолд започваше да открива, благодарение на войниците, които обичаха да обсъждат на висок глас, докато патрулираха около училището, че последните дни имаше все по-малко и по-малко подготвителна работа.

Политиката постепенно ставаше политика на просто задържане на мъртвите, на складирането им, сякаш бяха свръхзапаси от храна. Сега, ако откриеха някого с особена стойност или известност, правеха малко повече, купуваха му самолетен билет за вкъщи, но иначе Завърналите се предимно се оставяха там, където се бе случило да изникнат.

Може би не беше така навсякъде, помисли си Харолд, но щеше да стане скоро. Като цяло ставаше по-лесно и по-евтино да поставите номер и да отворите досие на Завърналия се, да натиснете няколко клавиша на компютъра, да му зададете няколко въпроса, да натиснете още няколко клавиша и да забравите за него. Ако на някого му се искаше да положи допълнително усилие — което се случваше все по-рядко, — можеше да отиде по-далеч, като пусне търсене в интернет за името на лицето. Но това беше всичко. Все по-често с тези няколко натискания на клавиши — усилие, едва различаващо се от нищо — се изчерпваше всичко.

Оставил старата жена да спи, Харолд излезе от стаята и тръгна през пренаселеното старо училище. Още от първия ден, в който започнаха да арестуват Завърнали се, всичко бе сбъркано. И с всеки изминал ден ставаше все по-сбъркано. Всички свободни пространства и коридори, по които преди можеше да се преминава, сега бяха изпълнени с походни легла и хора, вкопчили се в тях от страх да не им бъдат отнети от някой новодошъл. Нещата все още не бяха стигнали дотам да има повече тела, отколкото легла, но вече се бе зародила йерархия.

По-отдавнашните обитатели имаха легла вътре в основната сграда на училището, където всичко работеше и нищо не беше много далеч. Новите хора — с изключение на престарелите и/или немощните; за тях все още се пазеше място вътре — пребиваваха отвън, на паркинга и на малки отсечки от улиците около училището, в район, наречен Палатковото селище.

Палатковото селище бе сиво-зелено скупчване на толкова стари палатки, че Харолд не можеше да ги погледне, без риск внезапно да потъне дълбоко в спомени от детството. Толкова далечни спомени, че се прожектираха на филмовия екран в ума му в черно и бяло.

Спасителната милост досега беше, че времето бе благосклонно. Горещо и влажно, но по-често сухо.

Харолд прекоси Палатковото селище и тръгна към далечния край на лагера, в близост до южната ограда, където беше настанен един приятел на Джейкъб, момче на име Макс. Охранителите патрулираха покрай оградата с пушки на рамо.

— Тъпи копелета — излая Харолд както винаги.

Погледна нагоре към слънцето. Беше си още там, естествено, но внезапно му се стори по-топло. Струйка пот се стече през средата на челото му и в крайна сметка покапа от върха на носа му.

Изведнъж сякаш взе да става още по-горещо. Поне с десет градуса, като че ли слънцето се бе спуснало и се беше настанило върху раменете му, решено да прошепне нещо много важно в ухото му.

Харолд си избърса лицето и изтри потта от ръката си в крачола на панталоните.

— Джейкъб? — извика той.

Треперенето започна в основата на гръбнака му и се разпространи надолу по краката. Удари го в коленете.

— Джейкъб, къде си?

После земята внезапно се надигна, за да го посрещне.

Джеф Еджесън

Ако можеше да се вярва на часовника на стената, часът на Джеф с полковника почти беше приключил. Полковникът бе прекарал последните петдесет и пет минути в задаване на въпросите, които и двамата вече знаеха наизуст. По-добре да си бе почел. Някой добър киберпънк роман или може би някое градско фентъзи. Предпочиташе автори с голямо въображение. Въображението беше важно и рядко нещо, смяташе той.

— Какво мислиш, че се случва, когато умрем? — попита полковникът.

Беше нов въпрос, макар и без много въображение. Джеф се замисли за момент. Чувстваше се малко неудобно пред перспективата да разговаря за религия с полковника, когото бе започнал да харесва. Напомняше му за баща му.

— Рай или ад, предполагам — отвърна Джеф. — Предполагам, че зависи от това колко си се забавлявал — изкиска се кратко.

— Сигурен ли си?

— Не — поклати глава Джеф. — Дълго време бях атеист. Никога не съм бил сигурен за много неща.

— А сега? — полковникът се изпъна в стола си и ръцете му се скриха под масата, сякаш посягаше за нещо.

— Все още не съм сигурен за много неща — каза Джеф. — За историята на живота ми.

Тогава полковник Уилис извади пакет цигари от джоба си и ги поднесе на младия мъж.

— Благодаря — взе си Джеф и запали.

— Не е необходимо да бъде непоносимо — заяви полковникът. — Всички си имаме своя роля, която трябва да изиграем — както аз, така и ти.

Джеф кимна. Облегна се назад в стола си и издиша дълга бяла струя, без да го е грижа колко неудобен беше столът или колко скучни бяха стените, или за факта, че някъде в този свят той имаше брат, а полковникът и хората му нямаше да му позволят да го намери.

— Аз не съм жесток човек — подхвърли тогава полковникът, сякаш знаеше за какво мисли Джеф. — Просто имам неприятна роля. — Той се изправи. — Но сега трябва да тръгвам. Чака се още един камион с ваши тази вечер.

9

Харолд се събуди под слънце, което му изглеждаше по-ярко и по-силно, отколкото помнеше да е виждал някога. Всичко беше много далечно и неясно, както след като си вземал прекалено много лекарства. Около него се бяха скупчили зяпачи. Всички изглеждаха по-високи, отколкото би трябвало, прекалено издължени. Старецът затвори очи и си пое дълбоко дъх. Когато отново ги отвори, над него стоеше Мартин Белами, изглеждаше много тъмен и официален. Още носи оня проклет костюм, дори и в такава жега, помисли си Харолд.

Той седна. Болеше го главата. Имаше късмет, че бе паднал на тревата, а не на тротоара. Нещо задръстваше дробовете му. Нещо тежко и мокро. Накара го да се изкашля.

Едното прокашляне доведе до друго, а след това вече не беше никакво прокашляне, а направо раздираща кашлица. Харолд се преви надве, тялото му се разтресе. Пред очите му заплуваха малки точици, които се появяваха и изчезваха с трептене.

Когато кашлицата в крайна сметка спря, Харолд остана проснат на тревата с одеяло под главата, слънцето блестеше в очите му, целият бе облян в пот.

— Какво стана? — попита той, усещаше нещо режещо и влажно в гърлото си.

— Ти припадна — отговори Мартин Белами. — Как се чувстваш?

— Горещ.

Агент Белами се усмихна.

— Днес е горещ ден.

Харолд се опита да седне, но светът го предаде и започна да се върти. Той затвори очи и се отпусна обратно върху тревата. Миризмата на топлата трева му напомни за времето, когато беше момче и за да лежи в тревата през горещ юнски следобед, не беше нужно да припада.

— Къде е Джейкъб? — поинтересува се Харолд с все още затворени очи.

— Тук съм — обади се Джейкъб и се промуши през събралата се тълпа. Беше дотичал с приятеля си Макс, който го следваше мълчаливо. Джейкъб коленичи до баща си и хвана ръката на стареца.

— Не те изплаших, нали, момче?

— Не, сър.

Харолд въздъхна.

— Това е хубаво.

Приятелят на Джейкъб, Макс, който вече се бе проявил като много нежно и грижливо момче, коленичи при главата на Харолд, приведе се над него, съблече тениската си и я използва, за да избърше челото му.

— Добре ли сте, господин Харолд? — попита Макс.

Макс беше Завърнал се британска реколта. С целите си акцент и обноски. Бе открит в окръг Блейдън, недалеч от мястото, където преди седмици беше намерен онзи японец. Изглежда, окръг Блейдън се превръщаше в източник на екзотични, по-рано били мъртви индивиди.

— Да, Макс.

— Защото изглеждате много зле, а ако сте болен, трябва да отидете в болница, господин Харолд.

Въпреки спокойната си, стоическа природа на Завърнал се и изискания си британски акцент Макс говореше като картечница.

— Чичо ми се разболя преди много, много време — продължи Макс. — И се наложи да постъпи в болница. Тогава се разболя още повече и кашляше, както кашляте и вие, но звучеше дори по-лошо и… ами, господин Харолд, той умря.

Харолд кимаше и се съгласяваше с разказа на момчето, макар че не бе успял да разбере нищо след първоначално изстреляното: „Чичо ми се разболя…“

— Това е добре, Макс — каза Харолд с все още затворени очи. — Много хубаво.

Той дълго лежа на земята със затворени очи, а топлината на слънцето обгръщаше тялото му. Тихи разговори стигаха до ушите му, дори и през шума от стъпките на войниците, обхождащи усърдно оградата около лагера. Не беше забелязал, че е бил толкова близо до оградата, когато първият пристъп на кашлицата бе разтърсил тялото му, но сега Харолд осъзна колко я е наближил.

Тогава в ума му се завъртя поредица от видения.

Представи си земите отвъд оградата. Видя настилката на училищния паркинг. Зави по главната улица и мина покрай бензиностанцията и малките стари магазинчета, които бяха построени по протежение на улицата много, много отдавна. Видя приятели и познати лица, всички тръгнали по техните си работи както винаги. Понякога те му се усмихваха и махваха с ръка, а може би един-двама от тях извикаха здравей.

Харолд осъзна, че кара стария пикап, който имаше през 1966-а. Не се бе сещал за тази кола от години, но сега си я спомняше ясно. Широките меки седалки. Огромното усилие, необходимо, за да се насочва проклетото нещо. Харолд се зачуди дали днешните поколения могат да оценят какъв лукс е сервоуправлението, или, както беше и с компютрите, сега то бе толкова често срещано, че вече в него не се криеше никаква магия.

В това кратко видение Харолд прекоси целия град, като бавно осъзнаваше, че нямаше дори един-единствен Завърнал се по многобройните му улици и авенюта. Излезе извън очертанията на града, на магистралата към дома му, а пикапът мъркаше равномерно под него.

Пред къщи той се пребори с волана, зави по алеята и намери Люсил, млада и красива. Седеше на верандата, огряна от слънчевата светлина, с напълно изправен гръб, царствена и значима, така както Харолд никога не бе виждал да изглежда друга жена през целия си живот. Дългата й гарвановочерна коса се спускаше по раменете и, блестяща под топлото слънце. Беше грациозно и величествено създание. Тя го плашеше, затова я обичаше толкова много. Джейкъб тичаше в кръг около дъба пред верандата и викаше нещо за герои и злодеи.

Такива трябваше да бъдат нещата. И тогава момчето зави зад дървото и не се показа от другата страна. Изчезна за миг.

Агент Белами бе коленичил в тревата до Харолд; зад него двойка нетърпеливи парамедици хвърляха сянка върху обляното с пот лице на стареца.

— Случвало ли ви се е и друг път? — попита единият от парамедиците.

— Не — отговори Харолд.

— Сигурен ли сте? Трябва ли да търся медицинското ви досие?

— Можете да направите каквото ви харесва, предполагам — каза Харолд. Силите му се възвръщаха, заедно с прилива на гняв. — Това е едно от предимствата да си човек на правителството, нали? Имате информация за всеки някъде в някоя проклета папка.

— Предполагам, че да — обади се Белами. — Но мисля, че ще е по-добре за всички да го направим по лесния начин.

Той кимна на парамедиците.

— Вижте дали е добре. Може би на вас ще съдейства малко повече, отколкото на мен.

— Не разчитай на това — измърмори Харолд.

Мразеше да провежда разговор, докато лежи по гръб, но май точно сега нямаше голям избор. Всеки път, когато понечваше да седне, Джейкъб леко го натискаше по рамото с тревожен израз на малкото си личице.

Белами се изправи и изтупа тревата от коленете си.

— Аз ще се погрижа да получа медицинския му картон. Направете запис за случилото се в дневника, разбира се.

Той вдигна ръка и помаха на някого.

Приближиха се двойка войници.

— Всичко това за един уморен старец — произнесе Харолд високо и най-накрая седна с пъшкане.

— Хайде, хайде — каза парамедикът и сграбчи Харолд за ръката с изненадваща сила. — Трябва да легнете и да ни дадете шанс да се уверим, че сте добре, сър.

— Отпусни се — помоли Джейкъб.

— Да, господин Харолд. Трябва да легнете — вметна Макс. — Нали ви разказах за чичо ми. Той се разболя един ден, не искаше никакви лекари да се въртят около него и постоянно ги ругаеше, когато идваха. А после умря.

— Добре, добре, добре — въздъхна Харолд.

Скоростта, с която говореше момчето, бе достатъчна, за да потуши бунта на стареца. Той внезапно се почувства много, много уморен. Така че просто се предаде и реши да легне по гръб на тревата и да остави парамедиците да правят каквото искат.

Ако направеха нещо нередно, реши той, винаги можеше да ги съди. Тук беше Америка в края на краищата.

Тогава Макс се впусна в нов разказ за смъртта на чичо си и Харолд беше приспан от бързото барабанене на гласа на момчето.

— Ще закъснеем — припираше старата сенилна чернокожа жена. Харолд седна в леглото си, без все още да е сигурен как се бе озовал тук. Беше в стаята си, където бе малко по-хладно отпреди, но слънцето продължаваше да грее през прозореца и той разбра, че е същият ден, малко по-късно. На ръката му имаше превръзка, под която усещаше сърбеж, там му бяха сложили инжекция в някакъв момент, досети се Харолд.

— Проклети лекари.

— Това е лоша дума — обади се Джейкъб.

Двамата с Макс седяха на пода и играеха някаква игра. Сега скочиха и се втурнаха към леглото.

— Преди не казвах нищо — продължи Джейкъб, — но мама не би искала да употребяваш проклет.

— Това е лоша дума — съгласи се Харолд. — Става ли да не й казваме?

— Добре — отговори Джейкъб с усмивка. — Искаш ли да чуеш един виц?

— О, да — прекъсна го Макс. — Това е чудесен виц, господин Харолд. Един от най-смешните вицове, които съм чувал от много време. Моят чичо…

Харолд вдигна ръка, за да спре момчето.

— Какъв е вицът, синко?

— Как разбираме, че морковите са полезни за зрението?

— Не знам — сви рамене Харолд, макар добре да си спомняше, че разказа на Джейкъб този виц малко преди момчето да умре.

— Ами виждал ли си заек с очила?

Всички се засмяха.

— Не можем да останем тук цял ден — заяви Патриша от своето легло. — Вече сме закъснели. Ужасно, ужасно закъснели. Невъзпитано е да караме хората да чакат. Те ще започнат да се притесняват за нас! — Протегна тъмната си ръка и я сложи върху коляното на Харолд. — Моля те. Не искам да бъда груба с никого. Майка ми не ме е възпитала така. Може ли да тръгваме вече? Аз съм облечена.

— След малко — каза Харолд, без да знае защо.

— Тя добре ли е? — попита Макс.

Момчето обикновено говореше в абзаци, така че Харолд зачака да дойдат и останалите изречения. Но това така и не стана. Патриша се боричкаше с дрехите си и ги гледаше, тъй като те май не се приготвяха да тръгват. Това я разстрои много.

— Просто е объркана — отвърна накрая Харолд.

— Не съм объркана! — възнегодува Патриша и дръпна ръката си.

— Не си — хвана ръката й Харолд и нежно я потупа. — Не си объркана. И няма да закъснеем. Обадиха се преди малко и казаха, че часът се променя. Отложиха нещата.

— Отменили са го?

— Не. Разбира се, че не. Просто са го отложили малко.

— Направили са го, нали? Анулирали са го, защото ние закъсняхме толкова! Те са ни ядосани! Това е ужасно.

— Нещата въобще не стоят така — възрази Харолд.

Той се приближи до нейното походно легло, благодарен, че тялото му сякаш се връщаше към нормалното, може би тези проклети лекари не бяха толкова лоши. Обгърна с ръка едрото и туловище и я потупа по рамото.

— Просто са променили часа, това е всичко. Имало някакво объркване с храната, мисля. При доставчика станала някаква авария в кухнята и всичко вървяло зле, затова искали малко повече време, това е всичко.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм — кимна Харолд. — Всъщност имаме толкова много време, че може и да си подремнеш. Уморена ли си?

— Не — тя стисна устни, после продължи: — Да — заплака. — Толкова, толкова съм уморена.

— Чувството ми е познато.

— О — възкликна тя. — О, Чарлз. Какво не е наред с мен?

— Нищо — погали я по косата Харолд. — Просто си уморена. Това е всичко.

Жената го погледна и на лицето и се изписа огромен, дълбок страх, сякаш за миг бе осъзнала, че той не беше онзи, на когото се преструваше, че нищо не бе такова, каквото съзнанието и казваше. После мигът отмина и отново беше уморената, объркана старица, а той бе Чарлз. Тя отпусна глава на рамото му и заплака, дори и само защото й се струваше, че това е най-правилното нещо, което може да направи.

След малко жената заспа. Харолд я положи на матрака, отметна разпилените коси от лицето й и я загледа така, сякаш умът му беше изпълнен със загадки.

— Това е ужасно — поклати глава Харолд.

— Кое? — попита Джейкъб със своя равен спокоен глас.

Харолд седна на края на леглото си и се загледа в ръцете си. Втренчи се в показалеца и средния пръст, сякаш те държаха един от онези малки, прекрасни цилиндри с никотин и канцерогени. Вдигна празните си пръсти към устните. Вдиша. Задържа дъх. Изпусна всичкия въздух — закашля се леко, когато дробовете му се изпразниха.

— Не трябва да правиш така — упрекна го Макс.

Джейкъб кимна в знак на съгласие.

— Помага ми да мисля — обясни Харолд.

— За какво си мислиш? — попита Макс.

— За жена си.

— Мама е добре — каза Джейкъб.

— Разбира се, че е — отговори Харолд.

— Джейкъб има право — намеси се Макс. — Майките са винаги добре, защото светът не може да се оправи без тях. Така каза баща ми, преди да умре. Каза, че майките са причината целият свят да действа както трябва и че без майките всички щяха да са сърдити и гладни, а хората щяха да се бият през цялото време и на никого нямаше да се случва нищо добро.

— Мисля, че е бил прав — кимна Харолд.

— Баща ми обичаше да казва, че майка ми е най-добрата на света. Твърдеше, че никога не би я заменил, но си мисля, че това го казва всеки баща, защото звучи добре. Обаче се обзалагам, че Джейкъб си мисли същото за майка си — вашата съпруга, — защото така би трябвало да си мисли. Ето как стоят нещата…

Изведнъж момчето спря да говори и само се взираше неразбиращо в тях. Харолд приветства тишината, но в същото време беше и изнервен от нейната внезапност. Макс изглеждаше ужасно разсеян, сякаш нещо бе изскочило внезапно и бе отнесло надалеч от съзнанието му всичко, което се бе намирало там само секунди преди това.

После очите на момчето се забелиха, сякаш в главата му прещрака някакъв голям ключ. То падна на пода и остана да лежи като заспало, само тънка струйка кръв на горната му устна подсказваше, че нещо не е наред.

Татяна Русеса

Те бяха бели, затова беше сигурна, че няма да я убият. Нещо повече, бяха американци, затова знаеше, че ще се отнесат с нея добре. Нямаше нищо против, че няма да й позволят да си тръгне, искаше й се само да можеше да им помогне повече.

Преди да я доведат тук — където беше в момента, — тя бе на друго място. То не беше чак толкова голямо като това място, а тези хора, които бяха с нея сега, не бяха същите хора, но не бяха и много по-различни. Всички те казваха, че работят за нещо, наречено „Бюрото“.

Те й донесоха храна. Дадоха й походно легло, на което да спи. Тя все още носеше синьо-бялата рокля, която й бе дала жената на другото място. Казваше се Кара, спомняше си момичето, говореше и английски, и френски и беше много мила, но Татяна бе разбрала, че не е особено полезна за тях, и това много й тежеше.

Всяка сутрин в 10:00 идваше един човек, отвеждаше я в стаята без прозорци и започваше да й говори бавно и отчетливо, сякаш не беше сигурен дали разбира английски, но тя се учеше много добре в училище и английският език бе ясен и прост за нея. Акцентът му беше странен, но нещо й подсказваше, че за него нейният акцент вероятно е също толкова странен. Затова отговаряше на въпросите му също така бавно и отчетливо, както бяха зададени, което, изглежда, му допадаше.

Струваше й се важно да му угоди. Ако тя не му (или им) угодеше, може би той щеше да им каже да я изпратят у дома.

Така че всеки ден в продължение вече на много дни той идваше за нея, водеше я в тази стая и задаваше въпросите си, а тя се опитваше, доколкото можеше, да им отговори. В началото се страхуваше от него. Беше едър, а очите му бяха твърди и студени като земята през зимата, но винаги бе много любезен с нея, въпреки че — тя се досещаше — не му беше особено полезна.

Всъщност вече започваше да й се струва, че той е красив. Въпреки твърдостта им, очите му бяха много приятно сини, косата му имаше цвета на поляна с високи сухи треви по залез-слънце и той изглеждаше много, много силен. А силата, знаеше тя, беше нещо, което красивите хора трябваше да притежават.

Когато днес дойде за нея, изглеждаше по-отчужден от обикновено. Понякога й носеше бонбони, които двамата си хапваха по пътя към стаята без прозорци. Днес не донесе никакви бонбони и макар да се бе случвало и преди, сега й се стори различно.

Той не подхвана разговор по пътя към стаята, както често правеше. Само вървеше мълчаливо, а тя трябваше да пристъпва бързо, за да върви в крак, заради което почувства, че днес нещата щяха да бъдат различни. По-сериозни, отколкото бяха досега може би.

Когато влязоха в стаята, той затвори вратата, както правеше винаги. Спря за момент и погледна в камерата, която висеше в ъгъла над вратата. Не го бе правил преди. После започна да задава въпросите си, като говореше бавно и равномерно както винаги.

— Преди да се озовеш в Мичиган, кое е последното нещо, което помниш?

— Войници — отговори тя. — И моя дом — Сиера Леоне.

— Какво правеха войниците?

— Убиваха.

— Те убиха ли те?

— Не.

— Сигурна ли си?

— Не.

Макар че бяха минали няколко дни, без да й задава точно тези въпроси, тя знаеше отговорите си наизуст. Знаеше ги, така както той знаеше въпросите си. В началото й бе задавал същите въпроси всеки ден. После спря и започна да иска да му разказва истории, а на нея това й харесваше. Обясни му как всяка вечер майка й разказваше истории за богове и чудовища. „Вълшебните и магически хора и събития са живителната сила на света“, твърдеше майка й.

В продължение на почти цял час той и задава въпросите, които и двамата знаеха наизуст. В края на този час, колкото обикновено разговаряха, й зададе нов въпрос.

— Как мислиш, какво се случва, когато умрем?

Тя се замисли за момент, почувствала се изведнъж неспокойна — и леко уплашена. Но той беше бял — и бе американец, — затова знаеше, че няма да я нарани.

— Не знам — отговори.

— Сигурна ли си? — попита той.

— Да — потвърди тя.

Тогава си помисли какво беше казала веднъж майка й за смъртта. „Смъртта е само начало на възсъединяване, за което не знаеш, че си желал“, бе казала тя. Канеше се да го сподели с полковник Уилис, когато той извади пистолета си и я застреля.

После остана да седи и да я наблюдава, като чакаше да види какво ще се случи по-нататък.

Несигурен какво да очаква, той изведнъж се озова сам с безжизненото кървящо тяло, било само миг преди това младо момиче, което го харесваше и го смяташе за почтен човек.

Въздухът в стаята се стори застоял на полковника. Той се изправи и си тръгна, като през цялото време се правеше, че не продължава да чува гласа на Татяна — всички разговори, които бяха водили, звучаха отново в паметта му, ясно различими въпреки изстрела, все още звънтящ в ушите му.

10

— Горкото момче — въздъхна Люсил, притиснала Джейкъб към гърдите си. — Горкото момче.

Това беше всичко, което успяваше да каже за смъртта на Макс, но го повтаряше често и скръбно.

Що за свят е този, питаше се тя, щом допуска в него да се случват подобни неща? Какво беше това, което правеше възможно някое дете — което и да е дете — да си е живо и здраво в един момент, а в следващия да предаде Богу дух?

— Горкото, горкото момче — въздъхна още веднъж.

Бе рано сутринта, но стаята за свиждания, устроена от Бюрото в училището на Аркадия, съвсем не беше празна. Тук-там стояха охранители, които кимаха или бъбреха с някого за нещо маловажно. Не даваха вид особено да ги е грижа за придвижванията на стареца, който бе арестуван с малкия си Завърнал се син и не искаше да го остави, нито пък ги беше грижа за старата жена с посребрени коси, която бе дошла да ги посети.

Не изглеждаха много загрижени и за Завърналото се момче, което беше починало онзи ден и бе разстроило Люсил. Тя не можеше да каже какво точно би трябвало да направят, за да се отбележи, че е изгубен живот, че трябва да се обяви траур и да се покаже скръб. Да носят черна лента на ръката или нещо подобно. Изглеждаше подходящо. Но идеята й се стори глупава веднага след като стигна до нея. Хората умираха. Дори децата. Просто така стояха нещата.

Стаята за свиждания беше направена от гофрирана ламарина, заварена към метални релси, на входовете и изходите имаше големи бучащи вентилатори, които се опитваха да проветряват влажния въздух. Вътре бяха подредени маси и пейки.

Джейкъб кротко седеше в скута на майка си и страдаше от онова чувство за вина, което децата изпитват при вида на майка си, обляна в сълзи. Харолд седеше на пейката до нея, обгърнал раменете й с ръка.

— Стига, стига, моя стара повелителко — каза той.

Гласът му беше тих, изпълнен с милосърдие и тъга, тон, за който бе забравил, че е способен да постигне, след като толкова години се бе държал… ами, неприятно не беше думата, която би избрал, но…

— Стават такива неща — продължи той. — Лекарите казаха, че е било аневризъм.

— Децата нямат аневризми — отвърна Люсил.

— Имат. Понякога. А може и първия път да се е случило така с него. Може би просто си е било така винаги.

— Разправят, че имало някаква болест. Не го вярвам, но така твърдят те.

— Няма друга болест освен глупостта — заяви Харолд.

Люсил попи очите си. Оправи яката на роклята си. Джейкъб се измъкна от ръцете на майка си. Беше облечен в новите дрехи, донесени от нея. Бяха чисти и меки по онзи специален начин, по който могат да бъдат само новите дрехи.

— Може ли да ти кажа един виц, мамо?

Тя кимна.

— Но да не е нещо мръсно, нали?

— Няма страшно — обади се Харолд. — Уча го само на християнски вицове…

— Омръзна ми от вас двамата!

— Не се безпокой за Макс — каза Харолд. Той огледа стаята. — Макс е отишъл, ами, там, където отиват хората, преди много време. Това сега беше само една сянка, която…

— Престани — прошепна Люсил. — Макс бе добро момче. Знаеш.

— Да — съгласи се Харолд. — Макс бе добро момче.

— Той различен ли беше? — попита Джейкъб, лицето му се изопна от объркване.

— Какво искаш да кажеш? — не разбра Харолд.

Това бе най-голямото доближаване на Джейкъб до разговор за онова, за което всички на планетата искаха да говорят Завърналите се: за тях самите.

— Беше ли различен от преди? — уточни Джейкъб.

— Не знам, скъпи — отвърна Люсил. Хвана сина си за ръката, както бе виждала да правят хората във филмите, като си помисли, че гледаше твърде много телевизия напоследък. — Не познавах Макс много добре. Ти и баща ти прекарвахте повече време с него от мен.

— И ние почти не го познавахме — подхвърли Харолд с лека нотка на неприязън в гласа.

Джейкъб се обърна и погледна сбръчканото лице на баща си.

— Но смяташ ли, че беше различен?

— Различен от какво? От кога?

Харолд остави въпроса да увисне между тях като мъгла. Искаше да чуе как момчето го казва. Искаше да чуе момчето да признава, че Макс е нещо, което някога е било мъртво. Искаше да чуе момчето да казва, че нещо изключително се случва в света, нещо странно и страшно, и най-вече неестествено. Искаше да чуе Джейкъб да признава, че не е момченцето, умряло на 15 август 1966 година.

Харолд се нуждаеше от тези думи.

— Не знам — поклати глава Джейкъб.

— Разбира се, че не знаеш — прекъсна го Люсил. — Защото съм сигурна, че в него не е имало нищо различно. Точно както знам, че няма нищо различно в теб. Няма нищо различно в никого, с изключение на това, че са част от едно голямо и красиво чудо. Това е всичко. Това е Божието благословение, а не Неговият гняв, както твърдят някои. — Люсил го притегли към себе си и го целуна по челото. — Ти си моето любимо момче — каза тя, с посребрена коса, падаща върху лицето и. — Добрият Господ Бог ще се погрижи за тебе и ще те върне отново у дома. Или аз ще го направя.

Люсил караше към дома, обгърната от мъглата на отчаянието, и светът й се струваше размит, сякаш плачеше. Всъщност тя наистина плачеше, но не го осъзна, докато не спря на двора и силното ръмжене на пикапа не замлъкна. Озова се сама пред високата дървена къща, която се издигаше над земята, празна и очакваща да я погълне. Избърса очите си и мълчаливо се изруга, задето беше плакала.

Прекоси двора, с ръце, заети с празните пластмасови контейнери, които бе използвала, за да отнесе храна на Джейкъб, Харолд и агент Белами. Опитваше се да остане съсредоточена върху храната, върху целта да храни тези трима мъже. Замисли се как храната смекчава хората и ги прави по-силни в същото време.

Само ако хората готвеха и ядяха повече, светът нямаше да е толкова жесток, помисли си тя.

Люсил Абигейл Дениълс Харгрейв никога не бе харесвала да бъде сама. Дори и в детството й, онова, което обичаше най-много, беше къща, пълна с хора. Люсил бе израснала като най-малка в десетчленно семейство. Всички те се тъпчеха в някаква сива съборетина в покрайнините на градчето Лъмбъртън, Северна Каролина. Баща й работеше за дърводобивна компания, майка й беше прислужница в едно от най-заможните семейства, а когато имаше възможност, вършеше шивашки услуги на всеки, който се нуждаеше от оправяне на шев.

Нейният баща никога не говореше лошо за майка и, а майка й никога не говореше лошо за баща й. А Люсил бе научила и от брака си с Харолд, че ако двамата не говорят лошо един за друг, това е най-сигурният знак, че дългосрочните отношения действат. Никакви целувки, купуване на цветя и поднасяне на подаръци не струваха пукната пара, ако съпругът одумваше жена си или съпругата разпространяваше клюки за мъжа си.

Подобно на много хора, тя бе прекарала голяма част от живота си на възрастна в опити да пресъздаде детството си, да пораства обратно в него, сякаш времето не беше всемогъщо. Но Джейкъб се оказа единствената й възможност за майчинство поради усложненията при раждането му, факт, за който Люсил не плака. Дори и в деня, когато лекарите дойдоха да й съобщят новината. Тя само кимна — защото вече знаеше, някак си бе узнала — и каза, че Джейкъб ще й бъде достатъчен.

Така в продължение на осем години тя беше майка със син. А след това в продължение на петдесет години бе съпруга, баптистка, любителка на думите, но не й майка. Твърде много време беше минало между нейните два живота.

Но сега Джейкъб бе времето, претърпяло поражение. Беше времето с нарушен ход, време по-съвършено, отколкото бе преди. Той беше животът, такъв какъвто би трябвало да бъде преди всички тези години. Такива бяха всички Завърнали се, осъзна Люсил тъкмо тогава. През останалата част от вечерта не плака, не й тежеше толкова на сърцето, а когато сънят дойде за нея, я намери лесно.

Тази нощ тя сънува деца. А когато настъпи сутринта, изпита желание да готви.

Люсил сложи ръце под крана. На печката се пържеше бекон с яйца. Тенджерка с булгур вреше на другия котлон. Погледна през прозореца към задния двор, като се бореше с натрапчивото чувство, че някой я наблюдава. Разбира се, нямаше никого. Тя отново насочи вниманието си към печката и твърде многото храна, която приготвяше.

Най-дразнещото в отсъствието на Харолд беше, че Люсил просто не знаеше как се готви за един човек. Не че не й липсваше — липсваше й ужасно, — но си бе направо жалко, че постоянно изхвърляше храна тези дни. Дори и след като опаковаше храна, за да я занесе в училището, хладилникът още си беше препълнен с остатъци, а остатъците никога не й бяха вкусни. Небцето й бе чувствително и улавяше във всяка храна, останала твърде дълго в прохладата на хладилника, вкус на мед.

Всеки ден носеше ядене в училището, превърнато в ужасяващ лагер за нарушители и/или Завърнали се. Дори и да бяха затворници, Джейкъб и Харолд Харгрейв щяха да бъдат много добре нахранени затворници. Но не можеше да стига дотам, за да им занесе закуска. През последните двайсет или повече години винаги шофираше Харолд и сега Люсил се чувстваше ръждясала зад волана и не се осмеляваше да изминава целия път нататък и обратно, за да доставя три пъти дневно топла храна. Затова ядеше сама закуската си, само празната къща беше там и я гледаше. Само звукът на собствения й глас й отговаряше.

— Накъде отива този свят? — попита тя празната къща. Нейният глас премина над дървения под, покрай входната врата и малкото бюро, където Харолд държеше цигарите си, до кухнята с хладилник, пълен с храна, и маса, на която никой не седеше. Гласът й отекна в другите стаи на горния етаж, в спалните, където никой не спеше. Люсил се прокашля, сякаш за да привлече нечие внимание, но и отвърна само мълчание.

Телевизията може да помогне, помисли си тя. С включен телевизор поне можеше да се преструва. Щеше да чува смях и разговори, за които можеше да си представи, че идват от някое голямо празненство в съседната стая — от онези, които организираха преди всички тези години, преди Джейкъб да се спусне към реката и всичко в живота им с Харолд да се вледени.

На Люсил тайничко й се искаше да пусне новините, за да чуе дали има някаква вест за онзи изчезнал френски художник — Жан Някой си. Новинарите не спираха да обсъждат как той се върнал от мъртвите, отново се заел със скулптура, спечелил всички пари, за които дори не си мечтаел първия път, когато бил жив, а след това изведнъж изчезнал заедно с петдесет и няколко годишната жена, която била помогнала той да бъде „преоткрит“.

Люсил никога не беше си и помисляла, че хората биха се бунтували заради изчезването на един художник, но бунтове имаше. На френското правителство му трябваха седмици, за да овладее положението.

Прочутият Завърнал се френски художник обаче все още не можеше да бъде открит никъде. Някои твърдяха, че славата му е дошла в повече. Други казваха, че успелият творец вече не е творец и това е накарало Жан да избяга. Искал отново да бъде изнемощял и гладен, така че наистина да успее да намери своето изкуство.

Люсил се присмя на това предположение. Самата идея, че човек може да иска да гладува, беше пълна глупост.

— Може би просто е искал да го оставят на мира — заяви тя сериозно.

Люсил си мисли за това известно време, но после тишината на къщата отново я притисна като тежък ботуш. Така че тя отиде във всекидневната, включи на новините и пусна света да влезе.

— Положението, изглежда, се влошава навсякъде — каза водещият.

Беше мургав мъж със светъл костюм. На Люсил за кратко й се стори, че говори за нещо, свързано с финансите, световната икономика, цените на природния газ или някое друго от онези неща, които сякаш постоянно се влошаваха от година на година. Но не, той коментираше състоянието на Завърналите се.

— Какво значи всичко това? — попита тихо Люсил, застанала пред телевизора със скръстени на гърдите ръце.

— В случай че току-що сте се присъединили към нас — продължи човекът по телевизията, — днес се водиха много дебати за ролята и пълномощията на все още новото — но все по-разрастващо се — Международно бюро за Завърналите се. По последни сведения Бюрото току-що си е осигурило финансова подкрепа от страните от НАТО, както и от няколко други страни, които не са свързани с НАТО. Точното естество на финансирането, както и действителните му размери все още предстои да бъдат оповестени.

Точно над рамото на телевизионния водещ се появи малка емблема — прост златен щит с думите Международно бюро за Завърналите се в центъра. После логото изчезна и телевизионният екран се изпълни с картини на войници в камиони и мъже с пушки, тичащи по асфалтова писта на летище към утробите на големи сиви самолети, които изглеждаха така, сякаш вътре можеше да се побере цяла църква без ни най-малко затруднение за камбанарията.

— Господи — заклати глава Люсил и изключи телевизора. — Господи, Господи, Господи. Това не може да е истина.

После се замисли доколко ли знаеше светът какво се случва в Аркадия. Дали знаеха, или не как беше превзето училището, колко могъщо и ужасяващо бе станало Бюрото.

Представи си картината на сегашното положение в Аркадия. Завърналите се бяха навсякъде, осъзна тя. Вече бяха стотици, сякаш нещо ги привличаше към това място, към този град. Макар че президентът беше наредил да останат затворени в домовете си, тук просто имаше твърде много от тях, чиито домове бяха на половин свят разстояние. Понякога Люсил виждаше как войниците ги арестуват. Най-зловещото успокоение в историята.

Друг път ги зърваше как се крият. Имаха достатъчно разум да стоят настрана от войниците и да избягват с всички сили центъра на града, където зад своята ограда ги дебнеше училището лагер. Но малко по-надолу по пътя, на самата главна улица, можеха да бъдат видени как надничат от стари сгради и предполагаемо необитаеми къщи. Люсил им махаше, когато минаваше, защото беше възпитана така, а те също й махаха в отговор, сякаш всички я познаваха и бяха неразривно свързани с нея. Сякаш тя бе магнит, предназначен да ги събере, да ги подкрепи.

Но Люсил беше само една стара жена, която живееше сама в къща, предназначена за трима. Би трябвало да има някой друг, който да дойде и да сложи край на всичко това. По този начин ставаха нещата в света. Толкова значими ситуации винаги изискваха действията на значими хора. Хора като онези във филмите. Хора, които бяха млади, атлетични и умееха да говорят. Не хора, живеещи в градче, за което никой не бе и чувал.

Не, убеждаваше се тя сама, не беше нейна съдба да помогне на Завърналите се. Може би дори не бе нейна съдба да помогне на Джейкъб и Харолд. Някой друг щеше да го направи. Може би пастор Питърс. По-вероятно беше да бъде агент Белами.

Но Белами не бе родител, останал да страда в празна къща. Белами не беше онзи, чувстваше Люсил, към когото сякаш бяха притегляни Завърналите се. Това бе тя. Винаги е била тя.

— Нещо трябва да се направи — каза Люсил на празната къща.

Когато къщата утихна и ехото на телевизора отшумя, Люсил се завърна към живота си, като че ли отвъд царството на сетивата й почти нищо не се бе променило. Изми ръцете си на мивката в кухнята, избърса ги, счупи още яйца в тигана и се захвана леко да ги разбърква. Първото парче от прекалено многото бекон, който пържеше, беше готово, така че тя го гребна от тигана с помощта на шпатула, сложи го върху хартиена кърпа, за да попие мазнината — нейният доктор постоянно й натякваше за мазнините, — после си откъсна едно парченце и го схруска, докато бъркаше яйцата и от време на време размесваше варивото.

Замисли се за Харолд и Джейкъб, заключени в утробата на онова училище, зад войниците, оградата и бодливата тел, и най-лошото от всичко — държавната бюрокрация. Отново се ядоса, когато си спомни как онези войници просто бяха дошли и бяха отвели сина й и мъжа й от реката, от реката, която те на практика притежаваха, като се имаше предвид историята, случила се с двамата там.

Докато седеше на масата в кухнята, ядеше и си мислеше, Люсил не чу стъпките, прекосяващи верандата.

Варивото, което изяде, беше топло и гладко. Плъзна се в стомаха и, като остави само лек привкус на масло. После бяха беконът и яйцата, остър и солен, нежни и сладки.

— Построих църква за вас — произнесе тя на глас, като говореше на чинията с храна.

После се засмя и се почувства виновна. Дори малко богохулна. Но Бог имаше чувство за хумор, знаеше Люсил, макар никога да не би признала пред Харолд, че мислеше така. И Бог разбираше, че тя беше само една стара самотна жена, самичка в голямата самотна къща.

Люсил преполови закуската, преди да осъзнае, че момиченцето бе там. Едва не скочи от стола си, когато най-накрая го видя, тъничко и русо, стоящо изкаляно и дрипаво от другата страна на мрежестата врата на кухнята.

— Мили Боже, дете! — извика Люсил, закрила устата си с ръка.

Беше едно от децата на Уилсън — Хана, ако паметта й служеше добре, както правеше повечето пъти. Не ги бе виждала от градското събрание в църквата преди много седмици.

— Съжалявам — каза момичето.

Люсил избърса устата си.

— Не, не. Всичко е наред. Просто не бях разбрала, че има някой там. — Тя пристъпи към вратата. — Откъде се появи?

— Казвам се Хана. Хана Уилсън.

— Знам коя си, миличка. Дъщерята на Джим Уилсън. Ние сме роднини.

— Госпожо.

— По родословие с баща ти сме братовчеди. Имаме обща леля… Само че не мога да си спомня името и…

— Да, госпожо — съгласи се колебливо Хана.

Люсил отвори вратата и подкани с жест момичето да влезе вътре.

— Изглеждаш прегладняла, дете. Кога си яла за последен път?

Хана стоеше спокойно на вратата. Лъхаше на кал и на чист въздух, сякаш едновременно беше паднала от небето и изникнала от земята едва тази сутрин. Старицата й се усмихна, но момиченцето още се колебаеше.

— Няма да те нараня, дете — каза Люсил. — Освен ако откажеш да влезеш и да хапнеш нещо. Тогава ще намеря най-голямата пръчка и ще те налагам, докато не седнеш и не се наядеш до пръсване.

Завърналото се момиче най-сетне отвърна на усмивката й по своя небрежен, леко отнесен начин.

— Да, госпожо.

Мрежестата врата тихо изтрака след него, когато влезе в къщата, сякаш ръкопляскаше на отлагането на самотата на Люсил.

Момичето изяждаше каквото и да му поднасяше Люсил, а то беше доста, като се има предвид колко бе сготвила. Когато й се стори, че Хана ще довърши всичко, което беше направила за закуска, Люсил започна да рови в хладилника.

— Тук нищо не ми трябва. Остатъци. Но така не е правилно.

— Всичко е наред, госпожо Люсил — обади се момиченцето. — Натъпках се. Благодаря ви.

Старицата бръкна навътре в хладилника.

— Не. Още не си се натъпкала. Даже не съм сигурна дали този твой стомах има дъно, но смятам да разбера. Ще те храня, докато бакалията се опразни!

Тя се засмя и гласът й отекна из къщата.

— Но не готвя безплатно — добави Люсил, докато разопаковаше наденицата, която бе намерила в дъното на хладилника. — Не за всеки. Дори Господ Исус ще трябва да си изработи прехраната, ако смята да получи храна от мен. Така че тук има няколко неща за вършене.

Тя постави ръката си върху гърба на момиченцето — изведнъж се превърна в много стара и много крехка жена — и изпъшка силно.

— Вече не съм толкова млада, колкото бях.

— Майка ми казва, че не трябва да прося от хората — обясни детето.

— И майка ти има право. Но ти не просиш. Напротив, аз те помолих да ми помогнеш. А в замяна ще те нахраня. Така е честно, нали?

Хана кимна. Заклати крака, както седеше на масата в твърде големия за нея стол.

— Като говорим за майка ти — продължи Люсил, докато все още се занимаваше с наденицата. — Сигурно се тревожи за теб. Баща ти също. Знаят ли къде си?

— Мисля, че да — отвърна момиченцето.

— Какво значи това?

То сви рамене, но Люсил не го видя, тъй като беше с гръб към него, заета да разопакова наденицата. След миг детето съобрази и каза на глас:

— Не знам.

— Хайде сега, дете. — Люсил намаза с мазнина чугунения тиган за наденицата. — Не започвай да се държиш по този начин. Знам за теб и за твоето семейство. Майка ти… Завърнала се, както и баща ти. Брат ти също. Къде са те? Последно чух, че сте изчезнали от църквата, след като онези войници започнаха да арестуват хора.

Люсил сложи наденицата в тигана и включи на слаб огън.

— Не бива да казвам — поклати глава Хана.

— О, Боже! — възкликна старицата. — Това ми звучи много сериозно. Тайните винаги са много сериозни.

— Да, госпожо.

— Аз по принцип избягвам тайните. Те могат да ти докарат всякакви неприятности, ако не внимаваш. През цялото време откакто съм омъжена, малко момиче, никога не съм пазила в тайна нищо от съпруга си. — После се приближи до детето и тихо прошепна: — Но знаеш ли какво?

— Какво? — прошепна в отговор Хана.

— Тайно, това не е вярно. Но не казвай на никого. Това е тайна.

Момиченцето се усмихна широко и лъчезарно и усмивката му заприлича много на усмивката на Джейкъб.

— Казах ли ти за сина си, Джейкъб? Той е като теб. Точно като теб и цялото ти семейство.

— Къде е той? — попита детето.

Люсил въздъхна.

— Той е в училището. Войниците го отведоха.

Лицето на Хана пребледня.

— Знам — кимна Люсил. — Страшно е. Хванаха ги двамата със съпруга ми. Разхождали се сами покрай реката, когато войниците дошли.

— Край реката.

— Да, дете.

Наденицата вече започваше да цвърчи.

— На войниците им харесва при реката — продължи старицата. — Знаят, че там има много места, където могат да се скрият хора, затова обикалят често този район и се опитват да ги намерят. О, тези войници не са лоши хора. Моля се да не са, най-малкото. Те никога не нараняват никого, само ги затварят далеч от семействата им. Не. Те не те нараняват. Само те отвеждат. Отвеждат те далеч от всички, които обичаш или са ти скъпи, и…

Като се обърна, Хана беше изчезнала и само люлеенето на мрежестата врата напомняше за нейното присъствие.

— Ще се видим, когато се върнеш — каза Люсил на празната къща, къща, за която бе разбрала, че няма да остане празна още дълго.

Дали точно предната нощ не беше сънувала деца?

Алисия Хулме

— Станалото с момчето е просто лош късмет. Няма болест. Но е имало изчезвания.

Младото момиче беше нервно, докато предаваше съобщението на тъмнокожия човек в добре скроен костюм от другата страна на бюрото.

— Нищичко не разбирам — поклати глава то. — Но не звучи добре, нали?

— Няма нищо — каза агент Белами. — Ситуацията е странна.

— Какво ще стане сега? Не искам да оставам повече тук, както не исках да бъда и в Юта.

— Няма да останеш тук дълго — обеща Белами. — Аз ще се погрижа, точно както ти е обещала агент Мичъл.

Момичето се усмихна при спомена за агент Мичъл.

— Тя е добра жена — отбеляза.

Агент Белами стана и заобиколи бюрото. Сложи един стол до Алисия и седна. После бръкна в джоба си и извади един плик.

— Техният адрес — подаде й плика. — Те не знаят за теб, но според това, което успях да проуча, биха искали. Много биха искали…

Алисия взе плика и го отвори с треперещи ръце. Беше адрес в Кентъки.

— Татко е от Кентъки — заговори тя с внезапно разтреперил се глас. — Той винаги е мразел Бостън, но мама не искаше да напусне. Предполагам, че най-накрая я е отвел.

Тя прегърна тъмнокожия агент в добре скроен костюм и го целуна по бузата.

— Благодаря ви.

— Навън има един войник, казва се Харис. Той е млад, може би на осемнайсет или деветнайсет, не много по-млад от теб. Тръгни с него, когато излезеш от кабинета ми. Прави каквото ти казва. Иди, където ти поръча да отидеш. Той ще те изведе оттук — агент Белами я потупа по ръката. — Хубаво е, че са отишли в Кентъки. Бюрото е заето с по-населените райони. Там има много места, където да се скриеш.

— Ами агент Мичъл? — попита тя. — Няма ли да ме изпратите обратно при нея с друго съобщение?

— Не. Не би било безопасно нито за теб, нито за нея. Само не забравяй да се държиш за Харис и прави каквото ти казва. Той ще те върне при родителите ти.

— Добре — кимна Алисия и стана.

Когато вече беше при вратата се поколеба, но любопитство й все пак надделя.

— Безследно изчезналите. Какво е искала да каже?

Агентът с добре скроения костюм въздъхна.

— Честно казано — отговори, — не знам дали това е краят или началото.

11

Фред Грийн и още няколко мъже вече се срещаха на моравата на Марвин Паркър почти всеки ден, събираха се под знойното слънце и оставяха гнева си да кипва, докато автобусите със Завърнали се един след друг навлизаха по главната улица в Аркадия.

През първите няколко дни Джон Уоткинс брои Завърналите се на малко парче дърво, което намери в пикапа си. Пишеше дебели черти, групирани в петици. През тази първа седмица сметката му беше доста над двеста.

— Ще ми свърши моливът, преди да свършат Завърналите се — обърна се по едно време към групата.

Никой не отговори.

По-късно Фред щеше да каже:

— Не можем да го допуснем.

Щеше да поклати глава и да отпие глътка бира. Краката му щяха да пристъпват, сякаш трябваше да се отправят нанякъде.

— Това се случва точно тук, в нашия собствен град.

Никой не беше в състояние да посочи с пръст какво точно е „това“, за което Фред говореше, но по някакъв начин всички те разбираха смисъла на думите му. Разбираха, че нещо по-голямо от всичко, което някога си бяха представяли, че е възможно, се случваше точно пред тях.

— Не бихте предположили, че вулкан може да расте, нали? — попита Марвин Паркър един следобед, докато стояха и гледаха как се разтоварва поредният автобус. Марвин беше висок и слаб като върлина, с бледа кожа и коса с цвят на ръжда. — Но е вярно — продължи. — Това е самата Божия истина. Чувал съм някога да разказват за една жена, в чийто заден двор изникнал вулкан. Отначало бил малка издутина в тревата, като къртичина или нещо такова. На следващия ден бил малко по-голям, а след още един ден — още малко по-голям. И така нататък.

Никой не говореше. Те само слушаха и си представяха смъртоносния хълм от пръст, скали и огън, докато, от другата страна на улицата, Завърналите се бяха разтоварвани, преброявани и вкарвани в Аркадия.

— После, когато след ден този хълм вече бил около три метра висок, тя се уплашила. Не допускате, че ще мине толкова време, преди човек се уплаши от нещо такова, нали? Но така става. Протакайте, оставете нещата да се точат бавно и ще мине много време, преди да съобразите какво се случва.

— Какво е можела да направи? — попита някой.

Въпросът остана без отговор. Историята продължи.

— Когато най-после се обадила на някого, навсякъде около двора и се носела миризма на сяра. Чак тогава се включили съседите. Най-после си извадили главите от задниците и решили да огледат къртичината, превърнала се в планина пред очите им, в двора на съседката. Но тогава вече било твърде късно, нали така?

Някой попита:

— Какво са можели пък те да направят?

Но този въпрос също остана без отговор. Историята продължи.

— Дошли някакви учени да огледат нещата. Взели проби, правили тестове или каквото там правят. И знаете ли какво й казали? Казали й: „Смятаме, че ще е най-добре да се преместите“. Можете ли да повярвате? Това било всичко, което благоволили да й кажат. Тя губела дома си, най-важното нещо на този свят, което всеки човек заслужава, единственото нещо на този свят, което човек наистина притежава — своя даден от Бога дом! — а те се обръщат и подхвърлят: „Ами лош късмет, сладурче“.

Не след дълго тя се преместила. Опаковала целия си живот и просто си тръгнала. После я последвали и други хора от града. Всички те бягали от нещото, което започнало да расте в нейния заден двор, от нещото, което тя и всички те наблюдавали как расте.

Марвин Паркър допи бирата си, смачка кутийката в ръката си, захвърли я на своята морава и изсумтя.

— Трябвало е да направят нещо в самото начало. Трябвало е да вдигнат повече шум, когато за първи път са видели онази неестествена издутина в тревата, когато душите са им подсказали, че нещо с нея не е наред. Но не, всички те са се поколебали — особено жената, чиято е била къщата. Тя се е поколебала и всеки един от тях е бил загубен.

Автобусите пристигаха и заминаваха през целия ден, а мъжете ги гледаха в мълчание. Всички те бяха сковани от чувството, че нещо в света ги предава точно в този момент, а може би ги е предавало в продължение на години.

Струваше им се, че светът ги е лъгал през целия им живот.

Още на следващия ден Фред Грийн се появи, понесъл лозунга си за демонстрация. Беше квадратен шперплат, боядисан в зелено, а надписът с яркочервени букви гласеше: „Завърналите се вън от Аркадия!“.

Фред нямаше представа какво точно би постигнал протестът. Не беше сигурен дали има смисъл, какъв резултат би гарантирал. Но му се струваше, че така прави нещо. Струваше му се, че придава форма на онова, което го държеше буден през нощта, каквото и да бе то, гонеше съня му далеч и го караше да се чувства изцеден всяка сутрин.

Това засега беше най-добрата му идея, да става каквото ще.

Агент Белами седеше на масата с кръстосани крака, разкопчано сако и копринена вратовръзка, разхлабена със сантиметър повече от обикновено. Беше най-близкото състояние до отпуснатост, в което Харолд го бе виждал някога. Не беше съвсем сигурен какво чувства към Белами, но си мислеше, че щом още не го бе намразил, вероятно много го харесваше. Така стояха нещата обикновено.

Харолд си взе от небелените варени фъстъци, с цигара, стисната между пръстите и сивкава струя цигарен дим, виеща се около лицето му. Сдъвка фъстъците, избърса соления сок от пръстите си в крачолите на панталоните — тъй като Люсил я нямаше там, за да протестира, — с удоволствие дръпна от цигарата и издиша, без да кашля — напоследък му бяха нужни усилия, за да не се закашля, но се учеше.

Това беше една от малкото възможности на агент Белами да говори със стареца насаме, откакто нещата се бяха развили по този начин в Аркадия. Харолд не се отделяше често от Джейкъб. „Тя никога няма да ми прости, ако нещо се случи“, бе казал той.

Но понякога се съгласяваше да остави Джейкъб с някой от войниците в друга стая — стига да знаеше къде е — достатъчно дълго, за да успее Белами да зададе някои от въпросите си.

— Как се чувствате? — попита Белами с приготвен бележник.

— Жив съм, предполагам — Харолд тръсна цигарата си и поръси пепел в малкия метален пепелник. — Но кой не е жив в наши дни?

Той си дръпна от цигарата.

— Елвис върна ли се вече?

— Ще видя какво мога да науча.

Старецът се засмя.

Белами се облегна назад в стола си, премести тежестта си и огледа възрастния южняк с любопитство.

— Е, как се чувствате?

— Играли ли сте някога на подкови, Белами?

— Не, но съм играл на бочи.

— Какво пък е това?

— Италианската версия.

Харолд кимна.

— Трябва да поиграем някой път на подкови. Вместо това.

Той разпери ръце, за да покаже малката задушна стая, в която седяха.

— Ще видя какво мога да направя — усмихна се Белами. — Как се чувствате.

— Вече ме попитахте.

— Но така и не ми отговорихте.

— Направих го.

Харолд отново огледа стаята.

Белами затвори бележника си и го остави на масата между стареца и себе си. Постави писалката си върху бележника и започна красноречиво да ги потупва, сякаш искаше да каже: „Само ние двамата сме тук, Харолд. Обещавам ти. Няма записващи устройства, камери, тайни микрофони или нещо друго. Само пазач пред вратата, който не може да те чуе, а и не би искал, дори ако можеше. Стои там само заради полковник Уилис“.

Харолд довърши купата с фъстъци в мълчание, а после допуши цигарата си, докато Белами седеше на масата, без да казва нищо, и само чакаше. Старецът запали нова цигара и дръпна дълго и изразително от нея. Задържа дима в дробовете си толкова дълго, колкото можа. После го издиша с изкашляне, изкашляне, което премина в пристъп на кашлица, от който се задъха, а капки пот покриха челото му.

Когато кашлицата заглъхна и Харолд се посъвзе, Белами най-накрая проговори:

— Как се чувствате?

— Просто се случва по-често.

— Но не позволявате да ви направим никакви изследвания.

— Не, благодаря ви, агент. Стар съм, това е единственото, което не ми е наред. Но съм твърде проклет, за да получа аневризъм като онова момче. И не съм толкова глупав, че да повярвам в тази „болест“, за която си шушукат войниците ви.

— Вие сте умен човек.

Харолд си дръпна отново.

— Имам свои подозрения за причината за кашлицата ви — подхвърли Белами.

Харолд издуха дълга и права струя дим.

— С жена ми ставате двама.

Той смачка цигарата си и избута купичката с обелки от фъстъци настрани. Постави ръце на масата и погледна към тях, сякаш едва сега осъзнаваше колко стари и сбръчкани бяха — по-тънки и по-крехки, отколкото си спомняше да ги е виждал някога преди.

— Може ли да поговорим, Мартин Белами?

Агент Белами се размърда на стола си. Изопна гръб, сякаш се подготвяше за голямо начинание.

— Какво искате да знаете? Задавайте въпроси и аз ще отговоря максимално добре според възможностите ми. Това е всичко, което мога да направя. Това е всичко, което можете да искате.

— Така е честно, агент. Въпрос номер едно — истински хора ли са Завърналите се?

Белами направи пауза. Вниманието му сякаш се отклони, като че някаква картина се бе появила в ума му. После отговори, толкова уверено, колкото можеше:

— Изглежда, че са. Те ядат — ядат много всъщност. Те спят — спорадично, но спят. Ходят. Говорят. Имат спомени. Правят всички неща, които правят хората.

— Все пак е странно.

— Да. Те са малко странни.

Харолд се изсмя.

— Малко — взе да клати глава нагоре-надолу. — И откога е само „странно“ хората да се връщат от мъртвите, агент?

— Вече няколко месеца — каза Белами равно.

— Втори въпрос, агент… или е трети?

— Трети е, струва ми се.

Харолд се засмя сухо.

— Нащрек сте. Това е добре.

— Старая се.

— И така, трети въпрос… Хората, откакто се помнят, никога не са имали навика да се връщат от мъртвите. След като тези индивиди правят точно това, трябва ли все още да ги наричаме хора?

— Може ли вече да стигнем до същността? — рязко попита Белами.

— Янки — изръмжа Харолд.

Размърда се на стола си. Кракът му потрепна. Сякаш в тялото му се разливаше някаква енергия.

— Тук сме само ние двамата — напомни агентът. Наведе се напред над масата, сякаш искаше да се протегне и да вземе старите ръце на Харолд в своите. И ако бе необходимо тъкмо сега, може би щеше да го направи. Но възрастният мъж вече беше готов.

— Той не трябва да е тук — заговори най-после Харолд. — Той умря. Синът ми умря — през 1966 година. Удави се в реката. И знаете ли какво?

— Какво?

— Ние го погребахме, ето какво. Намерихме тялото му — защото Бог е жесток — и аз самият го извадих от онази река. Беше студен като лед, макар че бе насред лято. Хващал съм риби, които бяха по-топли от него. Беше подут. Със съвсем променен цвят — очите на Харолд блестяха. — Но аз го изнесох от водата, а всички наоколо плачеха и ми викаха, че не трябва аз да го вадя. Всички предлагаха да го вземат от ръцете ми.

Но те не разбираха. Аз трябваше да го извадя от онази река. Аз трябваше да почувствам колко студен и неестествен беше. Аз бях онзи, който трябваше да разбере — и да бъде напълно и наистина сигурен, — че той е мъртъв. И че никога няма да се върне. Ние го погребахме. Защото това правим с хората, когато умрат. Погребваме ги. Изкопаваме яма в земята, полагаме ги там и така трябва да бъде.

— Без вяра в задгробния живот?

— Не, не, не — поклати глава Харолд. — Не за това говоря. Искам да кажа, че трябва да има край!

Старецът се пресегна през масата и хвана ръцете на Белами. Стисна ги с такава сила, че правителствения агент го заболя и се опита да се отдръпне, разбирайки, че Харолд беше по-силен, отколкото изглеждаше. Но вече не бе уместно, хватката на възрастния мъж не подлежеше на обсъждане.

— Всичко това трябва да спре и никога да не започва отново — заяви Харолд.

Очите му бяха широко отворени и втренчени.

— С това трябва да се приключи! — извика той.

— Разбирам — каза Белами с гладкия си, бърз нюйоркски говор и откопчи ръцете си от хватката на Харолд. — Трудно и объркващо е. Знам.

— Всичко спря — продължи Харолд след миг. — Чувствата. Спомените. Всичко — той замълча. — Сега се събуждам с мисълта какви бяха нещата някога. Мисля си за рождени дни и Коледи.

Старецът се изсмя и погледна Белами със светнали очи.

— Някога преследвали ли сте крава, агент Белами? — попита той, като се усмихваше.

Белами се засмя.

— Не, не бих казал, че съм го правил.

— Коледата беше кална, когато Джейкъб бе на шест. Валя непрекъснато три дни. Докато дойде Коледа, пътищата бяха станали толкова лоши, че почти никой не можеше да излезе и да отиде на гости, както беше планирано, така че всички си стояха у дома и си казваха „Честита Коледа“ по телефона. — Харолд се бе облегнал назад в стола си и ръкомахаше, докато говореше. — Онази ферма бе на мястото, където живея сега. Принадлежеше на стария Робинсън. Купих земята от сина му, когато умря, но тогава, на тази Коледа, той имаше там пасище за крави. Не гледаше много крави. Само няколко. На всеки една-две години даваше някоя за клане. Но през повечето време просто държеше кравите. Не поради някаква конкретна причина, не мисля. Баща му винаги бе гледал крави, както бях чувал, и честно казано, мисля, че той просто не знаеше как другояче може да живее.

Белами кимна. Не беше сигурен накъде бие историята, но той нямаше нищо против да я изслуша.

— Значи, дойде тази кална Коледа — продължи Харолд. — Дъждът се сипеше, сякаш Бог бе ядосан за нещо. Лееше се като из ведро. И точно тогава, насред пороя, чуваме чукане на вратата и кой е там? Не друг, а лично старият Робинсън. Беше едър мръсник. Плешив като новородено и як като дървосекач. С гръден кош като варел. И стоеше на вратата, целият покрит с кал. „Какъв е проблемът?“, попитах го. „Кравите избягаха“, каза той и посочи към процеп в оградата. Виждаше се къде кравите я бяха съборили и се бяха измъкнали.

Преди да успея да кажа и дума, преди дори да предложа да помогна, нещо профуча покрай мен. Втурна се право през входната врата и верандата към оня проклет дъжд и калта — Харолд се усмихна широко.

— Джейкъб? — попита Белами.

— Мислех да му изкрещя. Да му викна да се връща в къщата. Но после си помислих: „Защо, по дяволите?“ И преди да успея дори да пристъпя през предната врата, Люсил профуча покрай мен почти толкова бързо, колкото Джейкъб — все още с една от най-хубавите си рокли. Изкаля се цялата, преди да се отдалечи и на десет крачки от верандата… и всички ние — включително старият Робинсън — не направихме нищо друго, освен да се залеем от смях. — Ръцете на Харолд най-после бяха неподвижни. — Може би на всички просто им беше омръзнало да стоят затворени по къщите — заключи накрая той.

— И после? — подкани го Белами.

— Какво после?

— Върнахте ли кравите?

Харолд се засмя.

— Да.

След това усмивката му избледня и гласът му отново стана мрачен, сериозен и напрегнат.

— А после всичко това свърши. И постепенно беше забравено. Но сега… сега съм разкрачен над пропастта.

Харолд погледна надолу към ръцете си. Когато заговори, гласът му звучеше като на човек, обхванат от треска.

— Какво да правя? Мозъкът ми казва, че той не е мой син. Умът ми казва, че Джейкъб умря — удави се за проклетия — в онзи топъл ден през август 1966 година. Но когато заговори, слухът ми казва, че той е мой. Очите ми казват, че той е мой, така както беше преди всички тези години. — Старецът стовари юмрук върху масата. — И какво да правя с това? Някои нощи, когато всичко е тъмно и тихо, когато всички са си легнали, той понякога става, идва и ляга в леглото до мен — точно както правеше преди, — сякаш е сънувал кошмар или нещо подобно. Или още по-лошо, понякога, изглежда, го прави, защото му липсвам.

Идва и се сгушва в мен и… Бог да ме накаже… Не мога да се сдържа и го обгръщам с ръка, точно както преди. И знаете ли какво, Белами?

— Какво, Харолд?

— Чувствам се по-добре, както не съм се чувствал от години. Чувствам се цял. Пълен. Като че всичко в живота ми е такова, каквото трябва да бъде. — Старецът се изкашля. — Какво да правя?

— Някои хора се вкопчват в това — отвърна Белами.

Харолд замълча, искрено изненадан от отговора.

— Той ме променя — осъзна Харолд след миг. — По дяволите, той ме променя.

Боби Уайлс

Откакто се помнеше, Боби умееше да се озовава на места, където не би трябвало да бъде. Баща му прогнозираше, че когато порасне, ще стане фокусник, толкова начини да изчезва, щом си поиска, владееше момчето. Сега Боби се криеше при кабинета на полковника, във вентилационната шахта на училището, и надзърташе през решетката към полковника.

Тук никога нямаше с какво да се занимава. Нямаше какво да прави, освен да седи, да чака и да не ходи никъде. Но промъкването на разни места правеше нещата по-интересни. В училището имаше много места за проучване. Вече беше открил как да стигне до някогашната кухня. Надяваше се, че там ще намери нож, за да си играе с него, но всичко бе изчезнало. Беше се промъкнал в котелното по въздуховода, който излизаше извън сградата. Всичко вътре бе ръждясало, ръбесто и забавно.

Полковникът седеше зад бюрото си и се взираше в редица компютърни екрани. Беше уморен от Аркадия. Беше уморен от Завърналите се. Беше уморен от цялата тази необичайна ситуация, която бе изникнала и се проявяваше из целия свят. Той можеше да види накъде вървят нещата по-добре от всеки друг. Истерията, бунтовете, всичко останало. За хората времената бяха достатъчно трудни и когато светът се въртеше нормално и умрелите си оставаха заровени в гробовете си.

Положението със Завърналите се, беше се убедил полковникът, бе такова, че никога не би могло да се удържи по мирен начин. Така че той правеше каквото му беше наредено, защото това бе единственият начин да се помогне на хората — като се поддържат редът и доверието в състоянието на нещата.

За разлика от много други хора тези дни, полковникът не се страхуваше от Завърналите се. Напротив, той се страхуваше от всички останали и от това как те биха могли да реагират, когато видят своите близки — независимо дали наистина вярват, че са живи, или не — да застават пред тях, дишащи, молещи да си ги спомнят.

Полковникът имаше късмет. Когато баща му беше открит като един от Завърналите се, полковникът бе информиран за това и му беше дадено правото на избор дали да го види. Той избра да не го прави, но само защото така бе най-добре за всички. Просто не биваше да се окаже предубеден, да бъде подведен от спомени и от надежди за бъдеще с някого, чието бъдеще бе приключило преди много години.

Ситуацията със Завърналите се не беше подходящият начин да бъде устроен светът и хората щяха да го осъзнаят съвсем скоро. Дотогава мъжете като него бяха длъжни да удържат юздите с всичките си сили.

Затова той уведоми Бюрото, че не желае контакт с баща си. Но се постара да уреди той да бъде прехвърлен в един от най-добрите центрове. Не можеше да пренебрегне тази частица от себе си, тази дребна постъпка в полза на това лице, което би могло да бъде баща му.

Независимо колко трудно беше, независимо колко много трябваше да се направи, не би могъл да се откаже от това. В края на краищата може да беше баща му.

На всички монитори пред полковника се виждаше една и съща картина: стара, едра чернокожа жена седеше на бюрото срещу късо подстриган агент с квадратна глава на име Дженкинс. Боби бе интервюиран веднъж от Дженкинс. Но полковникът беше нещо друго.

Боби дишаше бавно и се опитваше да не вдига шум, когато преместваше тежестта си от единия хълбок на другия. Стените на въздуховода бяха тънки и покрити с мръсотия.

Полковникът отпи кафе от чашата си и се загледа в разговора на Дженкинс и старата негърка. Имаше звук, но Боби бе прекалено далеч, за да чуе кой знае колко от това, което казваха на екрана. Няколко пъти улови името „Чарлз“ от устата на чернокожата жена и това изглежда дразнеше Дженкинс.

Вероятно е съпругът и, помисли си Боби.

Полковникът продължи да гледа мониторите. От време на време превключваше някой от тях на изображението на тъмнокож мъж в добре скроен костюм. Мъжът седеше на бюрото си и работеше. Полковникът го наблюдаваше, а след това отново поглеждаше към екрана със старицата.

Скоро агент Дженкинс се изправи и почука на вратата на стаята за разпити. Влезе един войник и внимателно изведе старицата от стаята. Дженкинс погледна в камерата, сякаш знаеше, че полковникът бе наблюдавал, и поклати глава, за да покаже недоволството си.

— Нищо — чу го Боби да казва.

Полковникът не отговори. Само натисна един бутон и изведнъж всички екрани се изпълниха с тъмнокожия агент в добре скроен костюм, работещ на бюрото си. Полковникът го наблюдаваше мълчаливо и лицето му изглеждаше много мрачно и сериозно, докато Боби не заспа заради липсата на нещо по-различно.

Събуди се, когато войниците го задърпаха от въздуховода, като му крещяха въпроси и го стискаха грубо. Зърна полковника за последно да сочи с пръст един млад войник, докато го затваряха в стая без прозорци.

— Хайде, хлапе — махна един от войниците.

— Съжалявам — каза Боби. — Вече няма да правя така.

— Просто ела — поклати глава войникът.

Беше млад, с руса коса и белези от акне и въпреки очевидния гняв на полковника се хилеше, докато извеждаше Боби от стаята.

— Напомняш ми за брат ми — измърмори той под носа си, когато се озоваха извън кабинета.

— Как се казва? — попита Боби след миг. Любопитството както винаги беше силната му страна.

— Казваше се Ранди — отвърна младият войник. И след това: — Не се безпокой. Аз ще се погрижа за теб.

И Боби вече не се страхуваше толкова, колкото преди.

12

В някой друг живот Люсил щеше да бъде готвачка в ресторант. Щеше всеки ден да ходи на работа с усмивка на лицето. Щеше да се връща у дома всяка вечер, вмирисана на пържено и всякакви подправки и сосове. Стъпалата й щяха да са отекли. Краката й щяха да са уморени. Но щеше да й харесва. Щеше да й харесва от начало до край.

Стоеше в претрупаната — но чиста — кухня и приготвяше втората партида пържено пиле, което съскаше като океанска вълна върху остри скали. Във всекидневната семейство Уилсън говореха и се смееха, спореха дали да включат телевизора, докато обядваха. Седяха в кръг на пода — макар че Люсил нямаше представа защо седяха на пода, след като само на три метра имаше отлична маса, — държаха чиниите си в скута и мятаха в устите си като с лопати цели купчини ориз със сос, царевица, зелен фасул, пържено пиле и бисквити. От време на време се надигаше вълна от смях, последвана от дълго мълчание за ядене.

Продължи така, докато цялото семейство не се натъпка и само няколко пръснати парчета пиле останаха неизядени в малка чиния до печката. Люсил ги прибра във фурната, в случай че някой огладнее по-късно, а след това огледа запасите в кухнята.

Изглежда, всичко беше на привършване, а на Люсил това й харесваше.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита Джим Уилсън, който бе дошъл от всекидневната. Някъде на горния етаж жена му се гонеше с децата, смеейки се.

— Не, благодаря — отвърна Люсил, мушнала наполовина глава в един от кухненските шкафове.

Драскаше си на сляпо бележки за списъка за пазаруване.

— Оправям се с всичко много добре — добави тя.

Джим се приближи, погледна купчината чинии и запретна ръкави.

— Какво правиш? — попита Люсил, най-после извадила глава от шкафа.

— Помагам.

— Остави ги там, където са. За тази работа има деца.

Тя отблъсна ръката му.

— Те си играят — каза Джим.

— Ами не могат да играят по цял ден, нали? Трябва да ги научите на отговорност.

— Да, госпожо — съгласи се Джим.

Люсил шеташе напред-назад из кухнята и заобикаляше мъжа, който се бе закотвил пред мивката. Въпреки че се беше съгласил с нея за правилното възпитание на децата, той измиваше, изплакваше и поставяше чиниите на стойката, и то една по една.

Една по една.

Измиване. Изплакване. Стойка.

— Скъпи — заговори Люсил, — защо просто не ги поставиш в мивката наведнъж? Никога не съм виждала някой да мие чинии така, една по една.

Джим не отвърна нищо, само продължи да мие.

Една по една.

Измиване. Изплакване. Стойка.

— Добре тогава — въздъхна Люсил.

Опита се да не обвинява за странностите на Джим онова, каквото и да беше то, което го бе върнало от гроба. Макар да бяха братовчеди — доколкото знаеше, — тя никога не беше прекарвала с него и семейството му толкова време, колкото би трябвало. Люсил се упрекваше много за това.

Всъщност тя бегло помнеше Джим, предимно като много трудолюбив, същото знаеха за него и повечето хора в Аркадия, докато той и семейството му не бяха убити.

Това убийство беше нещо ужасно. Понякога Люсил почти успяваше да забрави, че се е случило. Почти. Друг път бе единственото, което виждаше, когато поглеждаше някого от тях. Тъкмо това беше причината градът да ги посрещне така. Никой не обича да му напомнят в какво се е провалил, къде е сбъркал и така и не е успял да постъпи правилно. Тъкмо такова напомняне бяха семейство Уилсън.

Беше по някое време през зимата на 1963 година, ако паметта на Люсил не я лъжеше. Спомняше си го така, както човек запомня всяка трагична новина: като сцена.

Тя бе в кухнята и се бореше с чиниите. Навън беше кучешки студ. Загледа се през прозореца и видя дъба — гол, както в деня, когато бе роден — да се клати от вятъра. „Мили Боже“, каза си.

Харолд беше някъде навън в този студ, в този мрак, бе отишъл да пазарува толкова късно вечерта — в което нямаше никакъв смисъл, каза си Люсил. След това, сякаш той бе чул мисълта й, тя изведнъж видя фаровете му да подскачат по черния път към дома.

— Ще е по-добре да седнеш — заяви той, когато влезе вътре.

— Какво има? — попита тя, почувствала внезапно как сърцето й пропада към петите. Беше заради гласа на Харолд, той казваше всичко.

— Моля те да седнеш! — излая Харолд.

Продължаваше да търка устата си. Устните му се разтваряха и свиваха в малък кръг с диаметъра на цигара. Седна до масата в кухнята. После се изправи. След това седна пак.

— Застреляни са — проговори най-накрая почти шепнешком. — Всички. Простреляни и убити. Джим е намерен мъртъв в коридора. На крачка от пушката, сякаш е тръгнал да я вземе, но просто не е успял. Обаче не била заредена, доколкото чух, така че дори да я беше достигнал, се съмнявам, че е щял да има време да я използва. Не обичаше да държи тази пушка заредена заради децата там и прочие… — Харолд изтри очи. — Хана… открили са я под леглото. Предполагам, че е останала последна.

— Мили Боже — простена Люсил, като се взираше във все още сапунисаните си ръце. — Мили Боже, Мили Боже, Мили Боже.

Харолд изсумтя някак утвърдително.

— Трябваше да ги посещаваме повече — обади се Люсил през сълзи.

— Какво?

— Трябваше да ги посещаваме по-често. Трябваше да прекарваме повече време с тях. Те ни бяха роднини. Казах ти, че Джим и аз бяхме свързани. Бяха ни роднини.

Харолд така и не бе разбрал със сигурност дали твърдението на Люсил, че тя и Джим са роднини, беше вярно, или не. Но знаеше, че това бе от онези неща, които всъщност нямаха значение. Щом тя го вярваше, значи беше истина, която само правеше случилото се с тях още по-болезнено.

— Кой го е направил? — попита Люсил.

Харолд само поклати глава и се опита да не заплаче.

— Никой не знае.

Това щеше да се обсъжда много из Аркадия не само тази нощ, но и години напред. Смъртта на семейство Уилсън, трагична и ужасна сама по себе си, щеше да оказва тайно влияние върху град Аркадия и неговото общо разбиране за мястото му в света.

Именно след смъртта на семейство Уилсън хората започнаха да си вземат бележка за дребните кражби, които ставаха от време на време. Или даже да забелязват, че тези и тези си имат семейни проблеми — може би дори извънбрачна връзка. Някакво общо усещане за насилие се надигна около основите на Аркадия след трагедията със семейство Уилсън. Разпространи се като плесен, пълзяща малко по-нагоре всяка следваща година.

Докато Джим Уилсън свърши с миенето на чиниите по своя странен начин, Люсил вече беше готова със списъка си. Тя се качи на горния етаж, изми се на умивалника, облече се, прибра списъка в чантата си и застана на прага. Когато се увери, че е готова, че ключовете на пикапа са в ръката й, а старият син „Форд“ на Харолд гледа към нея, тя си пое дълбоко въздух и се замисли колко много мразеше да шофира. А за да станат нещата по-лоши, проклетият стар пикап на Харолд беше най-упоритото и своенравно животно, което някога бе виждала. Палеше когато си искаше. Спирачките стържеха. Сякаш беше жив, бе казвала Люсил на Харолд неведнъж. Жив и изпълнен с презрение към жените… а може би и към човечеството като цяло, точно като неговия собственик.

— Съжалявам за всичко това — извини се Джим Уилсън и я стресна. Люсил все не можеше да свикне колко тихо и с каква лека стъпка се движеше.

Тя се зарови в чантата си. Списъкът й беше там. Парите си бяха там. Нейната снимка на Джейкъб бе там. Но старицата продължи да бърка между вещите си и заговори на цялото семейство Уилсън, без да поглежда назад. Всички те стояха там, подредени зад нея като за коледна картичка. Усещаше ги.

— Звучиш точно като онази твоя роднина — каза Люсил. — Лесно е да се отгатне откъде се вземат — всички тези извинения без причина. Не искам да ги чувам.

После затвори чантата си, но все още не се чувстваше спокойна.

Сякаш се задаваше буря.

— Добре — кимна Джим. — Опитвам се да не те притеснявам. Искам само да разбереш колко много ценим помощта ти, това е всичко. Искам само да знаеш колко сме благодарни за всичко, което правиш за нас.

Люсил се обърна с усмивка.

— Заключи, щом тръгна. Кажи на Кони, че ще говоря с нея, когато се върна. Имам една рецепта за пай, бих искала да й я дам. Принадлежала е на пралеля Гертруд… предполагам. — Тя замълча, за да помисли, и продължи: — Дръжте тези ваши благословени деца на горния етаж. Не би трябвало да дойде никой, но ако се появи… -

— Ще бъдем горе.

— И не забравяй…

— Храната е във фурната — прекъсна я Джим и отдаде чест.

— Добре, добре — махна Люсил и тръгна към паркирания стар син „Форд“ на Харолд, като избягваше да погледне назад и да им позволи да видят колко се бе уплашила изведнъж.

Смесеният магазин беше една от последните останки от проекта за обновяване и реконструкция на Аркадия от 1974 година — последния път, когато някаква значителна сума пари бе влязла в града. Старата тухлена сграда беше една от последните спирки в западния край на града, преди той да свърши и да прелее в шосе с две ленти, полета, дървета и къщи, осеяли земите тук и там. Издигаше се в края на главната улица, квадратна и голяма на вид, както бе изглеждала и преди, когато беше кметство.

Всъщност всичко, което човек трябваше да направи, бе да обели стратегически поставените табели и реклами и кметството, избеляло и овехтяло, пак щеше да се очертае сред старите камъни. В хубав ден — преди военните да установят лагера в града — смесеният магазин беше щастлив да има трийсетина клиенти. А и това бе оптимистично, дори ако се брояха старците, които понякога се шляеха из магазина и не правеха нищо, освен да седят в люлеещите се столове на прага и да си разказват небивалици.

Един млад войник предложи ръката си, когато Люсил тръгна нагоре по стълбите. Нарече я „госпожо“ и беше мил и търпелив — дори и докато много други младежи бързаха покрай тях, сякаш храната можеше внезапно да свърши.

Вътре групичка клюкарстващи мъже отказваха да отстъпят заетите места. Бяха Фред Грийн, Марвин Паркър, Джон Уоткинс и още неколцина. През последните няколко седмици ги бе виждала да протестират — или поне те го наричаха така — в двора на Марвин Паркър. Струваше й се доста некадърен протест. Бяха едва половин дузина и все още не бяха издигнали никакъв смислен лозунг. Един ден, когато отиваше да види Харолд и Джейкъб, ги чу да викат:

— Аркадия за живите! Не за податливите!

Тя нямаше представа какво, по дяволите, искаха да кажат, а й се струваше, че и те нямат. Вероятно го бяха измислили само защото се римуваше и доколкото знаеха, който протестираше, трябваше и да римува.

Когато младият войник я въведе през вратата, Люсил спря пред мъжете.

— Трябва да се срамувате от себе си — каза им. Потупа по ръката войника, за да сигнализира, че може да продължи сама. — Това е срамно.

Мъжете измърмориха нещо помежду си, а след това Фред Грийн — проклетият подстрекател Фред Грийн! — заговори:

— Живеем в свободна страна.

Старицата зацъка с език.

— И какво общо има това с всичко останало?

— Ние просто си седим тук и си гледаме нашите работи.

— Не трябва ли да сте там, на моравата, и да крещите тъпия си лозунг?

— В почивка сме — заяви Фред.

На Люсил й бе трудно да улови тона на Фред. Не можеше да прецени точно дали беше саркастичен, или наистина бяха в почивка. Огледа ги — изгорени от слънцето, измъчени и изтощени.

— Предполагам, че сега правите седяща стачка? Подобно на хората някога, когато цветнокожите искаха равни права?

Мъжете се спогледаха, чувстваха капана, но не успяваха да го видят.

— Какво имаш предвид? — попита Фред предпазливо, внимаваше да не допусне грешка.

— Интересува ме само какви са вашите искания, това е всичко. Всички стачки имат искания! Трябва да искате нещо, щом се организирате по този начин.

Един войник неволно се блъсна в нея. Той спря, за да се извини, а след това тя продължи:

— Успя да привлечеш вниманието — обърна се Люсил към Фред. — Това е ясно. Но какво следва? Каква е вашата платформа? За какво се застъпвате?

Очите на Фред пламнаха. Изправи се в стола си и си пое въздух, дълбоко и драматично. Останалите мъже последваха примера му и седнаха прави като надгробни паметници.

— Застъпваме се за живите — произнесе Фред с равен, безизразен глас.

Това беше девизът на Движението на Истинските живи — откачените, които Люсил и Харолд бяха гледали по телевизията в онзи отдавнашен ден. Онези, които бяха преминали от обещания за расови войни към призиви за пълна расова интеграция заради Завърналите се. А ето че сега Фред Грийн ги цитираше.

Явно, помисли си Люсил, се подготвя нещо съмнително. Останалите мъже си поеха въздух като Фред Грийн — и сякаш станаха по-дебели, отколкото бяха. После казаха в хор:

— Застъпваме се за живите.

— Не знаех, че живите имат нужда някой да се застъпва за тях — поклати глава Люсил. — Но така или иначе, можете да се опитате да скандирате това вместо онази глупост „Аркадия за живите, не за податливите“. Податливост на какво? Податливост към кого? — Тя махна с ръка пренебрежително.

Фред я изгледа, а колелцата в главата му се въртяха.

— Как е синът ти? — попита.

— Много добре.

— Но още е в училището, нали?

— Искаш да кажеш в затвора? Да — отговори Люсил.

— А Харолд? Чух, че и той е още в училището.

— В затвора? — повтори тя. — Да. Там е.

Старицата намести чантата си на рамото, като по някакъв начин така подреди и мислите си.

— Какво ще пазаруваш днес? — попита Фред.

Мъжете около него закимаха одобрително на въпроса. Всички те седяха след вратата, в малкото пространство преди човек да влезе в самия магазин. Собственикът на магазина се бе опитал да го използва като място, където поздравяват клиентите с добре дошъл — както правеха в „Уолмарт“, — но не след дълго старците започнаха да стоят тук и да гледат как хората влизат и излизат. После стоенето еволюира в седене, когато един ден някой направи грешката да остави люлеещ се стол близо до вратата.

Сега вече не можеше да се направи нищо. Преддверието на магазина — колкото и малко да беше — принадлежеше на клюкарстващите мъже.

Ако човек успееше да мине покрай тях бързо, сградата се оказваше очарователна само за тези, които нямаха особени претенции. Няколкото редици с рафтове на магазина съдържаха единствено консерви, хартиени кърпи, тоалетна хартия и малко препарати за почистване. Покрай стените на магазина, в близост до прозорците, железарията беше окачена на куки и висеше от гредите, сякаш се бе взривил навес за инструменти и те се бяха пръснали навсякъде. Собственикът на магазина — мъж с наднормено тегло, наричан Картофа по някаква причина, която Люсил така и не бе разбрала — се опитваше да покрие всички бази на много ограничено пространство.

През повечето време не успяваше, но беше добре, че се опитваше, мислеше си Люсил. Магазинът не бе подходящото място човек да намери онова, което му се искаше, но обикновено можеше да намери това, което наистина му беше необходимо.

— Ще пазарувам каквото ми трябва — сопна се Люсил. — Теб какво те засяга?

Фред се ухили.

— Хайде сега, Люсил. — Мъжът се облегна назад в стола си. — Просто ти зададох приятелски въпрос, това е всичко. Не съм искал да те засегна.

— Така ли?

— Така. — Той постави лакът на облегалката на стола и подпря брадичка на юмрука си. — Защо такъв прост въпрос прави жена като теб толкова нервна? — Фред се разсмя. — Нали не криеш някого в къщата си или нещо такова, а, Люсил? Имам предвид, че семейство Уилсън ги няма в църквата от известно време. Чувам, че войниците дошли да ги приберат, но пасторът ги бил пуснал да пасат.

— Пуснал ги да пасат? — изсумтя Люсил. — Те са хора, а не някакви животни.

— Хора? — Фред присви очи, сякаш изведнъж Люсил бе излязла от фокус. — Не — заяви той най-накрая. — И аз съжалявам, че вярваш в това. Те са били хора. Веднъж. Но това е било преди много време — поклати глава. — Не, те не са хора.

— Искаш да кажеш, защото са били убити?

— Предполагам, че войниците ще се радват да получат сведения къде се крие семейство Уилсън.

— Предполагам, че е така — каза Люсил и извърна тяло към вътрешността на смесения магазин. — Аз не разполагам с информация по този въпрос обаче.

Беше на път да си тръгне, да остави Фред Грийн и достойните му за презрение похвати, но се спря.

— Какво стана? — попита.

Фред погледна към другите мъже.

— Какво искаш да кажеш? — учуди се той. — Какво е станало с кого?

— С теб, Фред. Какво стана с теб, след като Мери почина? Как се превърна в това? Ти и тя идвахте всяка неделя. Ти помогна на Харолд да намерите Джейкъб в онзи ден, за Бога. Когато семейство Уилсън загинаха, ти и Мери бяхте на погребението им като всички останали. После, когато тя почина, остана ти. Какво се е случило с теб? Защо си набрал толкова много срещу тях? Срещу всички тях? Кого обвиняваш? Бог? Себе си?

Когато Фред отказа да й отговори, тя мина покрай него, влезе в самия магазин — бързо, за да се изгуби сред плътно разположените рафтове — и остави мъжете да клюкарстват, да планират или да обсъждат помежду си. Фред Грийн я наблюдава, докато тя си тръгна. След това бавно се изправи и излезе от магазина. Имаше да свърши нещо много важно.

По пътя за вкъщи умът на Люсил беше завладян от мисли по колко различни начини се отнасяха хората със Завърналите се. Тя благодари на Бог, че я бе дарил със състраданието и търпението, необходими, за да премине през всичко това. Благодари му, че беше насочил малкото семейство Завърнали се към нейния праг в час на нужда — който бе час на нужда и за нея, — защото сега къщата не беше чак толкова празна и сърцето не я болеше чак толкова много, когато се прибираше със стария пикап на Харолд, а пътническата седалка бе затрупана с покупки и я очакваше топъл дом, пълен с живи тела… така както би трябвало да бъде винаги.

Пикапът напусна града и се понесе по шосето, покрай нивите и дърветата. Някога тя и Харолд бяха обсъждали дали да не заживеят в самия град, но се бяха отказали точно преди да се роди Джейкъб. Тя се беше влюбила в представата за тях тримата, отделени от целия свят поне в малка степен, скрити сред горите и полята.

Когато стигна до дома си, веднага видя дълбоките бразди, оставени в моравата от гумите на камион. Стъпките на войнишки боти още бяха ясни като бял ден. Входната врата висеше от пантите, а калните следи минаваха през верандата и влизаха в къщата.

Люсил спря стария пикап под дъба и остана седнала зад волана, с работещ двигател, кабина, пълна с храна, и сълзи, напиращи в очите и.

— Къде беше Ти? — попита с пресекващ глас, знаейки много добре, че тъкмо сега само Бог можеше да я чуе.

Самюъл Дениълс

Самюъл Дениълс бе роден, израснал и научен да се моли тук, в Аркадия. После умря. А сега беше отново в Аркадия. Но Аркадия се бе променила. Вече не беше малък, незначителен град, както преди. Градът, в който пътниците влизаха и си тръгваха без пауза или колебание, като само за миг се замисляха какво ли правят с живота си хората на такова място. Място с безлични, изглеждащи уморени къщи. Място с две бензиностанции и само два светофара. Място от дърво, пръст и ламарина. Място, където хората сякаш бяха родени от горите, които плътно опираха в нивите.

Сега Аркадия вече не бе отклонение, а дестинация, мислеше си Самюъл, докато гледаше навън през оградата и проследяваше бавното разгръщане на града на изток. В далечината църквата се изправяше безмълвна и неподвижна под небосвода. Асфалтираното шосе с две платна, което водеше към града, беше изровено и напукано там, където не толкова отдавна бе гладко и равно. Всеки ден входният трафик ставаше все по-натоварен. Трафикът на излизане беше по-слаб. Населението на Аркадия вече не бе местно, замисли се той. Това не беше техният град. Те бяха посетители, туристи в собствената си земя. Водеха всекидневния си живот несигурни къде се намираха. Когато можеха, се скупчваха заедно — не по-различно от начина, по който се говореше, че постъпват Завърналите се — и стояха и гледаха света около себе си с израз на мрачна обърканост на лицата.

Дори техният пастор, с цялата си вяра и разбиране за Бога, не беше имунизиран. Самюъл бе отишъл при него да потърси Словото, да потърси утеха и обяснение за това, което се случваше в този свят, в този град. Но пасторът беше различен от онзи, когото помнеше Самюъл. Да, той все още бе огромен и квадратен — човек планина, — но и беше някак си много далеч. Бяха застанали със Самюъл на прага на църквата и говореха как докарват в Аркадия Завърналите се и ги транспортират до училището, което вече ставаше прекалено малко, за да ги побере. А докато камионите се нижеха и се виждаше как Завърналите се надничат от тях — за да зърнат новото място, където се бяха озовали, — пастор Питърс ги оглеждаше втренчено, сякаш търсеше някого.

— Как мислиш, дали тя е жива? — попита след известно време пасторът, напълно пренебрегвайки разговора, който водеха със Самюъл.

— Коя? — не разбра той.

Но пастор Питърс не каза нищо, сякаш всъщност неразговаряше с него.

Аркадия се бе променила, помисли си Самюъл. Градът беше заобиколен от огради и стени, затворен в клетка и откъснат от света като замък. Войници навсякъде. Това не беше градът, в който бе израснал, не беше малкият град, приклекнал сред полята, открит във всички посоки. Този тук бе нещо друго.

Докато се отдалечаваше от оградата, стискаше Библията си. Аркадия и всичко зад стените й бяха променени и никога нямаше да станат пак такива, каквито бяха.

13

Съобщаваше се, че един мъртъв преди френски художник бе открит там, след като световната общественост го издирваше от седмици. Бил се оженил за петдесет и няколко годишната жена, която му предоставила подслон и имала заслуга светът да научи името му.

Когато беше открит, Жан Ридо не направи никакви изявления пред медиите за причините за изчезването му, но това не им попречи да предполагат. Малкият, подобен на колиба дом в покрайнините на Рио, в който той бе успял да избяга от света, беше обкръжен от репортери и любопитни, а не след дълго и от войници, изпратени да опазят реда. Жан и съпругата му успяха да се задържат там почти цяла седмица, защитени с полицейски кордон от тълпите, които се събираха ден след ден.

Но тъкмо преди тълпата да се окаже твърде многобройна, а полицаите твърде малко, се наложи известният френски художник и съпругата му да бъдат изведени от града. Тогава започнаха безредиците. Този ден загинаха почти равен брой Завърнали се и Истински живи. Привлекателността на Жан Ридо и възможностите пред неговото следсмъртно изкуство притегляха всички.

Ако можеше да се вярва на новините, броят на жертвите от бунта около Рио достигаше стотици. Повечето бяха умрели при паническото бягство на огромното гъмжило от стрелбата на полицаите. Другите просто бяха загинали от куршумите на полицаите.

А след като положението беше овладяно, след като Жан Ридо и съпругата му бяха изведени от Рио — а френското правителство крещеше да му бъдат върнати, — за тях нищо не бе свършило, тъй като в някакъв момент от цялата тази лудост съпругата на Жан беше получила удар по главата и сега лежеше в кома, но светът все още пищеше, че тя и съпругът й трябва да направят нещо неизвестно, да поемат някаква неведома роля, да споделят нещо тайно за живота след смъртта чрез своето изкуство. Но Жан не желаеше нищо друго, освен да бъде с жената, която обичаше.

Пасторът и мъничката му съпруга седяха на дивана и гледаха телевизия, оставили между себе си достатъчно място за друг възрастен. Той сърбаше от кафето си и го разбъркваше пак и пак, само за да чуе звука от почукването на лъжичката по порцелана.

Жена му седеше, подгънала малките си крака под себе си, с ръце в скута и изправен гръб. Изглеждаше много чистичка, като котка. Постоянно посягаше и приглаждаше косата си, без всъщност да знае защо.

По телевизията много известна водеща на токшоу задаваше въпроси на един свещеник и на един учен. Конкретната специалност на учения така и не беше изяснена, но той се бе прочул с книгата за Завърналите се, която бе написал в първите дни след появата им.

— Кога ще свърши всичко това? — попита водещата, без да се разбира към кого точно беше насочен въпросът и. Може би от скромност или защото просто не му се искаше да признае, че не знае отговора — поне пасторът си помисли така, — свещеникът си мълчеше.

— Скоро — отвърна ученият.

Името му се появи в долната част на екрана, но пастор Питърс не си направи труда да го запомни. Човекът не произнесе нищо повече, сякаш една дума беше достатъчна.

— Но какво ще кажете на хората, които твърдят, че се нуждаят от по-конкретен отговор от този? — попита водещата. Тя огледа публиката в студиото и после пак се обърна към камерите, сякаш за да покаже, че също е от обикновените хора.

— Това състояние не може да продължава вечно — отговори ученият. — Казано по-просто, има ограничение колко хора могат да се завърнат.

— Що за глупаво твърдение! — възкликна съпругата на пастора, като сочеше към телевизора. — Откъде ще знае той колко хора могат да се завърнат?

Ръцете й нервно се размърдаха в скута.

— Как може да претендира, че знае каквото и да е? Това е Божия работа. А Бог няма нужда да ни казва защо Той прави нещо!

Пасторът само седеше и гледаше телевизия. Съпругата му го погледна, но той не реагира.

— Това е просто смешно — заключи тя накрая.

По телевизията свещеникът най-сетне се включи в разговора, но доста предпазливо.

— Вярвам, че ще бъде най-добре, ако всички запазим търпение в този момент. Никой от нас не би трябвало да претендира за нищо. Това е много опасно.

— Амин — вметна съпругата на пастора.

— Явно преподобният иска да каже — започна ученият, като наместваше вратовръзката си, докато говореше, — че тези събития са извън сферата на религията. Може би някога, когато все още сме вярвали в призраци и видения, щеше да е въпрос от компетенциите на църквата да ги овладее. Но сега случаят не е такъв. Случаят със Завърналите се не е такъв. Те са хора. Реални и истински. Те са физически същества. Не са призраци. Можем да ги пипнем. Можем да говорим с тях. А те от своя страна също могат да ни пипнат, могат да ни отговорят.

Той поклати глава и с уверен вид се облегна назад в стола си, сякаш всичко беше част от някакъв велик замисъл.

— Това вече е научен въпрос.

Съпругата на пастора се надигна в своя край на дивана.

— Той се опитва да разбуни хората — отбеляза съпругът и.

— Ами точно това прави — поклати глава тя. — Не разбирам защо пускат хора като него по телевизията.

— Какво ще възразите на това, преподобни? — попита водещата.

Вече беше сред публиката, с микрофон в едната ръка и малка пачка светлосини картончета в другата. Стоеше до висок як мъж, облечен така, сякаш току-що идваше от много дълго пътешествие през много студени и сурови земи.

— На това — спокойно заговори преподобният — бих отвърнал, че в крайна сметка всичко от физическия свят се корени в духовния. Бог и свръхестественото са корените, от които израства физическият свят. Въпреки целия напредък на науката, въпреки многото и дисциплини и теории, мигащите светлини и зумери на съвременната фаланга на технологиите най-големият въпрос — как се е зародила Вселената, каква е крайната съдба и цел на човечеството — си остава и днес без отговор, както е било винаги.

— Е, и какво може да каже Бог за всичко това? — изкрещя високият мъж, преди от публиката да прозвучат каквито и да е аплодисменти за думите на свещеника. Той обхвана с едрата си месеста ръка и дланта на водещата, и микрофона и излая въпроса си: — Щом твърдиш, че проклетите учени не знаят нищо, какво пък знаеш ти, преподобни?

Пастор Питърс въздъхна. Вдигна ръка към темето си и започна да се почесва по главата.

— Ей сега добре се насадиха — подхвърли той. — И двамата.

— Какво искаш да кажеш? — попита жена му.

Не се наложи да чака дълго за отговора.

По телевизията обстановката изведнъж стана много шумна и разбунена. Едрият мъж беше изтръгнал микрофона от ръката на водещата и крещеше, че и преподобният, и известният учен не струват и пукната пара, защото само обещават отговори, а не могат да обяснят нищо.

— Стигне ли се до това — изръмжа мъжът, — и двамата сте безполезни.

Откъм публиката се надигнаха аплодисменти и скандирания, на които едрият мъж реагира, като се впусна в тирада как никой — нито учените умове, нито църквите, нито правителството — няма отговор за морето от Завърнали се, което скоро ще издави всички Истински живи.

— Всички те са изключително доволни само да си седят и да ни убеждават как трябва да чакаме послушно като деца, докато немъртвите ни завличат в гроба един по един!

— Изключи го — каза пастор Питърс.

— Защо? — попита жена му.

— Тогава го остави. — Той се изправи. — Отивам в кабинета си. Имам да пиша проповед.

— Мислех, че си готов.

— Винаги има още една за писане.

— Може би аз мога да помогна — предложи жена му и изключи телевизора. — Не ми трябва да гледам това. Предпочитам да ти помогна.

Пасторът взе кафето си и избърса масата, където беше стояло. Движеше едрото си туловище бавно и с голяма прецизност, както правеше винаги. Жена му се изправи и допи последната глътка от своята чаша кафе.

— Това шоу ми дава идея за проповедта, която можеш да изнесеш — как хората не трябва да бъдат мамени от фалшиви пророци.

Пасторът изсумтя неразбираем отговор.

— Според мен всички трябва да разберат, че това не е нещо, което става по случайност. Те трябва да знаят, че всичко това е част от план. Хората трябва да почувстват, че за живота им има замисъл.

— А когато ме попитат какъв е замисълът? — подхвърли пасторът, без да поглежда към жена си.

Тръгна бавно към кухнята. Тя се помъкна след него.

— Кажи им истината, че не знаеш, но си сигурен, че съществува план. Това е най-важното. От това имат нужда хората.

— Хората са уморени от чакане. В това е проблемът на всеки пастор, свещеник, проповедник, шаман, вуду жрец и какъвто друг искаш. Хората са уморени да им разправят, че има план, но всъщност никой да не им казва какъв е планът.

Той се обърна и я погледна. Внезапно му се стори по-дребна от обичайното, смалена и изпълнена с недостатъци. Тя винаги ще бъде въплъщение на провала, прозвуча в ума му изведнъж. Мисълта го смрази, преряза на две хода на размислите му и го остави застинал в мълчание.

Тя стоеше също толкова тихо. Откакто бе започнало всичко, нейният съпруг се променяше. Нещо заставаше между тях тези дни. Нещо, за което той не би й разказал. Нещо, за което не се осмеляваше да намери място в проповедите си.

— Трябва да започвам — каза той и направи крачка, за да напусне кухнята. Тя пристъпи пред него — цвете пред планина. Планината се спря в краката и, както ставаше винаги.

— Обичаш ли ме още? — попита тя.

Той взе ръката й в своята. Приведе се и нежно я целуна. Обхвана лицето й с ръце, после прокара пръст по устните й, целуна я отново, дълго и дълбоко.

— Разбира се — отвърна тихо.

И вярваше, че казва самата истина. После я повдигна с огромна нежност и обич и я отмести.

Харолд днес беше особено кисел. Прекадено горещо е, за да направи човек друго, освен да умре, помисли си той, каквото и да означаваше смърт тези дни.

Седна на походното си легло с крака, свити към тялото, с незапалена цигара, увиснала от устата му, и съвършено равен слой пот, блестящ на челото му. Навън в коридора вентилаторите бръмчаха, като раздвижваха въздуха само колкото да повлече някой захвърлен лист хартия из сградата.

Джейкъб скоро щеше да се върне от банята и тогава Харолд щеше да може да излезе, за да отиде до тоалетната. Вече не беше безопасно да се оставят леглата без надзор. Прекалено много бяха станали хората, които нямаше къде да спят, и ако някой изпуснеше кревата си от поглед дори за миг, неизменно откриваше, когато се върнеше, че тази вечер щеше да му се наложи да спи на твърдия паваж под звездите.

Човек вече можеше да запази само вещите, които бе способен да носи със себе си. Харолд имаше късмет, защото съпругата му го посещаваше и му носеше чисти дрехи за смяна, когато изпиташе нужда, и храна, когато беше гладен, но дори и това започваше да става все по-трудно. Военните просто не даваха същата възможност за посещения както преди. „Хората стават прекалено много“, твърдяха те.

Не можеха да се справят с броя им — Завърнали се или Истински живи — и нещо повече, бояха се, че в училището може да се промъкнат погрешните хора и да започнат бунт — вече се бе случило в Юта. Дори и сега те си оставаха окопани там, в пустинята, с пушките си и с исканията си да бъдат пуснати на свобода.

Но правителството все още не беше сигурно какво иска да направи с хората, така че ги задържаха там, обкръжени от повече войници, отколкото малобройните бунтовници някога биха могли да се надяват да победят. Безизходното положение продължаваше вече седмица и само присъствието на медиите и споменът за инцидента в Рочестър възпираха военните.

Така че те доставяха храна, а бунтовниците — ръководени предимно от Истински живи — крещяха лозунги за свобода и равни права на Завърналите се, докато излизаха колебливо от укреплението си и вземаха храната, донесена от войниците. После се връщаха зад барикадите и продължаваха живота, наложен им от самите тях и от обстоятелствата.

Но независимо от факта, че в сравнение с Рочестър и смъртта на германските войници и еврейското семейство, всичко вървеше гладко като по масло, Бюрото не искаше да изпусне положението от контрол. Навсякъде бе установен пропускателен режим и се поддържаше с желязна ръка. Сега Люсил можеше да посещава съпруга си и сина си само веднъж седмично. Вече твърде много хора бяха натъпкани в пространство, което никога не е било предназначено да ги побере, а из лагера се носеха слухове, че се разработват планове да се осигури на всеки повече място, което означаваше, че по някакъв начин мнозина трябваше да отидат някъде — и Харолд не можеше да пренебрегне колко зловещо звучеше тази идея.

В Аркадия водата не достигаше, макар че още не бе привършила напълно. Всичко беше на дажби. И ако получаването на храна на дажби бе достатъчно неприятно, то вода на дажби им се струваше прекалено драконовско ограничение.

Макар че никой не умираше от жажда, човек беше щастлив, ако успееше да се изкъпе на три или четири дни. Научиха се да пазят дрехите си чисти, доколкото успяваха.

В началото всичко това изглеждаше незначително, може би дори леко забавно. Всички се смееха и се хранеха изящно вирнали кутрета, с хартиени салфетки, постлани в скутовете и затъкнати в яките на ризите, а когато нещо се разлееше, се втурваха да го почистят с пресилено старание и драматизъм. В началото всички се бояха да не постъпят неуместно, бояха се да не допуснат ситуацията да промени тях или поведението им.

В началото имаха достойнство. Сякаш внезапно всичко щеше да свърши и те щяха да се приберат вкъщи в края на деня, да се настанят на дивана и да гледат каквото си изберат тази вечер телевизионно риалити шоу.

Но после седмиците се проточиха до цял месец — а дори и повече — и все още никой не си беше у дома на дивана в гледане на телевизия. А когато първият месец мина и най-старите от затворниците осъзнаха истината, че няма да си идат вкъщи и че нещата се влошават с всеки изминал ден, всички те започнаха да се грижат все по-малко и по-малко за своя вид и как ще изглеждат пред другите.

Бюрото не се справяше с почистването за толкова много хора по-добре, отколкото с осигуряването на храна и вода. В западното крило на училището тоалетните бяха разнебитени от прекалената употреба, но това не бе спряло нуждаещите се да ги използват. Някои хора си мислеха, че е по-добре да продължиш да използваш излезлите от строя тоалетни, докато можеш да ги понасяш.

Други просто вече спря да ги е грижа. Бяха готови да се изпикаят или да се изходят където и да е, щом си осигурят момент на уединение. Някои дори не се нуждаеха от уединение.

А сред всичко това разочарованието обхващаше хората. На Завърналите се, както би било и с всеки друг, не им харесваше особено, че са задържани против волята им. Прекарваха дните си в копнеж да се върнат при онези, които обичаха, или поне да се върнат в света на живите. И макар някои от тях да нямаха представа какво точно или къде искат да бъдат, те знаеха, че целта им не е да бъдат затворници в Аркадия.

Навсякъде из лагера Завърналите се започваха да мърморят. Започваха да губят търпение.

Ако някой се беше вгледал по-внимателно, би могъл да предвиди какво щеше да се случи в крайна сметка.

Малко след пет часа всяка сутрин през последните няколко седмици половин дузина мъже в град Аркадия получаваха телефонно обаждане от Фред Грийн. Нямаше празни приказки, въведения или извинения за ранното сутрешно събуждане, а само грубите дрезгави викове на Фред:

— Да си там след час! Носи достатъчно храна за цял ден. Аркадия се нуждае от нас!

През първите дни на техния протест Фред и неговият отбор се държаха на разстояние от войниците и портата, където влизаха автобусите, натъпкани със Завърнали се. Първоначално не бяха сигурни към кого точно трябваше да насочат гнева си: към правителството или към Завърналите се.

Да, Завърналите се бяха ужасни, неестествени създания, но не беше ли същото и правителството? В края на краищата правителство бе окупирало Аркадия. Правителството бе изпратило войниците, мъжете в костюми, строителите и всички останали.

Да се протестира се оказа трудна работа. По-трудна, отколкото бяха очаквали. Често се чувстваха изтощени, а гърлата им бяха почти постоянно възпалени. Но всеки път, когато автобус със Завърнали се наближеше с бръмчене по улицата, на път за училището, Фред и останалите чувстваха как отслабналият им дух се възражда. Грабваха транспарантите си, напрягаха уморените си гласове, започваха да размахват плакатите и да вдигат ръце, свити в юмруци.

Когато автобусите наближаваха, през прозорците ги връхлитаха скандиранията. Всеки от непокорните мъже крещеше сам за себе си. „Вървете си у дома!“ — викаха. И „Не ви искаме тук! Напуснете Аркадия!“.

С отминаването на дните, Фред и неговите хора се умориха да крещят от разстояние. Затова взеха да застават на пътя на автобусите. Все пак внимаваха. Те искаха да упражнят правото си на свобода на словото, да дадат на света да разбере, че все още има достойни и добри хора, които няма да седят безучастно, докато всичко рухва. Не искаха да бъдат премазани и да се превърнат в мъченици.

Затова се удържаха до момента, в който автобусите спираха на портата, за да получат разрешение за достъп, преди да продължат към приемния център. Тогава пресичаха с бърза крачка улицата с вдигнати лозунги, с гневни викове и размахани юмруци. Някои дори отиваха по-далеч, грабваха камък и го хвърляха, макар че всъщност внимаваха да не попадне някъде, където можеше наистина да нарани някого.

Но всеки следващ ден ставаха малко по-дръзки.

На втората седмица вече четирима войници, а не само един, охраняваха пред Фред и неговите последователи. Стояха с ръце зад гърба и строги и безизразни лица, без да отделят погледи от протестиращите, но и без никога да правят нищо, за да ги провокират.

Когато пристигаха автобуси със Завърнали се, войниците излизаха от караулното помещение и заставаха в редица пред протестиращите.

Фред Грийн и останалите се съобразяваха с тази демонстрация на власт. Скандираха лозунгите си и крещяха заканите си иззад войниците, без да ги заплашват по никакъв начин. Показваха добре възпитано гражданско неподчинение.

Беше малко след шест часа — в деня, който щеше да се окаже забележителен, — когато Фред Грийн спря на алеята пред Марвин, а слънцето едва бе изгряло.

— Още един ден тук — обади се Джон Уоткинс.

Седеше в пикапа си с отворена врата, провесил крак от кабината. Радиото му беше включено, музиката звучеше накъсано и тенекиено от повредените високоговорители. Някаква песен за проклета бивша съпруга.

— Колко съм пропуснал? — попита Фред с груб и заядлив тон.

Излезе от пикапа, стиснал пръта на плаката си. Започваше деня в лошо настроение. Бе прекарал още една неспокойна нощ и както често се случва с някои типове мъже, беше решил, че да бъде ядосан на всичко е най-добрият начин да се справи със случващото се в сърцето му, което не успяваше да разбере.

— Какво става с теб? — попита Джон. — Добре ли си?

— Добре съм — отговори Фред. Намръщи се и избърса чело — не бе забелязал кога точно е започнал да се изпотява. — Много ли бяха автобусите тази сутрин?

— Няма засега — отвърна Марвин Паркър, като пристъпи зад Фред.

Фред се извърна бързо, лицето му почервеня.

— Фред, добре ли си? — сепна се Марвин.

— Добре съм — изплю той.

— Питах го същото — каза Джон. — Не ви ли изглежда зле?

— По дяволите! — извика Фред. — Хайде да отиваме.

Тръгнаха към улицата, както правеха всяка сутрин. Те вече се занимаваха само с това, със своето малко гражданско неподчинение. Нивите на Фред бяха обрасли, стъблата на царевицата започваха да гният. Не беше ходил до дъскорезницата от седмици.

Нищо от това сякаш вече нямаше значение. Нормалността на начина на живот, който бе водил в продължение на години, беше изчезнала, а в безсънните си нощи той обвиняваше за всичко Завърналите се. В края на краищата започнаха да пристигат автобуси и всеки път, когато някой минаваше, Фред започваше да крещи:

— Вървете в ада, изроди!

Всички останали вземаха пример от него. Днес беше малко по-ожесточен от обикновено, така че и те се разгорещиха. Крещяха много по-силно и размахваха прътовете с плакати много по-разпалено, а мнозина взеха да търсят и по-големи камъни за хвърляне.

В крайна сметка войниците на пост извикаха подкрепление, защото усетиха, че нещата се изострят. Един от военните предупреди Фред и останалите да се успокоят.

— Майната им на Завърналите се! — извика Фред в отговор.

Войникът повтори предупреждението си с по-твърд глас.

— Майната му и на Бюрото! — добави Фред.

— Предупреждавам те за последен път — каза войникът и вдигна флакона с лютив спрей.

— Майната ти и на теб! — изкрещя Фред.

Изплю се в лицето на мъжа и с дипломацията бе свършено.

Най-напред Марвин Паркър изскочи пред един от автобусите, които идваха по улицата. Това вероятно беше най-голямата глупост, която бе правил през живота си, но ето че стоеше там, по средата на платното, крещеше, размахваше плаката си и отказваше да се отмести. Двама войници се хвърлиха върху него и го събориха на земята, но той се оказа изненадващо пъргав за човек на неговата възраст и скочи на крака. Пълният със Завърнали се автобус удари спирачки пред мелето.

Фред и останалите — бяха близо дузина — наобиколиха автобуса и започнаха да тропат по него и да размахват плакатите си с крясъци и ругатни. Войниците започнаха да ги хващат и дърпат, но все още не се престрашаваха да използват спрея или да ударят истински някого. Все пак Фред и неговата групичка бяха безвредни от седмици. Войниците още се опитваха да разберат какво, по дяволите, се бе променило днес.

Но тогава Марвин Паркър улучи с дясно кроше в челюстта един от войниците и го повали в безсъзнание. Марвин беше кльощав и висок като върлина, но се бе боксирал доста някога, когато беше достатъчно млад за подобни неща. После всичко стана на кълбо от размахани крайници и крясъци.

Чифт яки ръце обхванаха Фред през гърдите и го отлепиха от земята. Той опита да се освободи, но те бяха по-силни. Взе бясно да рита и се натъкна на тила на нечия глава. Хватката около гърдите му отслабна и Фред се срина в краката на войника, който го прекатури.

Някой крещеше непрекъснато „Фашисти!“, което правеше цялата бъркотия още по-нереална. Завърналите се гледаха през прозорците на автобуса, несигурни колко точно би трябвало да са уплашени от всичко това. Повечето от тях не се сблъскваха за първи път с такъв вид протести, което въобще не ги правеше по-приемливи.

— Не се тревожете — успокои ги шофьорът на автобуса. — Виждам тези момчета тук от седмици — той сбърчи чело. — Съвсем безвредни са — заключи.

Фред проклинаше и продължаваше да се бори с един от младите войници, в когото се беше вкопчил в някакъв момент, когато друг чифт ръце го задърпа, придружен от виковете на Марвин Паркър.

— Хайде, Фред! Размърдай си задника!

Въпреки цялата им ярост на Фред и другарите му им липсваше подготовката и — още по-съществено — младостта на войниците.

Фред се изправи на крака и побягна. Дори и с целия адреналин, беше изтощен. Просто бе твърде стар за тези неща, а и сблъсъкът не се бе получил така, както си мислеше. Нищо не беше решено. Нищо не бе уредено. Всичко се беше случило толкова бързо, без всъщност нищо да го подскаже, че му се струваше разочароващо.

Марвин се смееше, докато тичаха. Той очевидно не споделяше изтощението и притесненията на Фред. Струйка пот се стичаше по слепоочието му, но издълженото му слабо лице грееше от вълнение.

— Уха! — крещеше Паркър. — По дяволите, почувствах се добре.

Фред погледна назад през рамо, за да види дали войниците не бяха започнали да ги преследват. Не бяха. Бяха повалили един-двама от хората му на земята и ги притискаха към асфалта. Всички останали от бандата на Фред тичаха след него — някои от тях с леки наранявания, които вече проличаваха по лицата им, но в края на краищата не бяха болка за умиране.

Хукнаха към пикапите, като всеки бързаше да скочи в колата си и да запали двигателя. Марвин се качи в пикапа на Фред и двамата изхвърчаха от алеята с пищене на гуми.

— Сигурно си мислят, че са ни дали урок — каза Фред, загледан в огледалото за обратно виждане.

Никой не караше след тях. Марвин се засмя.

— Е, тогава значи не ни познават, нали? Утре пак сме там!

— Ще видим — измърмори само Фред. Умът му работеше. — Мисля, че можем да направим нещо по-добро — реши той. — Нещо, което даже ще ти хареса още повече, защото май си в най-добра форма от всички нас.

— Уха! — извика Марвин.

— Как се отнасяш към рязането на огради? — попита Фред.

Краката на Харолд го боляха. Без да става от походното легло, той си свали обувките и чорапите и огледа пръстите на краката си. С тях ставаше нещо много странно. Сърбяха го и миришеха, особено между пръстите. Атлетически крак, най-вероятно. Потърка пръстите на краката си, бръкна с пръст между тях и се почесва, почесва, почесва, докато не започна да му пари и не усети, че е разчоплил мястото.

Определено беше микоза.

— Чарлз? — извика Патриша от леглото до него, току-що се бе събудила.

— Да? — отговори Харолд.

Обу си пак чорапите, но реши да не слага обувките.

— Чарлз, ти ли си това?

— Аз съм — откликна Харолд.

Премести се при горния край на леглото и я потупа по рамото, за да я събуди напълно.

— Ставай. Ти сънуваш.

— О, Чарлз — продължи тя и една сълза се стече по лицето й, когато седна. — Беше ужасно. Просто ужасно. Всички бяха мъртви.

— Стига, стига — каза Харолд.

Стана от леглото си и приседна до нея. Някакво дрипаво момче, което тъкмо минаваше покрай вратата, надникна, забеляза празното походно легло на Харолд и направи крачка към него.

— То е мое — заяви Харолд. — И онова до него също е мое.

— Не можете да имате две легла, господине — възрази момчето.

— Не мога — отвърна Харолд. — Но тези три легла тук принадлежат на семейството ми. Това легло е мое, а онова до него е на сина ми.

Момчето огледа подозрително Харолд и старата чернокожа жена.

— Значи това е жена ви?

— Да — кимна Харолд.

Момчето държеше на своето.

— Чарлз, Чарлз, Чарлз — обади се Патриша и потупа Харолд по бедрото. — Знаеш колко много те обичам, нали? Разбира се, че знаеш. Как е Мартин?

Тя погледна към момчето на вратата.

— Мартин, скъпи, къде беше? Ела тук, миличък, и дай да те прегърна. Нямаше те толкова дълго. Хайде, целуни майка си.

Говореше бавно, безизразно, без никаква интонация, поради което думите й звучаха още по-обезпокоително.

Харолд се усмихна и стисна ръката на Патриша. Не беше сигурен колко ясна е мисълта и, но нямаше значение.

— Тук съм, скъпа — напомни Харолд. Целуна ръката й нежно. После погледна към момчето. — Сега се махай оттук. Това, че са ни заключили тук като животни, не означава, че трябва и да се държим по този начин.

Момчето се завъртя на пети и започна да се отдалечава от вратата. Озърташе се наляво и надясно, докато вървеше и вече търсеше друго празно легло, което да си присвои.

Харолд изсумтя.

— Как се справих? — попита Патриша с мек смях.

Той стисна ръката и.

— Чудесно.

После се върна на леглото си — като още се оглеждаше през рамо, за да се увери, че никой няма да се промъкне и да заеме леглото на Джейкъб.

— Няма нужда да ми благодариш, Чарлз.

Харолд се опита да се усмихне.

— Искаш ли бонбони? — попита тя и изведнъж започна да потупва джобовете на роклята си. — Ще видя какво мога да намеря за теб.

— Не си прави труда — спря я Харолд. — Нямаш никакви.

— Мислех, че имам — изглеждаше разочарована, че е била опровергана. Всичките й джобове бяха празни.

Харолд се опъна на своето легло и избърса потта от лицето си. Това беше най-нещастният август през последните години.

— Никога нямаш — каза той.

Жената се приближи и приседна на леглото до него със стон.

— Сега пак съм Марти — поясни Харолд.

— Не започвай да се цупиш. Ще ти взема бонбони, когато отида в града. Но не може да се държиш толкова лошо. Баща ти и аз не сме те учили така. Не приемам да се държиш като разглезено дете.

Харолд вече бе свикнал с тази нова проява на сенилност. Повечето пъти Джейкъб играеше ролята на нейния Марти. Но ето че сега жичките в главата й се бяха оплели повече от обикновено и Харолд внезапно се беше озовал с роля в представлението, което течеше в ума й — на нейното дете, някъде около седемгодишно, доколкото можеше да прецени.

Но в това нямаше нищо лошо, нямаше и какво да се направи. Затова само притвори очи — въпреки раздразнителния си характер — и остави жената да му гука нежно как трябва да се научи да се държи по-добре.

Харолд се опита да се отпусне за известно време, но му беше трудно, защото не можеше да спре да мисли за Джейкъб. Джейкъб бе отишъл до тоалетната преди доста време, а още не се беше върнал. Каза си, че няма от какво да се притеснява. Изброи си всички причини, поради които не си струваше да се тревожи.

Причини, като например факта, че може би не бе минало толкова време, колкото си мислеше. Беше му трудно да се оправя с времето тези дни, не бе носил часовник от години — рядко му се налагаше да бъде някъде в точен час, — затова беше зле подготвен да прецени от колко време го нямаше сина му, така че умът му се впусна в опити сам да реши кога дългото време става прекалено дълго. Този момент наближаваше бързо.

Той седна на леглото си и се загледа към входа, сякаш ако се взираше във вратата достатъчно напрегнато, Джейкъб щеше да влезе през нея. Взирането продължи още известно време, но момчето все не се появяваше.

Въпреки че не бе практикувал от петдесет години, Харолд все още беше родител. Мислите му обходиха всички места, където стигат мислите на родителя. За начало си представи как Джейкъб просто използва тоалетната — макар повечето да бяха счупени, хората все още ходеха там, когато имаха нужда — и се спира по пътя, за да говори с някого. След това умът на Харолд превключи на друг сценарий, в който Джейкъб излезе от тоалетната и беше спрян от един войник. Войникът каза на момчето да тръгне с него. Джейкъб протестира и войникът хвана момчето през кръста, вдигна го и го преметна през рамо, а през цялото време Джейкъб крещеше и викаше баща си.

„Не“, спря се сам Харолд. Поклати глава и си напомни, че не може да е станало така. Нямаше как да стане, нали? Пристъпи в коридора и огледа наляво и надясно хората, които минаваха в двете посоки. Днес бяха повече, отколкото вчера, помисли си. После пак погледна към госпожа Стоун, която още спеше на походното си легло. Накрая изгледа двете празни легла.

Ако излезеше, можеше вече да не са тук, когато се върнеше.

Но тогава в съзнанието му пак изникна гледката на Джейкъб, отнасян от някакъв войник, и Харолд реши, че рискът си заслужава.

Прекрачи бързо в коридора с надеждата, че никой няма да види от коя точно стая бе излязъл. Блъскаше се в някои от хората, с които се разминаваше, и не преставаше да се чуди на огромното многообразие, получило се в лагера. Макар почти всички да бяха американци, сякаш бяха от всякъде. Харолд не можеше да си спомни кога за последен път беше изминавал такова малко разстояние и чул толкова много различни акценти.

Когато наближи тоалетната, Харолд видя един войник да го отминава. Вървеше с изправен гръб, а очите му се взираха напрегнато напред, сякаш там се случваше нещо сериозно.

— Ей! — извика го Харолд. — Ей!

Войникът — младо червенокосо момче с тежко акне — не го чу. Харолд посегна и успя да го хване за ръката, преди да отмине.

— Мога ли да ви помогна? — попита войникът припряно.

Името върху куртката му беше Смит.

— Ей, Смит — Харолд се опитваше да прозвучи едновременно любезно и загрижено. Нямаше нужда да бъде прекалено заядлив точно сега. — Съжалявам. Не исках да ви дърпам така.

— Закъснявам за среща, сър. Какво мога да направя за вас?

— Търся сина си…

— И най-вероятно не сте единственият — прекъсна го Смит, без да смекчи тона си. — Говорете с военната полиция. Те могат да ви помогнат.

— По дяволите, защо вие не ми помогнете? — Той изпъна гръб. Войникът беше висок, едър и мускулест — младеж в разцвета на мъжествеността си.

Смит хвърли поглед към стареца, като го преценяваше.

— Просто имам нужда от малко помощ, за да го намеря — продължи Харолд. — Той отиде до тоалетната преди известно време и.

— Значи го няма в тоалетната?

— Ами… — Харолд замълча, разбрал, че отдавна не се бе държал толкова неразумно. — Всъщност още не съм ходил там — призна най-накрая.

Смит въздъхна с раздразнение.

— Вървете да си гледате работата — махна Харолд. — Аз ще го намеря.

Смит не чака стареца да промени мнението си. Обърна се и се втурна по коридора, като бързо се промъкваше през тълпите от хора така ловко, сякаш ги нямаше.

— Младо копеле — изсумтя Харолд.

Макар да знаеше, че Смит не е направил нищо нередно, се почувства по-добре, след като го изруга. Когато стигна до тоалетната, Джейкъб тъкмо излизаше. Дрехите и косата му бяха раздърпани, а лицето му бе зачервено.

— Джейкъб, какво се е случило? — попита Харолд.

Джейкъб избегна погледа му. Започна да пъха ризата си в панталоните и да се опитва да приглади косата си.

— Нищо — отговори.

Харолд приклекна, повдигна брадичката на Джейкъб и го изгледа продължително в очите.

— Ти си се бил — заключи Харолд.

— Те започнаха.

— Кои бяха?

Джейкъб сви рамене.

— Още ли са там? — попита Харолд и погледна към банята.

— Не — отвърна момчето. — Тръгнаха си.

Старецът въздъхна.

— Какво стана?

— Беше, защото си имаме собствена стая.

Харолд се изправи и се огледа, надявайки се, че замесените момчета са още наоколо. Беше ядосан на себе си, че ги е изпуснал, въпреки че част от него бе странно горда, че синът му се е бил. (Беше се случило веднъж преди, когато Джейкъб току-що бе навършил седем и се беше сбил с момчето на Адамс. Тогава Харолд беше там. Дори тъкмо той ги бе разтървал. И до ден днешен изпитваше леки угризения поради факта че синът му беше спечелил сбиването.)

— Аз победих — заяви Джейкъб с усмивка.

Харолд се извърна, за да не види момчето, че и той се усмихва.

— Хайде — подкани го. — Стигат ни толкова приключения за днес.

Никой не бе заел леглата им, когато се върнаха обратно в залата за изкуства, за щастие. Старицата спеше на нейното.

— Мама ще идва ли днес?

— Не — каза Харолд.

— Утре?

— Вероятно не.

— Вдругиден?

— Да.

— Значи след два дни?

— Да.

— Добре — кимна Джейкъб.

Стъпи на леглото, извади малко парче молив от джоба си и направи две черти на стената над главата си.

— Какво искаш да ти донесе?

— За ядене ли?

— За каквото и да е.

Момчето се замисли за момент.

— Друг молив. И листове.

— Добре, това звучи разумно. Искаш да нарисуваш нещо, предполагам.

— Искам да запиша няколко вица.

— Какво?

— Всички вече са чували тези, които знам.

— Аха. Ами — Харолд леко въздъхна, — случва се и на най-добрите от нас.

— Знаеш ли някакви нови, на които да ме научиш?

Харолд поклати глава. Момчето го молеше вече за осми път и за осми път Харолд му отказваше.

— Марти? — обади се старицата, която пак сънуваше.

— Какво й е? — попита Джейкъб, като гледаше към Патриша.

— Малко е объркана. Случва се понякога, когато хората остареят.

Момчето погледна към жената, после към баща си, след това пак към жената.

— Няма да се случи с мен — обеща Харолд.

Това искаше да чуе Джейкъб. Той се премести към долния край на леглото си и седна, провесил от ръба крака, почти докосващи пода. Изправи гръб и се загледа през вратата в тълпите от хора, които се носеха напред-назад като огромна разпенена вълна.

През последните седмици агент Белами изглеждаше все по-потиснат от ситуацията в живота му, независимо каква точно беше тази ситуация. Той и Харолд бяха прекратили беседите си в непоносимата жега на училищната сграда, където нямаше нито климатик, нито полъх на ветрец, а само вонята на твърде много хора, събрани в твърде малко пространство.

Сега провеждаха беседите си навън, играеха на хвърляне на подкови в непоносимата жега на август, и там също нямаше нито климатик, нито полъх на ветрец, а само тежката влажност, която стискаше белите дробове като в юмрук.

Напредък.

Но Белами се променяше, беше забелязал Харолд. Рядка брадица се опитваше да поникне по лицето на мъжа, а очите му бяха необичайно уморени и зачервени, сякаш наскоро бе плакал или най-малкото не беше спал в големи отрязъци от време. Харолд обаче не бе от хората, които биха разпитвали някого за такива неща.

— Е, как е животът за вас с Джейкъб тези дни? — попита Белами.

Въпросът завърши с тихо изпъшкване, когато той завъртя китка и подковата излетя. Тя увисна във въздуха, а след това се удари в земята с трясък, като пропусна колчето и не му донесе точки. Полето за хвърляне на подкови не беше лошо. Представляваше участък от открития терен, изкопан от задната страна на училището между алеите, прокарани от Бюрото, за да въвеждат новопристигналите в лагера.

Навалицата отново се увеличаваше, дори след разширяването му извън училището, из самия град. Тъкмо когато хората установяваха някакъв ритъм на живот, тъкмо когато успяваха да си намерят място в рамките на града, независимо дали беше в палатка, разпъната на някоя от зелените площи, или, ако имаха късмет, в някоя от къщите в града, използвани от Бюрото, за да посрещнат нуждите — и пристигаха още хора. Нещата ставаха по-трудни. По-сложни. Само преди седмица един войник се бе сбил със Завърнал се. Никой не успя да получи ясен отговор какъв беше поводът — нещо тривиално, бяха се съгласили всички, — но то бе довело до разкървавен нос за войника и насинено око за Завърналия се.

Някои хора бяха сигурни, че това е само началото.

Но Харолд и агент Белами стояха настрана от подобни неща. Те само гледаха какво се случва около тях и се опитваха да не се забъркват. Играта на подкови помагаше.

Често, докато двамата мъже стояха сами и играеха, виждаха да въвеждат Завърнали се и Истински живи, един по един, гледащи мрачно и уплашено.

— Справяме се добре — отвърна Харолд.

Той дръпна от цигарата, стъпи здраво и хвърли на свой ред. Подковата издрънча в металното колче.

Над тях слънцето грееше ярко, небето беше ясно и синьо. Бе достатъчно красиво, мислеше си Харолд понякога, за да повярваш, че той и младият мъж от Бюрото са само двама приятели, излезли да се разведрят в летния следобед. После вятърът се обръщаше, облъхваше ги вонята от лагера и донасяше със себе си мисли за печалното състояние на околностите им, мисли за печалното състояние на света.

Белами беше наред. Отново пропусна колчето и не отбеляза точки. Свали си вратовръзката тъкмо когато водеха малка група Завърнали се по алеята от приемния пункт към основната сграда на училището.

— Няма да повярваш какви неща стават там — поклати глава той, след като шествието отмина.

— Трудно ми е да повярвам какво се случва тук — каза Харолд. — Що се отнася до това, което се случва навън, бих повярвал повече, ако имахме телевизор и ни беше позволено да гледаме — той дръпна от цигарата си. — Да прекарваш живота си само сред клюки и слухове не е най-добрият начин да бъдеш информиран.

Харолд хвърли подковата си. Тя се приземи перфектно.

— Не беше мое решение — изрече Белами с онази негова нюйоркска бързина.

Двамата мъже тръгнаха да съберат подковите си. Харолд водеше със седем точки.

— Полковникът се обади — продължи Белами. — И честно казано, дори не мога да твърдя, че беше негово решение. Онези конгресмени във Вашингтон решиха да лишат от телевизия и вестници центровете. Няма нищо общо с мен. Всичко е много над моите пълномощия.

— Добре де — отговори Харолд. Събра подковите си, върна се на мястото и направи хвърлянето си. Приземи се перфектно. — Не е ли много удобно? А сигурно после ще кажеш, че вината не е даже и на политиците. А е на американския народ. В края на краищата той ги е избрал на постовете им. Той ги е поставил там, за да вземат такива решения. Това няма никакво отношение към теб, нали? Ти си само винтче от една много по-голяма машина.

— Да — съгласи се Белами без особена убеденост. — Нещо такова.

Той хвърли на свой ред и най-накрая наниза подковата на колчето. Изсумтя в знак на сдържано задоволство.

Старецът поклати глава.

— Всичко върви към неприятности.

Белами не отговори.

— А как се справя онзи полковник?

— Добре е. Съвсем добре.

— Ужасно е неприятно какво му се случи. Какво едва не му се случи, искам да кажа.

Харолд направи хвърляне. Още веднъж перфектно. Още точки.

— Да — кимна Белами. — И досега не мога да разбера как тази змия се е вмъкнала в стаята му.

Той хвърли и пропусна, но донякъде защото едва не се разсмя.

Продължиха играта си в мълчание за известно време, сякаш просто живееха под слънцето като останалата част от света. Макар че в Аркадия вече имаше повече хора от всякога, повече хора, отколкото агент Белами можеше да се надява да интервюира или посъветва — което бе станало основната му работа сега, когато полковникът отговаряше за сигурността и цялостното функциониране на лагера, — той винаги провеждаше срещите си с Харолд. Беше се отказал да интервюира Джейкъб.

— Е, разкажи ми за жената — помоли Харолд след известно време. Той направи хвърлянето си. Не бе лошо, но не беше и идеално.

— Страхувам се, че ще трябва да бъдеш по-конкретен.

— Старата жена.

— Все още ми е малко неясно. — Белами хвърли и пропусна колчето на километри. — Оказва се, че има много стари жени на този свят. Наоколо витае една теория, че след достатъчно дълго време всички жени ще станат стари жени. Това е наистина революционна мисъл.

Харолд се разсмя.

Белами хвърли и изруга, когато тази подкова попадна още по-ужасяващо далеч, отколкото предишната. После тръгна към другия край на игрището за хвърляне на подкови, без да чака своя съперник. Запретна ръкави. Някак си, въпреки цялата жега и влажност на въздуха, той още не се потеше.

След като го изгледа за момент, Харолд в крайна сметка го последва.

— Добре — започна Белами. — Какво би искал да знаеш?

— Ами ти ми каза, че някога си имал майка. Разкажи ми за нея.

— Беше много добра жена. Обичах я. Какво друго да кажа?

— Мисля, ти спомена, че не се е завърнала.

— Точно така. Майка ми все още е мъртва.

Белами погледна надолу към краката си. Изтупа едно прашно петънце от крачола си и се взря в тежките подкови, които стискаше в ръка. Бяха мръсни. Ръцете му бяха мръсни. После видя, че петното мръсотия на панталоните от костюма му не беше единствено, те бяха покрити с прах и нечистотии. Как не бе забелязал?

— Тя умря бавно — отрони след малко.

Харолд мълчаливо пушеше цигарата си. Поведоха друга група Завърнали се покрай мястото, където играеха. Те оглеждаха стареца и агента.

— Някакви други въпроси към мен? — попита Белами в крайна сметка. Изопна гръб, пренебрегнал замърсеното състояние на костюма си, но ръката му трепна, когато се обърна и направи хвърлянето си. Пропусна целта напълно.

Джон Хамилтън

Джон седя с белезници между охраняващите го внушителни войници през цялото време, докато двамата мъже се караха в кабинета.

Чернокожият мъж в добре скроен костюм — казваше се Белами, спомни си Джон внезапно — приключваше едно от техните интервюта, когато полковник Уилис влезе в стаята с двама едри войници, които незабавно сложиха белезници на Джон. Цялата група премина през сградата до кабинета на полковника, сякаш някой току-що беше хванат да мами на теста по математика.

— Какво става? — попита Джон един от войниците, който учтиво го пренебрегна.

Белами излезе от кабинета на полковника, като крачеше бързо с изпъчени гърди.

— Пуснете го — излая на войниците.

Те се спогледаха.

— Веднага — добави.

— Правете каквото ви казва — обади се полковникът.

Когато свалиха белезниците на Джон, Белами му помогна да се изправи и го поведе далеч от кабинета на полковника.

— Сигурен съм, че ще се разберем — подхвърли полковникът, преди те да завият зад ъгъла.

Белами измърмори нещо под носа си.

— Аз ли направих нещо? — попита Джон.

— Не, просто ела с мен.

Излязоха на открито пред сградата. Хората щъкаха наоколо като мравки под облаците и вятъра.

— Какво става? Какво съм направил? — настоя Джон.

Не след дълго стигнаха до висок, слаб като върлина войник с червена коса и лунички.

— Не! — отсече твърдо той с тих глас, когато видя Белами и Джон да се приближават.

— Последният — прошепна Белами. — Имаш думата ми, Харис.

— Не давам и пукната пара за твоята дума — отвърна Харис. — Не можем да продължаваме да го правим. Ще ни хванат.

— Вече ни хванаха.

— Какво?

— Хванаха ни, но не могат да докажат нищо. Така че това е последният — той махна с ръка към Джон.

— Мога ли да попитам за какво става дума? — обади се Джон.

— Просто върви с Харис — отговори Белами. — Той ще те измъкне оттук.

Бръкна в джоба си и извади дебела пачка пари.

— Така или иначе, това е всичко, което ми остана — въздъхна. — Дали ми харесва, или не, този е последният.

— Мамка му — изруга Харис.

Той очевидно не искаше да го прави, но също така очевидно не искаше да се откаже и от потния куп пари. Погледна към Джон.

— Последният.

— Последният — заяви Белами и натика парите в ръката на Харис.

После потупа Джон по рамото.

— Просто върви с него — поръча. — Щях да направя повече, ако имах повече време — продължи Белами. — Засега всичко, което мога да направя, е да те измъкна оттук. Опитай в Кентъки, ако можеш. Там е по-безопасно, отколкото на повечето места.

После си тръгна, облян от светлината на лятното слънце.

— Какво беше това? — Джон попита Харис.

— Той може би ти спаси живота — поклати глава Харис. — Полковникът мисли, че си на път да бъдеш предложен.

— Предложен от кого? Да направя какво?

— Поне по този начин — отвърна Харис, докато броеше пачката пари в ръката си — няма да си наоколо, но ще бъдеш още жив.

14

Харолд седеше на походното легло, изучаваше краката си и се чувстваше бесен за всичко.

Проклет август.

Проклета кашлица.

Джейкъб и Патриша Стоун спяха в своите легла. Челото на Джейкъб лъщеше от пот, а на старицата беше сухо — тя постоянно се оплакваше, че е студено, въпреки че влагата обвиваше всичко като мокра кърпа.

През прозореца над леглото Харолд чуваше хората, които разговаряха или минаваха отвън. Някои бяха войници, но повечето не бяха. Събраните именно в този затвор отдавна бяха надминали по брой пазачите. Хората в училището вероятно вече бяха хиляди, помисли си Харолд. Беше трудно да се проследи.

Под прозореца на Харолд двама мъже си говореха шепнешком. Той затаи дъх и се канеше да се изправи, за да чува по-добре, обаче се отказа, защото не се доверяваше на здравината на леглото. Затова само се вслушваше, но не долови нищо повече от възклицания на недоволство и шепот.

Старецът се извъртя на леглото си. Спусна крака на пода и тихо се протегна. После се изправи и се вгледа през прозореца, надявайки се да чуе повече от разговора, но проклетите вентилатори още бръмчаха в коридора като кошер гигантски пчели. Той пъхна сърбящите го крака в обувките и тръгна да излиза.

— Какво не е наред? — попита един глас в полумрака зад него.

Беше Джейкъб.

— Просто излизам да се разходя — отвърна шепнешком Харолд. — Лежи си и си почини.

— Може ли да дойда?

— Веднага се връщам — обеща Харолд. — Освен това ми трябваш, за да се грижиш за нашата приятелка — той кимна към Патриша. — Не бива да остава сама. А и ти също.

— Тя няма да разбере — каза Джейкъб.

— Ами ако се събуди?

— Може ли да дойда? — повтори момчето.

— Не — отсече Харолд. — Трябва да останеш тук.

— Но защо?

Отвън долитаха тътенът на тежки камиони, преминаващи по пътя, разговорите на войници и дрънченето на оръжията им.

— Марти? — обади се старицата, която се бе събудила и опипваше въздуха пред себе си. — Марти, къде си? Марти! — извика тя.

Джейкъб погледна към нея. После погледна пак баща си. Харолд избърса уста с ръка и облиза устни. Потупа се по джоба, но не можа да намери цигара.

— Добре — въздъхна и леко се закашля. — Предполагам, че щом всички сме будни, можем да излезем като отбор. Вземете всичко, което не искате да ни откраднат — продължи Харолд. — Най-вероятно това беше последният път, когато можехме да спим тук. Докато се върнем, ще бъдем бездомни. Или безкреватни, предполагам.

— О, Чарлз — изпъшка старицата. Тя стана от леглото и мушна ръце в ръкавите на леката си жилетка.

Още не бяха завили зад първия ъгъл, когато група хора нахълтаха във вече свободната зала за изкуства и започнаха да се настаняват.

Белами им бе осигурил възможност да живеят в залата за изкуства, която не беше така ужасно претъпкана, както навсякъде другаде. Това бе най-доброто, което можеше да направи за Харолд, Джейкъб и госпожа Стоун. Белами и Харолд никога не бяха говорили за това, но старецът беше достатъчно умен, за да знае на кого трябва да благодари.

Сега, когато се отдалечаваха от нея в неизвестното, на Харолд му се струваше, че извършват нещо като предателство. Но вече нямаше какво да се направи.

Въздухът навън бе влажен и плътен. В източната част на небето започваше да си пробива път зората. Харолд погледна часовника си и разбра, че вече е сутрин. Беше останал буден цяла нощ.

Видяха камиони и военни, които крещяха заповеди. Джейкъб посегна и стисна ръката на баща си. Старата жена също пристъпи по-близо до него.

— Какво става, Марти?

— Не знам, мила — отговори Харолд.

Тя го хвана под ръка и потрепери.

— Не се тревожи — каза старецът. — Аз ще се погрижа за вас двамата.

Когато войникът се приближи, Харолд успя да различи колко е млад дори в мъждивата светлина на ранното утро. Едва ли бе на повече от осемнайсет.

— Елате с мен — нареди момчето войник.

— Защо? Какво става?

Харолд се тревожеше, че може да избухне бунт. През последните няколко седмици напрежението в Аркадия растеше. Твърде много хора бяха държани против волята им в прекалено ограничено място. Твърде много от Завърналите се искаха да се върнат към живота си. Твърде много от Истинските живи бяха отвратени да гледат как Завърналите се биват третирани като същества, а не като хора.

Твърде много войници бяха попаднали насред нещо по-голямо, отколкото можеха да възприемат. На Харолд му се струваше очевидно, че всичко това изведнъж щеше да свърши зле.

Не можеш да очакваш от хората да издържат нещо подобно толкова дълго.

— Моля ви — каза войникът, — просто елате с мен. Преместваме всички.

— Къде ни премествате?

— На по-зелени пасища — отговори младежът.

Точно в този момент откъм портата на училището се чу някой да крещи. На Харолд му се стори, че разпознава гласа. Всички се обърнаха и, въпреки че бяха на известно разстояние и светлината на утрото още беше мътна, Харолд успя да различи Фред Грийн, застанал лице в лице с един от пазачите на входната врата. Викаше и сочеше с пръст като обезумял и, изглежда, бе привлякъл цялото възможно внимание.

— Какво, по дяволите, е това? — попита войникът, застанал до Харолд.

Старецът въздъхна.

— Фред Грийн — отговори. — И най-вероятно неприятности.

Думите едва бяха произнесени, когато от вътрешността на училищната сграда се чу шумотевицата на някаква тълпа. Бяха 25–30 души, предположи Харолд, които тичаха и крещяха, а някои от тях се опитваха да изблъскат войниците от пътя си. Кашляха и пищяха. Гъст бял дим започна да излиза през вратата и някои от прозорците.

Зад гърба на тълпата, от посоката на дима и крясъците, започна да се приближава към вратата, през която всички се измъкваха, приглушен глас, който викаше:

— Ние се застъпваме за живите!

— Мили Боже — изпъшка Харолд.

Погледна пак към входната порта. Всички войници търчаха наоколо и се опитваха да разберат какво се случва.

Фред Грийн бе изчезнал.

Най-вероятно всичко това беше дело на неговите ръце, помисли Харолд.

Изведнъж Марвин Паркър изскочи от училището сред облак дим. Носеше работни ботуши, противогаз и тениска с надпис МАХАЙТЕ СЕ ОТ АРКАДИЯ, направен с нещо като светещ маркер. Той хвърли малък зелен метален флакон назад към вратата на училището. След секунди се чу изпукване и от него започна да изригва бял дим.

— Ние се застъпваме за живите! — извика Марвин отново, с приглушен от противогаза глас.

— Какво става? — попита г-жа Стоун.

— Ела тук — отвърна Харолд и я издърпа настрани от навалицата.

Младият войник, с когото току-що бе говорил, вече търчеше към тълпата — с пушка в готовност — и викаше на всички да отстъпят.

Двама войници се хвърлиха към Марвин Паркър. Вече нямаше и следа от обикновената им любезност към стареца. Той замахна към тях, дори удари здравата единия, но това беше всичко. Те го хванаха през краката и Марвин падна тежко с глух рев от болка.

Но вече беше твърде късно да се спре случващото се. Всички бяха вбесени. Напрежението се бе трупало в училището прекалено дълго време. Те бяха уморени да ги държат тук, далеч от близките им. Бяха уморени да ги третират като Завърнали се, а не като хора.

Полетяха камъни и стъклени бутилки. Харолд видя стол — вероятно измъкнат от някоя от класните стаи — да плува в утринното небе и да се стоварва върху главата на един войник. Той рухна на земята, вкопчил се в каската си.

— Мили Боже! — възкликна госпожа Стоун.

Тримата успяха да се прикрият зад един от камионите от другата страна на двора. Докато тичаха, Харолд чуваше зад тях само крясъци и ругатни. Очакваше звуците на изстрели, очакваше да се разнесат писъци.

Старецът вдигна Джейкъб и здраво го прегърна с една ръка. С другата придърпа госпожа Стоун плътно до себе си. Тя хлипаше тихо и повтаряше:

— Мили Боже — отново и отново.

— Какво става? — попита Джейкъб и дъхът му опари врата на Харолд. В гласа му имаше страх.

— Всичко е наред — отговори Харолд. — Всичко ще свърши скоро. Хората просто са уплашени. Уплашени и разочаровани.

Очите му започнаха да парят и усети дращене в гърлото.

— Затворете очи и се опитайте да задържате дъха си — поръча Харолд.

— Защо? — поинтересува се Джейкъб.

— Просто прави каквото ти казвам, синко — отвърна Харолд с глас, изпълнен с гняв, само за да прикрие страха.

Огледа се за място, където да ги заведе, където щяха да бъдат в безопасност, но се страхуваше какво можеше да се случи, ако някой от войниците ги вземеше погрешка за бунтовници. Тъкмо това ставаше в края на краищата, бунт. Нещо, което никога не би повярвал, че може да се случи тук, нещо, което се случваше само по телевизията в пренаселени градове, където имаше твърде много онеправдани хора.

Миризмата на сълзотворен газ стана по-силна. Щипеше лошо. Носът му протече и вече не можеше да удържи кашлицата си.

— Тате? — попита Джейкъб уплашено.

— Всичко е наред — успокои го Харолд. — Няма от какво да се страхуваш. Всичко ще бъде наред.

Надникна иззад камиона, зад който се криеха. Широк, дебел стълб от гъст бял дим изригваше от училището и се издигаше в утринното небе. Звуците от сблъсъците все пак започваха да утихват.

Чуваше се предимно кашлянето на десетки хора. От време на време сред облаците дим можеше да се чуе нечий плач.

Хората излизаха от дима слепешком, протегнали ръце напред, разтърсвани от кашлица. Войниците стояха извън обсега на дима, видимо доволни, че е свършил вместо тях черната работа за усмиряването на всички.

— Почти свърши — обяви Харолд.

Зърна Марвин Паркър. Лежеше по корем на земята. Противогазът му беше свален.

Въобще не изглеждаше така, както Харолд го помнеше. Да, все още беше висок, блед и слаб, с дълбоко врязани бръчки около очите и онази негова огненочервена коса, но сега имаше по-решителен, по-хладнокръвен вид. Дори се усмихваше, докато извиваха ръцете му зад гърба и му слагаха белезници.

— Нищо не е свършило — извика той с изопнато и жестоко лице, с насълзени от газа очи.

— Мили Боже — повтори г-жа Стоун още веднъж. Вкопчи се в ръката на Харолд. — Какво им става на хората?

— Всичко ще бъде наред — отвърна Харолд. — Аз ще ни пазя.

Прерови паметта си, прегледа всичко, което знаеше — или си мислеше, че знае — за Марвин Паркър. Нищо в него — с изключение на факта, че се бе занимавал някога с бокс — не подсказваше как би могъл да стигне до този момент.

— Къде се дяна Фред Грийн? — зачуди се Харолд на глас, с търсещ поглед. Но не го откри.

Съпругата на пастор Питърс рядко го безпокоеше, щом той се затвореше в кабинета си. Освен ако той не я поканеше, за да му помогне с нещо конкретно при писането, тя се държеше на разстояние и го оставяше да прави каквото му беше нужно, за да съчинява своите проповеди. Но сега на прага стоеше много разстроена стара жена и умоляваше да говори с пастора.

Съпругата на пастора бавно поведе Люсил през къщата и я държеше за ръка, докато вървяха, а старицата се бе облегнала с цялото си тегло върху малката жена.

— Толкова си мила — каза Люсил, като пристъпваше по-бавно, отколкото й се искаше.

В свободната си ръка стискаше своята износена кожена Библия. Страниците й бяха започнали да се откъсват. Гръбчето беше отпрано. Предната корица бе разкъсана и зацапана. Вече изглеждаше съсипана, също като своята собственичка.

— Имам нужда от благословия, пасторе — заяви Люсил, когато вече беше седнала в кабинета му, а неговата дребничка, безименна жена ги бе оставила.

Старицата попи челото си с носна кърпа и опипа корицата на Библията си, сякаш тя можеше да й донесе сполука.

— Загубих се. Загубих се и се скитам из пустинята като питаща душа!

Пасторът се усмихна.

— Много красноречиво. — Надяваше се да не е прозвучал толкова снизходително, колкото му се стори.

— Такава е истината за нещата — въздъхна Люсил.

Тя попи ъгълчетата на очите си с кърпичката и подсмръкна. Сълзите щяха да дойдат скоро.

— В какво е проблемът, Люсил?

— Във всичко — отговори тя.

Гласът й заседна в гърлото. Изсумтя, за да го прочисти.

— Целият свят си е изгубил ума. Някакви могат просто да дойдат и да вземат хората от дома им като затворници. Те дори изкъртиха проклетата врата от пантите, пасторе. Отне ми цял час да я поправя. Кой прави такова нещо? Това е Краят на времената, пасторе! Господ да ни е на помощ.

— Стига, госпожо Люсил. Никога не съм ви смятал за някоя от онези, които треперят за Края на времената.

— И аз не съм, но погледнете наоколо. Погледнете какво става. Просто ужасно е. Кара ме да вярвам, че може би не Сатаната е виновен за сегашното ни състояние, не по начина, по който те казват, най-малкото. Може би той дори не е влизал в градината. Може би Адам и Ева са откъснали плода по своя воля, а след това са решили да хвърлят вината върху Сатаната. Преди дори не бих могла и да си помисля нещо подобно. Но сега, като виждам как вървят нещата…

Тя остави последните й думи да заглъхнат.

— Да ви донеса ли нещо за пиене, госпожо Люсил?

— Кой може да пие в момент като този? — отвърна тя, но добави: — Е, предполагам, че мога да взема чаша чай.

Пасторът плесна с големите си ръце.

— Това исках да чуя.

Когато се върна с чая, старицата беше много по-спокойна. Най-накрая бе оставила Библията на масата до стола си. Ръцете й почиваха в скута, а очите й вече не бяха толкова подпухнали и зачервени.

— Заповядайте — каза пасторът.

— Благодаря ви — тя отпи. — Как е жена ви? Изглежда разсеяна.

— Просто е малко загрижена за ставащото, това е всичко.

— Е, има много за какво да се притеснява човек.

— Като Последните времена? — той се усмихна.

Люсил въздъхна.

— Заключени са на онова място вече седмици.

Пасторът кимна.

— Вие успявате да ги посещавате, нали?

— В началото можех да ги посещавам всеки ден. Носех им храна, перях им дрехите и давах на сина си да разбере, че майка му го обича и не го е забравила. Тогава беше лошо, но поне бе поносимо. А сега… сега нещата са станали ужасяващи.

— Чух, че вече не позволяват посещения — каза пастор Питърс.

— Не позволяват. Особено откакто превзеха града. Никога не съм си представяла, че може да се изолира така цял град. Не съм си го представяла никога през целия си живот. Но предполагам, просто защото не мога да си представя нещо, това не означава, че то не може да се случи — това е слабостта на солипсиста! Истината за нещата е там навън. Всичко, което трябва да направите, е да отворите вратата и ето я там, цялата, всичко, което не мога да си представя, точно там, можете да посегнете навън и да си стиснете ръцете.

Гласът й пресекна.

Пасторът се наведе напред в стола си.

— Казвате го сякаш вината е ваша, госпожо Люсил.

— Как може да е по моя вина? — попита тя. — Какво бих могла да направя аз, за да станат тези неща възможни? Аз ли направих света такъв, какъвто е? Аз ли направих хората малки и плахи, каквито са сега? Аз ли направих хората ревниви, жестоки и завистливи? Аз ли направих каквото и да е от тези неща? — Ръцете й пак трепереха. — Аз ли?

Пастор Питърс хвана ръката й и я потупа.

— Разбира се, че не сте го направили. Кога говорихте за последен път с Харолд и Джейкъб? Как са те?

— Как са? Те са затворници. Как да са?

Тя избърса очите си, захвърли Библията на пода, изправи се и закрачи напред-назад пред пастора.

— Трябва да има някаква схема във всичко това. Трябва да има някакъв план. Нали, пасторе?

— Надявам се — предпазливо отговори пасторът.

Люсил изсумтя.

— Вие, младите проповедници. Никой ли не ви научи да внушавате на паството си илюзията, че знаете всички отговори?

Пасторът се засмя.

— Отказал съм се от илюзиите тези дни.

— Просто не знам за нищо какво да правя.

— Нещата ще се променят — каза той. — Само в това съм наистина сигурен. Но как ще дойде тази промяна и каква ще бъде, не е по силите ми да знам.

Старицата вдигна Библията.

— Какво ще правим тогава? — попита тя.

— Ще правим каквото можем.

Люсил седя много дълго време, без да проговори. Само се взираше в Библията и обмисляше казаното от пастора и какво означаваше за нея „да прави каквото може“. Тя винаги е била от онези хора, които правят каквото им се каже, а Библията й казваше най-добре какво да прави в ситуациите от живота и. Каза й как да се държи като дете. Каза й как да се държи, когато приключи с детинските неща и разцъфтя в юношеството. Вярно, бе имала проблеми с чуването на онова, което й се казваше, и беше вършила някои неща, които, макар да не бяха изрично забранени от Библията, съвсем определено се гледаха накриво в нея. Но времената бяха добри и в края на краищата тя не бе причинила трайни вреди на никого, включително и на себе си.

След сватбата Библията още си беше там и бе пълна с отговори. Отговори как да бъде добра съпруга, макар че трябваше да избира и да взема някои части от тях. Някои от правилата за съпруги просто нямаха смисъл в този ден и епоха. Честно казано, Люсил си мислеше, че те вероятно не бяха имали смисъл и някога, в библейските времена. А ако тя бе постъпвала така, както постъпваха тези жени в Библията… добре, нека просто да кажем, че светът щеше да бъде доста по-различно място, а Харолд, най-вероятно, щеше да се е докарал с пиене, пушене и ядене до ранен гроб и нямаше да бъде тук, за да види чудото — как синът му се връща от мъртвите.

Джейкъб. Той беше средоточието на всичко. За него бяха всичките й сълзи. Те вече убиваха Завърнали се. Убиваха ги само за да се отърват от тях.

Не се случваше навсякъде, но се случваше.

Такива новини идваха по телевизията вече повече от седмица. Някои държави — държави, известни със своята бруталност — бяха започнали да ги убиват от пръв поглед. Да ги убиват и да изгарят телата, сякаш бяха болни, дори заразни.

Вече всяка вечер идваха все повече и повече репортажи, снимки, видео- и уебпредавания.

Тъкмо тази сутрин Люсил беше слязла долу — самотните й стъпки кънтяха в тъмната, празна къща — и бе намерила включен телевизора във всекидневната да шепне на празната стая. Не знаеше как е останал включен. Беше сигурна, че го е изгасила преди лягане. Но бе склонна да признае, че можеше да е сбъркала. Вече беше седемдесет и три годишна стара жена и такива неща, да си мислиш, че си изключил нещо, когато всъщност не си, не бяха невъзможни.

Беше още рано и плешив чернокож мъж с тънки, перфектно поддържани мустачки мърмореше нещо с нисък глас. Над рамото на мъжа, в студиото зад него, Люсил виждаше да щъкат хора. Всички бяха младолики, облечени в бели ризи и с вратовръзки с консервативен десен. Вероятно бяха новите кандидати за кариера, помисли си Люсил. Всички се надяваха един ден да излязат от задния план и да седнат в стола на плешивия мъж.

Тя засили звука, седна на дивана и се заслуша в това, което имаше да каже мъжът, макар да знаеше, че едва ли ще я интересува.

— Добро утро — започна човекът по телевизията, очевидно се връщаше към началото на цикъла, в който беше хванат като в капан. — Нашата топновина днес идва от Румъния, където правителството постанови, че на Завърналите се не се предоставят по презумпция граждански права, заявявайки, че те са просто „единици“ и следователно не подлежат на същата защита като другите.

Люсил въздъхна. Не можа да измисли какво друго да направи. Картината по телевизията се пренесе от плешивия чернокож водещ някъде другаде, в Румъния, предположи Люсил. Двама войници извеждаха от дома му бледен, измършавял Завърнал се. Войниците бяха гладко избръснати, слаби и дребнички, и вървяха с някаква несръчност в походката, сякаш все още бяха твърде млади, за да разберат напълно как работят механизмите на телата им.

— Съдбата на децата… — каза Люсил на празната къща.

Гърдите й се стегнаха, когато мисълта за семейство Уилсън, за Джейкъб и Харолд нахлу, за да запълни празнотата на къщата. Ръцете й се разтрепериха и телевизорът потъна в размазана мъгла. Това я обърка за миг, а след това почувства как сълзите се стичат по бузите й, за да се съберат в ъгълчетата на устата.

В някакъв момент, макар да не беше съвсем сигурна кога точно, тя си бе обещала, че няма да се остави да бъде докарана до сълзи от нищо случващо се. Беше твърде стара за сълзи, мислеше си. Бе достигнала точката в живота си, когато всичко, което би могло да разплаче човек, беше минало и заминало. Все още имаше неща, които я разчувстваха, но не си позволяваше да плаче — може би просто бе прекарала твърде много години с Харолд, когото никога не бе виждала да плаче. Нито веднъж.

Но сега вече беше твърде късно. Тя плачеше и нямаше какво да се направи, а за първи път от много години се чувстваше жива.

Водещият продължаваше да говори на фона на картината — сложиха белезници на мъжа и го качиха на голям военен камион заедно с други Завърнали се. „Все още няма нито дума от НАТО, ООН или от Бюрото за Завърналите се за инициативата на Румъния, докато официалните коментари на други правителства са лаконични и са разделени поравно между тези, които подкрепят румънската инициатива, и другите, които смятат, че действията на правителството нарушават основни човешки права.

Люсил поклати глава с лице все още мокро от сълзите.

— Съдбата на децата… — повтори.

Тя не беше такава само в „тези други страни“. Ни най-малко. Случваше се и тук, в Америка. Онези проклети глупаци, Движението на Истинските живи, се множаха, никнеха като плевели от единия край на страната до другия. Повечето не правеха нищо друго, освен да предъвкват нещата. Но ту тук, ту там някой умираше и някоя група, която твърдеше, че „се застъпва за живите“, поемаше отговорността. Случило се бе и в Аркадия, въпреки че никой не говореше за това. Някакъв Завърнал се чужденец беше намерен мъртъв в канавката край магистралата. Застрелян с бойна пушка.

Сякаш всичко се разпадаше с всеки изминал ден. А Люсил вече можеше да мисли само за Джейкъб.

Горкият, горкият Джейкъб.

След като Люсил си тръгна, а съпругата му най-накрая се унесе в сън, пастор Питърс остана да седи сам в кабинета си и да препрочита писмото, което бе получил от Бюрото.

В интерес на обществената безопасност, Елизабет Пинч, както и всички други Завърнали се в тази част на Мисисипи, бяха задържани в съоръжението в Меридиън. В писмото нямаше други подробности. То само уверяваше отново пастора, че всички Завърнали се биват третирани подобаващо на ситуацията и че всички човешки права се спазват стриктно. Като цяло звучеше много официално и сдържано, по някакъв бюрократичен начин.

Извън кабинета му в къщата беше тихо. Само ритмичното, тежко тракане на стария часовник, останал от дядото на жена му, в края на коридора. Беше подарък от нейния баща — направен само няколко кратки месеца преди ракът да го отнесе. Тя бе израснала със звука на този голям, стар часовник, който биеше ритмично в нощите на нейното детство. Когато се ожениха, беше толкова разстроена от липсващото потракване на часовника, че се принудиха да купят метроном, за да отброява отминаващото време, иначе тя не можеше да заспи.

Пасторът излезе в коридора и застана пред часовника. Беше висок малко над метър и осемдесет и богато резбован. Махалото бе с големината на юмрук. Люлееше се толкова гладко, сякаш часовникът бе изработен току-що, а не преди повече от сто години.

Беше единствената реликва, притежавана от семейството и. Когато баща й почина, тя се бори яростно със сестрите и брат си — не за цената на погребението или какво да направят с дома на баща си, със земята или оскъдните му спестявания, а по-скоро за часовника на дядо. До ден днешен отношенията между брата и сестрите бяха обтегнати заради този часовник.

Къде ли се намираше баща им сега, зачуди се пастор Питърс. Бе забелязал колко повече грижи полагаше жена му за дядовия часовник, откакто бяха започнали да се появяват Завърналите се. Лъхаше на смазочно масло и препарат за лъскане на дърво.

Пасторът остави стария часовник и продължи през къщата. Стигна до всекидневната и застана на прага за малко, за да огледа вещите, да ги каталогизира в паметта си.

Масата в средата на стаята бяха намерили по време на дългия си преход от Мисисипи. Дивана бяха взели по време на църковно посещение в Уилмингтън. Не беше чак толкова далеч, колкото Тенеси, но това бе една от малкото покупки, за които бяха съгласни и двамата. Десенът му беше в синьо и бяло — „синьото на Каролина!“ — бе обявил гордо продавачът, със сини и бели райета на тапицерията. Облегалките се извиваха навън, а възглавниците бяха големи, меки и многобройни.

Диванът беше пълна противоположност на масата, която тя бе купила в Тенеси. Той беше намразил тази маса още първия път, когато я видя. Бе твърде тясна, дървото беше прекалено тъмно, а видът и бе безличен. Просто не си струваше, помисли той.

Пастор Питърс влезе във всекидневната и започна да събира книгите, струпани на купчини, където не им беше мястото. Действаше бавно и внимателно, като избърсваше всяка книга, която вземаше. После я плъзваше на мястото и на рафта. От време на време отгръщаше корицата на някоя, пъхаше пръст между страниците и потъркваше напред-назад, за да почувства аромата и грапавината им, сякаш никога нямаше да види отново друга книга, сякаш неумолимият ход на времето най-накрая бе победил.

Това разтребване продължи много дълго, въпреки че пасторът не го осъзна веднага. А чак когато щурците започнаха да замлъкват, а навън, някъде далеч по света, се чу лай на куче към изгряващото слънце.

Беше чакал прекалено дълго.

Но въпреки грешката си — въпреки страха си — тръгна тихо и бавно из къщата.

Първо отиде в кабинета си и намери писмото от Бюрото за Завърналите се. После взе бележника си и, да, Библията си. Сложи всичко в чантичката, която му бе купила жена му миналата Коледа.

После извади сака с дрехи иззад бюрото с компютъра. Беше го приготвил едва вчера — съпругата му постоянно переше. Щеше да забележи, че дрехите липсват от гардероба му, ако го бе приготвил прекалено рано. А той искаше да тръгне с възможно най-малко проблеми, колкото и страхливо да му се струваше.

Пасторът се промъкна през къщата, излезе през предната врата и остави сака с дрехите и чантичката на задната седалка на колата си. Слънцето вече търсеше своя дом в небето. Криеше се зад дърветата, но определено се издигаше все по-високо с всяка секунда.

Той влезе в къщата и тръгна бавно към спалнята. Жена му спеше, свита на малка топка в средата на леглото.

Това ще я нарани ужасно, помисли си.

Щеше да се събуди скоро. Тя винаги се будеше рано. Пасторът остави малка бележка на нощното шкафче и за миг помисли дали да не я целуне.

Реши да не го прави и си тръгна.

Тя се събуди в празна къща. Навън в коридора дядовият часовник поддържаше хода на времето. Слънцето напираше през щорите. Утрото вече беше топло. Ще бъде горещ ден, помисли си.

Повика съпруга си, но той не й отговори.

Сигурно пак е заспал в кабинета, реши. Напоследък често заспиваше в кабинета си и това я тревожеше. Канеше се да го повика отново, когато видя бележката на нощното шкафче. Едро изписано с разкривения му почерк беше нейното име.

Той не бе от хората, които оставят бележки.

Тя не заплака, когато я прочете. Само прочисти гърлото си, сякаш можеше да отвърне нещо на думите. После остана да седи там, заслушана единствено в звука от собственото си дишане и в механичния пулс на дядовия часовник в коридора. Спомни си за баща си. Очите й се изпълниха със сълзи, но тя все пак не заплака.

Думите изглеждаха размазани и далечни, сякаш изникваха през гъста мъгла. Но въпреки това тя ги прочетете отново: „Обичам те“, се казваше в писмото. А след това, отдолу, беше написал: „Но трябва да разбера“.

Джим Уилсън

Джим не разбираше нищо. Нито за войниците, нито за ролята, която Фред Грийн играеше във всичко това. Доколкото си спомняше, винаги доста бе харесвал Фред Грийн. Не бяха същински приятели, но само защото никога не бяха работили заедно и прекарваха времето си в различни кръгове. Просто никога не бяха имали време да станат приятели, помисли си Джим. Но как това би могло да доведе до сегашното състояние на нещата, чудеше се Джим.

Сега беше затворник. Войниците бяха дошли и бяха отвели и него, и семейството му с насочени пушки, а кой знае защо там бе Фред Грийн и гледаше. Беше спрял зад войниците със стария си пикап и просто си седеше там, в кабината, докато извеждаха от къщата с белезници Джим, Кони и децата.

Какво се бе променило у Фред? Въпросът тормози Джим през нощта. Ако се беше замислил доста по-рано, за да си отговори на този въпрос, може би всички те нямаше да бъдат затворени сега.

Джим стоеше в претъпканото училище и семейството му се бе скупчило около него, докато чакаха на опашка за обяда, който както винаги нямаше да ги засити.

— Какво му е станало? — попита Джим жена си.

Беше я питал същото и преди, но никой от отговорите, които му бе дала до този момент, не му бе помогнал много да реши загадката. Но Джим беше открил, че загадката — дори мрачна като тази за Фред Грийн — бе подходящ начин да отвлече мислите си от случващото се със семейството му.

— Преди не беше такъв.

— Кой? — не разбра Кони.

Тя избърса устата на Хана, която постоянно дъвчеше нещо, откакто бяха арестувани… задържани… или както там се наричаше. Страхът се проявяваше по странни начини, знаеше Кони.

— Вече си голяма, не трябва да се държиш като малко дете — смъмри я тя.

Томи не създаваше толкова проблеми, за щастие. Още беше уплашен от това как ги бяха извели от къщата на семейство Харгрейв. Но нямаше сили да се държи зле. Най-често той просто си седеше кротко, не говореше много и изглеждаше сякаш е някъде много далеч.

— Не мисля, че преди беше такъв — каза Джим. — Какво се промени? Той ли се промени? Или ние? Изглежда ми опасен.

— За кого говориш? — попита Кони раздразнено.

— За Фред. Фред Грийн.

— Чух, че жена му е починала — отбеляза Кони замислено. — Чух, че оттогава не е същият.

Джим замълча. Ако напрегнеше повечко ума си, бе в състояние да изрови шепа спомени за съпругата на Фред. Беше певица, и то дяволски добра. Помнеше я висока и стройна, като някаква голяма красива птица.

Джим се замисли за своето семейство. Огледа ги и изведнъж осъзна какво бяха за него, изведнъж осъзна всичко, което означаваха за него, всичко, което някой би могъл да означава за някого другиго.

— Предполагам, че може да е станало така — съгласи се той.

После се наведе и целуна жена си, затаил дъх, сякаш така можеше да задържи и мига, сякаш тази единствена целувка можеше да възпре жена му, семейството му и всичко, което обичаше, да го наранят някога, да го оставят някога сам.

— Какво беше това? — попита Кони, когато устните им най-накрая се отделиха.

Бе поруменяла и се чувстваше леко замаяна, както някога, когато бяха по-млади и да се целуват беше все още ново за тях.

— За всичко, което не знам как да кажа с думи.

15

Харолд не би се осмелил да твърди, че е взел да харесва младия войник, но все пак беше готов да признае, че е забелязал нещо заслужаващо си у момчето. Или ако не заслужаващо си, поне нещо познато. А в свят, в който мъртвите не си оставаха мъртви, близостта под всякаква форма си бе благословия.

Беше същият млад мъж, когото бе срещнал в сутринта на бунта — преди малко повече от седмица — и това някак си ги сближаваше. Когато прахолякът улегна в онзи ден, се оказа, че никой не е пострадал сериозно. Само разбираемите ожулвания и натъртвания, когато войниците бяха събаряли хората на земята. Един човек, беше чул Харолд, трябвало да бъде откаран в болницата заради алергична реакция към сълзотворен газ. Но сега всички бяха добре.

Всичко вече изглеждаше далечно, сякаш се бе случило преди години. Но точно както за много други неща, станали в Юга, Харолд знаеше, че раните не са наистина излекувани. Само бяха прикрити от жегата и вечните обръщения „господа“ и „госпожи“ на местните жители.

Хората все още бяха наранени твърде дълбоко.

Харолд седеше на дървен стол зад оградата, увенчана с бодлива тел и наричана Барикадата.

Барикадата беше изникнала грозна и с ужасяваща скорост. Виеше се от южния край на града, от стария и грохнал магазин на Лонг „Бензин, оръжия, железария“, през дворовете, покрай домове, които вече не бяха домове, а караулни помещения за войници. Увиваше се около целия град — обгръщаше смърдящото, съсипано училище, опасваше множество къщи и магазини, капсулираше пожарната и канцеларията на шерифа, които бяха в една и съща сграда. Барикадата, опряна на войниците и техните пушки, бе завладяла всичко.

Единствено домовете край самия град — на фермери или просто хора, нехаресващи живота в града, като Харолд и Люсил, проповедникът и неколцина други — оставаха извън обсега на оградите. Вътре в града хората живееха в къщите, превърнати в общежития. Училището вече бе претъпкано, така че жителите на града бяха преместени от домовете си и настанени в хотели в Уайтвил. После войниците влязоха по домовете им, подредиха походни легла и ги пригодиха за живеене за Завърналите се, които щяха да спят там. Имаше някакви протести сред жителите на града, принудени да напуснат, но Аркадия не беше единственият град, където това се случваше, а Америка не бе единствената страна.

Внезапно хората в света бяха станали прекалено много. Трябваше да бъдат направени компромиси в начина на живот.

Така че сега градът и къщите на Аркадия бяха напълно погълнати от събитието, от оградата, от войниците и Завърналите се, от всички усложнения и изгледи за напрежение, които вървяха с тях.

Но град Аркадия не беше пригоден за подобно множество. Малкото облекчение, дошло с разширяването извън училището, се разсея толкова бързо, колкото и се бе материализирало. Дори и след като беше погълнат целият град, не настъпи успокоение.

От своя страна Харолд сега бе щастлив, че двамата с Люсил още отдавна бяха взели решение да живеят извън града. Не можеше да си представи дома си превзет и населен с непознати, дори и да беше правилно да се направи.

Отвъд Барикадата, заобикаляща самата Аркадия, се простираше седемметрово открито пространство, което стигаше до външната ограда. Войниците бяха разположени през сто метра. Понякога тръгваха да патрулират както Барикадата, така и Аркадия. Из града се движеха на групи, понесли оръжия по същите улици, където някога си играеха деца. Хората ги спираха и ги питаха за цялостното състояние на нещата — не само в Аркадия, но и в целия свят — и кога би могло да се промени.

Те не отговаряха често на тези въпроси.

Но войниците предимно стояха — а понякога дори седяха — на Барикадата и изглеждаха или много отпуснати, или много отегчени, в зависимост от осветлението в този момент.

Младият войник, който бе привлякъл интереса на Харолд, се казваше Джуниър. Името, очаквано, беше малка загадка, защото момчето, както бе казало на Харолд, не познаваше баща си и нямаха общо име. Истинското му име било Куинтън, обясни момчето, но откакто се помнел, го наричали Джуниър и това му се струвало също толкова подходящо име, колкото всяко друго.

Джуниър беше късо подстриган и изпълнен с желание да угоди, всичко, което армията можеше да иска от един новобранец. В края на тийнейджърските си години се бе оказал в униформата на войник, без никога в живота си да си направи пиърсинг на ухото, татуировка или нещо друго бунтарско. Беше постъпил в армията по настояване на майка си. Тя му била казала, че през армията минават всички истински мъже. Така че, когато бил на седемнайсет и половина и се мотаел в гимназията, майка му го завела в наборното бюро и го регистрирала.

Резултатите му от тестовете не бяха впечатлили никого. Но той можеше да пази, можеше да държи пушка, можеше да изпълнява каквото му се нарежда, което и правеше през повечето време, докато стоеше на пост в един град, претъпкан със Завърнали се. Но напоследък се озоваваше все по-често в компанията на смръщения стар южняк и починалия му по-рано син. Джуниър можеше да изтърпи южняка, но не го интересуваше момчето, което винаги следваше баща си по петите.

— Колко още ще те задържат тук? — попита Харолд от дървения си стол зад Барикадата.

Говореше зад гърба на Джуниър, както протичаха повечето от техните разговори. Зад Харолд, на една ръка разстояние, седеше Джейкъб и гледаше как баща му си говори с войника.

— Не съм сигурен — отговори Джуниър. — Предполагам, докато държат и вас тук.

— Ами — каза Харолд с уморен провлачен глас — надявам се да не бъде толкова дълго, колкото досега. Не може да се продължава в тези условия. Някой ще измисли план, дори и само за благото на петлите.

Харолд постоянно измисляше някакви изрази заради Джуниър, колкото по-странни, толкова по-добре. Беше изненадващо лесно, трябваше само да подхвърли някаква загадъчна препратка към животните от фермата, времето или пейзажа. И ако Джуниър попиташе какво означава странният израз, Харолд веднага му обясняваше смисъла. За Харолд играта се състоеше в това да помни кои изрази вече е използвал и какво означават, а след това да се опита да не ги дублира.

— Какво, по дяволите, означава това, сър?

— Хубава работа! Никога преди ли не си чувал „за благото на петлите“?

Джуниър се извърна с лице към него.

— Не, сър, не съм.

— Е, не мога да повярвам! И да ми покарат картофи от краката, пак няма да повярвам, синко!

— Да, сър — каза Джуниър.

Харолд угаси цигарата в тока на обувката си и бръкна в полупразния пакет за друга. Джуниър го наблюдаваше.

— Пушиш ли, синко?

— Не и на служба, сър.

— Ще ти запазя една — прошепна Харолд.

Запали цигарата с удоволствие и дръпна дълго и бавно. Въпреки болката го направи така, че изглеждаше лесно.

Джуниър погледна нагоре към слънцето. Беше по-горещо, отколкото бе очаквал, когато го изпращаха тук. Беше чувал всички истории за Юга, а и в Топека бе достатъчно горещо. Но тук, в този град, на това място, жегата изглеждаше добре настанена. Беше горещо всеки ден.

— Мога ли да те питам нещо? — обади се Харолд.

Мразеше да бъде тук. В това Джуниър бе сигурен. Но със стареца поне беше забавно.

— Питайте — отвърна Джуниър.

— Как е там отвън?

— Горещо е. Същото като тук вътре.

Харолд се усмихна.

— Не — каза той. — Всички телевизори и компютри останаха там. Как е там отвън?

— Вината не е наша — отговори Джуниър още преди да бъде обвинен. — Така ни наредиха — добави.

Зададе се малък патрул. Само двама войници от Калифорния, които сякаш винаги се падаха едновременно в наряд. Дойдоха по пътя както обикновено, кимнаха и отминаха, без да обърнат особено внимание на Джуниър и стареца.

— Странно е — поклати глава Джуниър.

— Кое е странно?

— Ами такова…

Харолд се усмихна.

— Трябва да се научиш да се изразяваш, синко.

— Ами просто… Просто всички са объркани.

Харолд кимна.

— Объркани и уплашени.

— Представи си как е тук, вътре.

— Различно е — възрази Джуниър. — Там, вътре, нещата са по-контролирани. Хората ги хранят. Имате чиста вода.

— Най-после — подхвърли Харолд.

— Добре, де — кимна Джуниър. — Признавам, че ни отне известно време, но трябваше да разработим логистиката. Пак си е по-добре там, вътре, отколкото тук. В края на краищата всеки, който е вътре, е избрал да бъде там.

— Аз не съм.

— Вие сте избрали да останете с него. — Джуниър посочи с глава към Джейкъб.

Момчето още си седеше тихо на една ръка разстояние, както му бе казал Харолд. Носеше памучна риза на райета и дънки, донесени от Люсил преди седмица. То само наблюдаваше баща си и от време на време хвърляше поглед към лъскавата стомана на Барикадата. Очите му я изучаваха, сякаш не можеше да проумее как така се бе оказала около града и какво точно означаваше.

Джуниър погледна Джейкъб.

— Те са предложили да го отнемат от вас — промърмори, — но вие сте избрали да останете с него, точно като всички останали Истински живи, които са вътре. Всички вие сте взели такова решение, така че няма защо да бъдете уплашени, нервни или объркани. Би трябвало да го приемате по-леко.

— Сигурно не си виждал тоалетните тук.

— Вътре има цял град. — Джуниър отново насочи вниманието си към Харолд. — Изобилие от храна, вода — всичко, от което бихте могли да се нуждаете. Има дори и бейзболно игрище.

— Бейзболното игрище е пълно с хора. Настанени в палатки. То е бедняшкият квартал.

— Но има преносими тоалетни — той посочи зад Харолд към редица синьо-бели изправени правоъгълници.

Старецът въздъхна.

— Мислиш, че тук е зле — продължи Джуниър. — Това е нищо в сравнение със ставащото на някои други места. Мой приятел служи в Корея. В такива малки държави е най-зле. Големите държави имат място, за да ги подслонят. Но Корея — Корея и Япония, за тях става трудно. Там просто няма достатъчно място да се поберат всички. Там са онези танкери — понижи глас Джуниър.

Разпери настрани ръце, за да покаже нещо с много големи размери.

— Големи са почти колкото петролни танкери. И са направо препълнени с тях — той погледна настрани. — Толкова са много.

Харолд наблюдаваше как цигарата му изгаря.

— Прекалено много са и всички се карат за тях — разказваше Джуниър. — Никой не може да се справи. Никой не ги иска обратно. От много време никой дори не се обажда да съобщи, че са намерили нов. Хората просто ги оставят да се скитат по улиците.

Джуниър говореше през оградата. Въпреки сериозността на това, което говореше, той изглеждаше безразличен към него.

— Наричаме ги „мъртви баржи“. По новините ги наричат другояче. Но те наистина са само мъртви баржи. Натоварени с мъртъвци.

Джуниър продължи да говори, но Харолд вече не слушаше. Видя в съзнанието си голям тъмен кораб да плава без посока в равния, не отразяващ нищо океан. Корпусът се издигаше от водата, целият от стомана, нитове и заварки. Беше като излязъл от филм на ужасите, прокълнат кораб, носещ се през прокълнато море. На борда на кораба, подредени един върху друг, всеки ред по-тъмен и по-тежък от този под него, всички притискани плътно един под друг като от наковални, бяха товарните контейнери. Всеки от тях пълен със Завърнали се. От време на време корабът помръдваше, накланяше се напред или назад от някакво невидимо издуване на океана. Но Завърналите се оставаха равнодушни и спокойни. Харолд виждаше хиляди. Десетки хиляди. Натъпкани в тези тъмни, груби контейнери, лашкани насам-натам по земята.

В ума си Харолд гледаше надолу към тях от голямо разстояние, но беше способен да разгледа всички и всеки от тях в цялостност и пълнота, възможни само в света на сънищата.

Видя всеки, когото някога беше срещал някъде в тази флотилия на Мъртвите, включително и сина си. Целият се вледени.

— Трябва да ги видиш — завърши Джуниър.

Преди Харолд да успее да отговори, кашлицата започна. После не си спомняше много. Знаеше само, че изпита огромна болка и съвсем внезапно — точно като преди — слънцето висеше над лицето му, а земята бе дошла и се опираше нежно до гърба му.

Харолд се събуди със същото чувство за отчуждение и неловкост като последния път, когато се беше случило. Гърдите го боляха. Имаше нещо мокро и тежко в дробовете му. Опита се да вдиша, но дробовете му не работеха както трябва. Джейкъб бе там до него. Джуниър също.

— Господин Харолд? — каза Джуниър, коленичил.

— Добре съм — изхърка Харолд. — Трябва ми само минутка, това е всичко.

Питаше се колко ли време е бил в безсъзнание. Достатъчно дълго, че Джуниър да успее да стигне до една от портите и да мине отсам оградата, за да се опита да помогне. Пушката все още беше преметната през рамото му.

— Тате? — попита Джейкъб с изопнато от притеснение лице.

— Какво? — изграчи немощно Харолд.

— Не умирай, татко — изхлипа Джейкъб.

Много лоши сънища витаеха тези дни. Люсил направо се бе отказала да спи. Толкова беше отвикнала от нормалните нощи, че почти не й липсваха. Заспиването вече бе за нея някакъв неясен и отдавнашен спомен, както човек си припомня звука на колата, на която се е возил в детството си, когато различи тембъра му в бученето на далечни магистрали. Понякога задрямваше, но съвсем за малко. Събуждаше се внезапно в неудобна поза на тялото. Повечето пъти имаше книга в скута и, която сякаш я гледаше и усърдно пазеше мястото си, очаквайки я да се върне към нея. Понякога очилата й затискаха страниците на книгата, плъзнали се от носа и, докато е спяла.

В някои нощи отиваше в кухнята и просто стоеше, заслушана в празнотата около нея. Сред мрака спомените започваха да се процеждат като дим в съзнанието и. Спомняше си Джейкъб и Харолд из къщата. Най-често си припомняше една октомврийска нощ от детството на Джейкъб, нощ, в която не се бе случило нищо особено, но тъкмо по тази причина беше станала много специална за нея.

В наши дни, когато светът бе пълен с магия, тя припомняше на Люсил, че именно нормалните моменти имат значение през целия живот.

Спомняше си Харолд в хола да подръпва несръчно струните на китарата си. Беше ужасен музикант, но влагаше много енергия и страст — или поне го правеше някога, когато още бе баща — и постоянно се упражняваше, когато не беше на работа, не поправяше нещо из къщата или не се занимаваше с Джейкъб.

Люсил си спомняше Джейкъб в детската стая да топурка наоколо, да вади играчки от кутията им и да ги разпилява не особено внимателно по дървения под. Спомняше си го как все разбутваше мебелите из стаята си, въпреки че многократно му бяха казвали да не го прави. Когато тя и Харолд го питаха защо, Джейкъб отговаряше само:

— Ами играчките искат така.

В този спомен, докато Харолд мъчеше китарата си, а Джейкъб си играеше, Люсил беше в кухнята, във вихъра на приготвянето на празнична вечеря. Имаше бут във фурната. Пиле със синапени листа се готвеше на печката. Сос, картофено пюре, бял ориз с мащерка, царевица и червен пипер, маслен боб, зелен фасул, шоколадова торта, кейк, джинджифилови бисквитки, печена пуйка.

— Не си разхвърляй стаята, Джейкъб! — извика Люсил. — Скоро ще вечеряме.

— Да, госпожо — отвърна момчето.

След малко извика от стаята си:

— Искам да построя нещо.

— Какво искаш да построиш? — също извика Люсил.

Харолд седеше в хола, дрънкаше на китарата си и убиваше песента на Ханк Уилямс, която се опитваше да научи от седмици.

— Не знам — каза Джейкъб.

— Е, това е първото, което трябва да решиш.

Люсил погледна през прозореца и видя как облаците минават пред бледата, съвършена Луна.

— Защо не си построиш къща?

— Къща? — попита момчето замислено.

— Голяма, голяма къща със сводести тавани и десетина спални.

— Но ние сме само трима. А ти и татко спите в едно легло. Затова ни трябват само две спални.

— Ами ако ни дойдат гости?

— Тогава може да използват моето легло.

Нещо в стаята на Джейкъб падна и се разби на пода.

— Какво беше това?

— Нищо.

Чуваха се насечените акорди на Харолд, тормозещ китарата си.

— Прозвуча ми като много нещо.

— Всичко е наред — каза Джейкъб.

Люсил огледа храната. Готвенето вървеше перфектно. Ароматите изпълваха цялата къща. Процеждаха се през пролуките в стените навън, из белия свят.

Удовлетворена, Люсил излезе от кухнята и отиде да провери Джейкъб.

Стаята му изглеждаше така, както си бе представяла. Леглото беше прекатурено на една страна и избутано чак при далечната стена, така че матракът се издигаше като барикада, а таблите и краката бяха великолепни контрафорси. Пространството пред импровизираната преграда бе осеяно с разпръснати части от строителен конструктор „Линкълн“.

Люсил застана на прага, като бършеше ръцете си с кърпата за съдове. Момчето периодично се пресягаше иззад укреплението и грабваше някоя от частите, за да я използва в някакъв невидим строителен проект.

Тя въздъхна, но не беше ядосана.

— Ще стане архитект — отбеляза, влезе във всекидневната, изтощено се отпусна на дивана и театрално избърса челото си с кърпата.

Харолд дрънчеше на китарата си.

— Може би — успя да каже, но заради нарушената концентрация пръстите му се объркаха още повече. Той разкърши длани и започна песента отначало.

Люсил се протегна. Обърна се настрана, сви колене към гърдите си, пъхна длани под брадичката си и взе да наблюдава сънливо как нейният съпруг се бори с музикалната си некадърност.

Красив е, помисли си тя, по-красив е, когато не успява.

Ръцете му, въпреки че не владееха китарата, бяха едри и пъргави. Пръстите му бяха меки и странно пълнички. Носеше бархетната риза, която Люсил му бе купила, когато падна първият скреж тази година. Беше в червено и синьо и той протестира, че е опъната по него, но още на следващия ден отиде с нея на работа, а когато се прибра, заяви, че много му харесва. „Стои ми както обичам“, беше казал. Дреболия, но дребните неща имаха значение.

Харолд носеше дънки — избелели, но чисти, — което тя харесваше. Бе израснала с баща, прекарал голяма част от живота си да изнася проповеди пред хора, които не се стараеха особено да го слушат. Обличаше се в екстравагантни костюми, които той и семейството му не можеха да си позволят, но за майката на Люсил беше жизненоважно съпругът й да изглежда като евангелист проповедник, без значение какви бяха разходите.

Така че, когато Харолд се появи преди всичките тези години, облечен в своите дънки и риза, с онази мека, изглеждаща подозрително усмивка, тя се влюби в дрехите му и в крайна сметка и в човека, който ги носеше.

— Разсейваш ме — каза Харолд, докато настройваше шеста струна на китарата.

Люсил се прозя, сънливостта сякаш се стоварваше върху нея като чук.

— Не исках — отвърна.

— Ставам все по-добър.

Тя се засмя леко.

— Просто продължавай да се упражняваш. Пръстите ти са дебели. Това винаги е малко по-голямо предизвикателство.

— Затова ли? Заради дебелите ми пръсти?

— Да — отговори му със съвсем сънлив израз. — Но аз харесвам дебели пръсти.

Харолд повдигна вежда.

— Тате? — извика Джейкъб от стаята си. — От какво се правят мостовете?

— Ще стане архитект — прошепна Люсил.

— Правят се от разни неща — провикна се й Харолд.

— Какви неща?

— Зависи какви неща имаш.

— О, Харолд — изгледа го Люсил.

Двамата зачакаха следващия въпрос, но той така и не дойде. Чу се само изтракването на няколко части от конструктора по дъсчения под, докато някакъв строеж се събаряше и се започваше наново.

— Ще строи къщи един ден — каза Люсил.

— Следващата седмица може да му хрумне нещо друго.

— Няма — възрази тя.

— Откъде знаеш?

— Майките знаят тези неща.

Харолд остави китарата на пода до краката си. Люсил беше почти заспала. Той извади леко одеяло от шкафа и я зави.

— Трябва ли да направя нещо с храната? — попита Харолд.

Люсил отвърна само:

— Ще строи разни неща.

После заспа — и в спомена, и в празната самотна къща.

Събуди се на дивана във всекидневната, легнала на една страна, с длани под главата си и колене, прибрани към гърдите. На стола, където би трябвало да седи Харолд и да подрънква на китарата си, имаше само празнота. Заслуша се за звуци от играта на Джейкъб с конструктора му в детската стая.

Още празнота.

Люсил седна на дивана, все още сънлива, с парещи от изтощение очи. Не си спомняше как е легнала на дивана и е заспала. Последното нещо, което си спомняше, беше как стоеше пред мивката в кухнята, гледаше през прозореца и се готвеше да измие чиниите.

Сега беше много късно или много рано. Усещаше се хлад във въздуха, сякаш есента започваше да се събужда. Навън свиреха щурци. Някой от тях бе успял да се вмъкне на горния етаж и скрит някъде в прашен ъгъл, пееше.

Цялото тяло на Люсил я болеше и, нещо повече, беше много уплашена.

Не бе уплашена от реализма на съня. Нито пък от факта, че беше първият й сън от седмици, а нещо й подсказваше, че това е доста нездравословно. Най-много я плашеше начинът, по който толкова внезапно се бе озовала обратно в старото си, уморено тяло.

В съня краката й бяха силни, а сега коленете я боляха и глезените й бяха подути. В съня беше твърдо уверена във всичко, имаше чувството, че с времето всяко предизвикателство може да се преодолее. А това правеше предчувствието, което бе изпитала в съня, по-поносимо. Дори ако изведнъж се превърнеше в кошмар, тя щеше да бъде в състояние да се справя с него, докато запазваше младостта си, която в съня беше гарантирана.

Сега отново бе само една стара жена. Още по-лошо, беше само една самотна стара жена. Самотата я ужасяваше. Винаги я бе ужасявала и най-вероятно винаги щеше да я ужасява.

— Щеше да бъде архитект — каза тя към никого.

После заплака.

Някъде по-късно плачът спря. Вече се чувстваше по-добре, сякаш някъде се беше отворил клапан и някакво невидимо налягане бе освободено. Когато Люсил започна да се изправя, болката от артрита прониза костите и. Тя си пое рязко дъх и рухна обратно на дивана.

— Мили боже — изпъшка.

Следващия път се изправи по-лесно. Болката все още я имаше, но беше отслабена от очакването й за нея. Краката й се влачеха, когато тръгна, и издаваха тих, плъзгащ се звук, докато преминаваше през къщата. Отиде в кухнята.

Люсил си приготви чаша кафе, застана на прага на верандата и се заслуша в щурците. Те скоро започнаха да утихват и въпросът дали беше много късно или много рано получи отговор. Там, на изток, се провидя мъждивата светлина на онова, което в крайна сметка щеше да се окаже слънцето.

— Слава на Бога — въздъхна тя.

Имаше неща, които трябваше да свърши, планове, които трябваше да състави, ако наистина смяташе да направи това. И не и трябваше да мисли колко тиха и празна е къщата, щом щеше да се захваща с усилената работа по планирането. Така че телевизорът, въпреки неговото безсмислено бъбрене, беше добре дошъл приятел.

— Всичко ще бъде наред — каза си тя и започна да си записва в малкия бележник.

В началото записваше само прости неща, неща, които знаеше, нещата, които не подлежаха на съмнение. „Светът е странно място“, записа. Най-отгоре в списъка. Засмя му се леко. „Омъжена съм за тебе от прекадено много време“, заяви на отсъстващия си съпруг. Телевизорът избъбри някакъв отговор за опасностите при ерекция, продължаваща четири или повече часа.

После написа: „Праведните са несправедливо арестувани“.

След това: „Съпругът ми и синът ми са затворници“.

Огледа страницата. Всичко изглеждаше колкото просто, толкова и внушително. Добре беше да разполагаш с факти, но фактите рядко сочеха пътя към спасението, помисли си тя. Фактите не правеха нищо, освен да си седят там, да се взират от мрака към възможността и да надничат в душата, за да видят какво ще стори, когато се сблъска с тях.

„Трябва ли да го правя? — написа тя. — Има ли на този свят някой, който наистина се опитва да спаси хората? Дали наистина става по този начин? Дали ако отида там, няма да постигна нищо друго, освен да ме изкарат луда стара жена, да ме арестуват или може би нещо по-лошо? Ще бъда ли убита? А Харолд? А Джейкъб?“

— О, Господи — промърмори.

Телевизорът й се изсмя. Но тя все пак продължи.

Записа, че в града цари ужас, нарушени са всички права. Записа, че Бюрото е тиранично зло — после го изтри и написа вместо това само, че правителството е виновно. Бунтът беше нещо ново за нея, ново и достатъчно горещо, за да я опари, ако тя му позволеше. Имаше нужда да свикне с него.

Спомни си за Давид и Голиат и за всички други библейски истории, които някога бе чувала, за избрания народ на Бог, борещ се срещу могъщ потисник. Спомни си за евреите, Египет и фараоните.

— Пусни людете Ми — произнесе Люсил и се засмя, когато телевизорът отговори с детски глас:

— Добре.

— Това е знамение — кимна тя. — Нали?

Писа много дълго време. Писа, докато списъкът й вече не се побираше на един лист, ръката й започна да се схваща, слънцето се издигна доста над хоризонта, а по телевизора заговориха за текущите новини от деня.

Слушаше с половин ухо, докато продължаваше да пише. Никъде не се случваше нищо ново. Появяваха се все повече Завърнали се. Никой не знаеше как или защо. Центровете за задържане ставаха все по-големи и по-големи. Заемаха цели градчета, и то не само в селските райони като Аркадия, а и край големите градове. Истинските живи бяха потискани или поне така твърдеше един от водещите.

Люсил си помисли, че новинарят реагира прекадено остро.

Една жена от Лос Анджелис, която интервюираха, смяташе, че той не реагира достатъчно остро.

Когато Люсил довърши списъка си, остана да седи втренчена в него. Повечето неща нямаха значение, реши, след като го огледа, но онези първите, онези в началото на списъка, й се струваха все така важни, дори и в светлината на деня. Нещо трябваше да се направи за тези неща и колкото и молитви да бе отправяла, сега трябваше да признае, че нищо не беше направено за тях.

— Мили Боже — въздъхна.

После стана и отиде в спалнята. Краката й вече не се влачеха. Стъпваха решително. В дрешника на спалнята, далеч, далеч в дъното, под купчина кашони и стари обувки, които вече не ставаха нито на нея, нито на Харолд, под данъчна документация, непрочетени книги, под прах, плесен и паяжини се намираше пистолетът на Харолд.

Последния път, когато помнеше да е виждала този пистолет, беше преди петдесет години, в нощта, когато Харолд бутна онова куче на магистралата и те го донесоха вкъщи, но в крайна сметка се наложи да го отърват от мъките. Споменът проблесна изведнъж и изчезна отново, сякаш някаква част от нея не искаше да бъде свързана с подробностите в него тъкмо сега.

Пистолетът бе по-тежък, отколкото си спомняше Люсил. Беше го държала само веднъж през целия си живот — в деня, в който Харолд го донесе вкъщи. Бе толкова горд със себе си, независимо по каква причина. По онова време на Люсил и беше трудно да разбере защо някой би имал основание да се гордее с някакъв пистолет.

Цевта бе гладък и твърд синьо-черен цилиндър, който се съчетаваше идеално с дръжката от стомана и дърво. Сърцевината на дръжката беше от стомана, усещаше Люсил по плътността и тежестта, но с дървени панели от всяка страна, които прилягаха удобно към ръката и. Приличаше на пистолет от филмите.

Тя се замисли за всички филми, които бе гледала, и за всичко, което оръжията причиняваха в тези филми. Убиваха, взривяваха, заплашваха, убиваха, предпазваха, даваха увереност и усещане за сигурност, убиваха.

Чувствам го като смъртта, мина й през ума. Студен. Твърд. Непоклатим.

Дотук ли стигнах, запита се Люсил.

Само Движението на Истинските живи оставаше на Фред Грийн. Нивите му бяха обрасли. Къщата не беше почистена. Не бе ходил до дъскорезницата и не бе търсил работа от седмици.

Марвин Паркър беше задържан без право на гаранция и обвинен в углавно престъпление след безредиците в училището. Отървал се бе с изкълчено рамо и спукано ребро, но макар че и двамата бяха наясно какви рискове поемат, Фред все още се чувстваше зле заради него. Беше глупава идея да се захващаме, мислеше си сега, като поглеждаше назад. Тогава бе казал на Марвин:

— Ще им дам урок. Ще ги накарам да се замислят дали да не преместят всички тези Завърнали се някъде другаде. Да се замислят дали да не превземат някой друг град.

А Марвин се бе съгласил от все сърце. Но ето че Марвин беше ранен и хвърлен зад решетките, затова го гризеше съвестта.

Точно сега Фред не можеше да направи нищо за него. Нещо повече, чувстваше, че може би случилото се, дори с всичките му последствия, не беше достатъчно.

Може би двамата бяха планирали твърде на дребно. Имаше да се свърши още много.

Други мъже дойдоха да говорят с Фред след онази нощ. Местни хора, които разбираха какво се бяха опитали да постигнат Фред и Марвин и искаха да помогнат с каквото могат.

Не бяха много, а и повечето бяха смели само на приказки, но имаше двама или трима, за които Фред се чувстваше уверен, че ще направят каквото трябва да се направи, когато му дойдеше времето.

А времето наближаваше бързо. Целият град беше превзет. Всички бяха принудени или да напуснат домовете си, или да съжителстват със Завърнали се. По дяволите, собствената къща на самия Марвин Паркър бе превзета от Бюрото и от проклетите Завърнали се.

И на други места ставаше така, беше разбрал Фред: хората бяха притискани прекалено силно от Бюрото и Завърналите се. Някой трябваше да сложи край на всичко това. Някой трябваше да заеме позиция в името на Аркадия, в името на живите. Ако всички жители на Аркадия бяха вдигнали шум, ако всички се бяха изправили заедно срещу Завърналите се, както трябваше да направят още в началото, нещата нямаше да са стигнали толкова далеч. Беше като в разказа на Марвин за вулкана в задния двор на онази жена. Твърде много хора бяха седели със скръстени ръце и само бяха гледали какво се случва. Фред не можеше да допусне да стане така. Беше негов дълг.

По-късно същата нощ, след като бе обмислил плановете си как да действа нататък, Фред Грийн си легна и за първи път от месеци сънува. Когато се събуди, още беше много късно през нощта, гласът му бе дрезгав, а гърлото му възпалено. Не можеше да каже защо. Спомняше си малко подробности от съня — най-вече как беше сам в затъмнената къща. Спомняше си музика, пеещ глас на жена.

Фред протегна ръка към празното пространство в леглото до себе си, мястото, където не спеше никой.

— Мери? — повика.

Къщата не отговори.

Той стана от леглото и отиде в банята. Запали лампата и се задържа там, загледан в голите плочки на помещението, където Мери някога бе плакала за загубата на детето им, чудейки се какво ли щеше да си помисли за него тя, ако беше тук сега. Накрая изгаси лампата и излезе от банята. Тръгна към помещението, което с течение на годините бе започнал да нарича Стаята за проекти. Беше голяма стая, която миришеше на мухъл и прах, затрупана с инструменти, изоставени дърводелски проекти, най-различни неизпълнени начинания. Застана на прага и се загледа във всички неща, които бе започнал и не бе довършил: комплект за шах от червено дърво (така и не се бе научил да играе, но го впечатляваше изяществото на фигурите), богато украсена дъбова катедра (никога през живота си не беше държал реч, но се възхищаваше на стойката на оратора зад добре направена катедра), малко, недовършено люлеещо се конче.

Сега не можеше да си спомни защо бе започнал да го майстори или защо бе спрял. Но то беше там, в ъгъла на Стаята за проекти, затрупано под кашони и юргани, прибрани до зимата.

Защо бе започнал да прави нещо толкова шантаво?

Проправи си път до него през вехториите и прахоляка. Потърка с ръка грапавата му повърхност. Беше нешлифована и груба, но някак си приятна на допир. Годините в забрава бяха смекчили ръбовете.

Макар да не беше най-хубавата вещ, над която някога бе започвал да работи, Фред не мислеше, че е отвратителна. Любителска може би. Муцуната беше сбъркана — нещо в размера на зъбите на кончето не бе наред, — но той харесваше как изглеждаха ушите на животното. Спомни си изведнъж колко внимание им бе отделил, когато работеше по тях. Бяха единствената част от съществото, за която си мислеше, че има шанс да му се получи както трябва. Беше трудно да се оформят и после ръцете го боляха и бяха схванати в продължение на дни. Но като ги гледаше сега, усилието, изглежда, си бе струвало.

Точно зад ушите, над мястото, където започваше гривата и където само ездачът — толкова дребен, колкото трябваше да бъде, за да язди животното — можеше да ги види, Фред забеляза буквите, издълбани в дървото.

Х-Е-Д-Ъ-Р.

Не беше ли това името, което той и Мери бяха избрали за своето дете?

— Мери — повика Фред за последен път.

Когато никой не отговори, сякаш вселената потвърди окончателно всичко, което той планираше да направи, всичко, което знаеше, че трябва да се случи. Беше дал на вселената шанс да промени мнението си, но бе получил в замяна само мълчание и празна къща.

Натаниел Шумахер

Бяха минали два месеца откакто се бе завърнал и семейството му го обичаше не по-малко, отколкото преди, през дългите, слънчеви дни на живота му. Съпругата му, макар че сега беше по-възрастна, го посрещна с прегръдка, заплака и се притисна здраво към него. Децата му, макар че вече не бяха деца, се въртяха наоколо, както правеха през всички дни от живота му. Все още бяха от типа братя и сестри, които се борят помежду си за вниманието на родителите си, и нищо не се бе променило през двайсетте години между смъртта на баща им и превръщането му в един от Завърналите се.

Бил, най-големият му, макар че сега имаше собствено семейство, все още се мъкнеше след баща си и наричаше сестра си Хелън „откачена “ и „непоносима “ както през цялото им детство.

Двамата се преместиха у дома, сякаш усещаха, че времето ще бъде крехко и мимолетно, и прекарваха дните си в орбита около него и с всичко, което той представляваше за тях. Бяха привлечени от гравитацията му. Често оставаха до късно през нощта да му обясняват за всички нишки на живота, които бяха плъзнали навън след напускането му.

Той посрещаше с усмивка новините им, а ако не ги одобряваше, от време на време избухваха спорове, но дори и те бяха посрещани с чувство за принадлежност, като още едно уверение, че той наистина беше този, който изглеждаше, че е.

Той бе баща им и бе Завърнал се.

А после един ден изчезна отново.

Никой не можеше да каже точно кога бе изчезнал, а само, че вече го нямаше там. Търсиха го, но доста неуверено, сякаш бяха принудени да признаят пред себе си, че след като неговото завръщане от гроба е било нещо несигурно и неочаквано, защо изчезването му да бъде нещо различно?

За кратко го оплакваха. Плакаха и се препираха, Бил и Хелън се караха, като всеки твърдеше, че другият е направил това и това, довело до напускането му, така че майка им трябваше да се намеси в името на благоприличието. После се извиняваха един на друг, без да го мислят, и обсъждаха намусени какво трябва да се направи. Отидоха в полицията и съобщиха за изчезнал човек. Дори потърсиха войниците от Бюрото и им разказаха, че баща им е изчезнал.

— Той просто изчезна — обясниха.

Войниците само си водеха бележки и не изглеждаха изненадани.

После нямаше какво повече да се направи. Той просто вече не беше там. Мислеха да идат на гроба му, да изкопаят ковчега му, единствено за да се уверят, че всичко си е отново така, както би трябвало да бъде и че той не е някъде по света без тях.

Но майка им не одобри, а само каза:

— Имахме си нашето време.

16

Беше по-слаба. С изключение на това, не се бе променила изобщо.

— Как си? — попита той.

Тя погали ръката му и се сгуши в рамото му.

— Добре съм.

— Ядеш ли? Хранят ли ви, искам да кажа?

Тя кимна и леко прокара нокти по ръката му.

— Липсваше ми.

В Центъра за задържане в Меридиън, Мисисипи, допускаха известно смесване между Истински живи и Завърнали се. Тук нещата бяха зле, но не чак толкова зле, колкото в Аркадия. Живите и Завърналите се можеха да се срещат в ограден двор в района между по-голямото съоръжение за задържане и зоната за сигурност, където живите бяха проверявани за оръжие и лоши намерения като цяло.

— Ти също ми липсваше — отвърна той накрая.

— Опитах се да те намеря.

— Те ми изпратиха писмо.

— Какво писмо?

— В него се споменаваше само, че ме търсиш.

Тя кимна.

— Беше преди да започнат да затварят всички — добави той.

— Как е майка ти?

— Мъртва е — отвърна й по-рязко, отколкото възнамеряваше. — Или може би не е. Тези дни е трудно да си сигурен.

Тя още поглаждаше дланта му бавно и хипнотично, както понякога правят отдавнашни любовници. Седнал толкова близо до нея — усещаше миризмата и, докосваше ръката и, чуваше звука на живота, който повдигаше и спускаше белите й дробове, — пастор Робърт Питърс забрави всички години, всички грешки, всички неуспехи, цялата скръб, цялата самота.

Тя се приведе над масата.

— Можем да си тръгнем — каза тихо.

— Не, не можем.

— Да, можем. Ще си тръгнем заедно, точно както направихме миналия път.

Той я потупа по ръката с почти бащинска нежност.

— Беше грешка — поклати глава. — Трябваше просто да почакаме.

— Какво да чакаме?

— Не знам. Трябваше просто да чакаме. Времето си има начин да поправя нещата. Това научих. Вече съм стар човек.

Той се замисли за момент, после се поправи:

— Е, може да не съм стар, но определено не съм младеж. И научих, че нищо не е непоносимо, ако разполагаш с достатъчно време.

Но не беше ли това неговата най-голяма лъжа? Не беше ли непоносимостта да не бъде с нея всеки ден онова, което го бе довело тук? Така и не го бе преодолял, така и не си бе простил онова, което и бе причинил. Беше се оженил, живял и насочил живота си към Бог, бе правил всичко друго, което човек би трябвало да прави, но все пак не го беше преодолял. Обичал я бе повече, отколкото обичаше баща си, повече, отколкото обичаше майка си, повече, отколкото обичаше Господ. И все пак я беше оставил. И тогава тя си бе тръгнала. Беше си тръгнала и бе направила това, което бе обещала, че ще направи. Оставена сама на себе си, беше се самоубила.

И той си го спомняше всеки Божи ден.

Бракът със съпругата му бе само отстъпка на неговата душа. Беше нещо, което изглеждаше логично. Така че той го направи със същия ентусиазъм и целенасоченост, с които се купува къща или се инвестира в пенсионен план. А фактът, че по-късно той и съпругата му щяха да установят, че децата нямаше да бъдат част от живота им, дори и това бе минало сякаш между другото.

Истината беше, че никога не си бе представял да има деца с нея. Истината беше, че колкото и да вярваше в институцията на брака, колкото и проповеди да бе произнесъл за него през годините, колкото и много бракове да беше помогнал лично да бъдат поправени, колкото и много пъти да бе казвал на двойки със смръщени очи в кабинета си: „Бог и развод просто не вървят заедно“, колкото и много да беше правил всички тези неща, той винаги бе търсил как да се измъкне.

Трябваше само мъртвите да започнат да се завръщат от гроба, за да му дадат мотивацията, от която се нуждаеше.

Сега той беше с нея и макар че не всичко изглеждаше съвършено, се чувстваше толкова добре, колкото не се бе чувствал от години. Нейната ръка лежеше в неговата. Можеше да я почувства. Можеше да я докосне. Можеше да усети познатия и мирис — мирис, който не се бе променил през всички тези години. Да, тъкмо така трябваше да стоят нещата.

Наоколо из цялата зона за посетители пазачите отделяха мъртвите от живите. Времето за посещения беше свършило.

— Не могат да те държат тук по този начин. Не е хуманно.

Той стисна ръката и.

— Добре съм — усмихна се тя.

— Не. Не си.

Обгърна я с ръка, пое си дълбоко дъх и нейният мирис го изпълни целия.

— Посещават ли те? — попита той.

— Не.

— Съжалявам.

— Недей.

— Те те обичат.

— Знам.

— Ти все още си тяхната дъщеря. Те го знаят. Трябва да го знаят.

Тя кимна.

Пазачите обикаляха. Когато се налагаше, дърпаха хората, за да ги разделят. „Време е да си тръгвате“, подканяха.

— Ще те измъкна оттук — обеща той.

— Добре — съгласи се тя. — Но ако не го направиш, няма значение. Разбирам.

Тогава дойдоха пазачите и сложиха край на срещата им.

Тази нощ пасторът спа неспокойно и сънува един и същ сън отново и отново.

Беше на шестнайсет и седеше сам в стаята си. Някъде в къщата спяха баща му и майка му. Тишината на дома бе изпълнена с тъга. Горещината на свадата им още струеше от стрехите, сякаш се сипеше черен сняг.

Стана и се облече толкова тихо и потайно, колкото успя. Прекоси бос дъсчения под на къщата. Беше лято и влажната нощ бе изпълнена с песните на щурците.

Очаквал бе много драматично заминаване. Беше очаквал, че баща му или майка му ще се събудят, докато минава през къщата, и ще има някаква конфронтация, но никой не дойде. Може би бе прочел твърде много евтини романи или бе гледал твърде много филми. Във филмите напускането винаги беше зрелищно. Винаги някой крещеше. Понякога имаше насилие. Винаги имаше някакво пророческо финално изявление, направено на тръгване: „Надявам се, че няма да те видя никога повече!“, или нещо подобно, което в крайна сметка подпечатваше съдбите на всички участващи.

Но в собствения си живот той бе напуснал, докато всички спяха, и всичко, което щеше да се случи, беше, че щяха да се събудят, да открият, че го няма, и толкова. Щяха да знаят къде е отишъл и защо. Нямаше да дойдат да го молят, защото баща му не постъпваше така. Любовта на баща му беше отворена врата. Никога не се затваряше, нито за да те задържи вътре, нито за да те задържи отвън.

Вървя почти час, докато се срещнаха. На лунната светлина лицето и изглеждаше бледо и изпито. Открай време си беше кльощаво момиче, но точно сега, на тази светлина, изглеждаше като смъртница.

— Надявам се да умре — изсъска тя.

Пасторът — който все още не беше пастор, а само момче — се вгледа в лицето и. Окото й бе подуто, тъмна линия кръв минаваше по улейчето между устната и носа и. Беше трудно да се каже кое кърви.

Тя бе преживяла драматичното напускане, което Робърт си представяше за себе си.

— Не говори такива неща — помоли той.

— Майната му! Надявам се да го блъсне шибаният автобус! Надявам се някое куче да му прегризе гърлото! Надявам се да пипне някаква болест, която да го убие за седмици, и всеки ден да е по-прецакан от предишния — говореше през стиснати зъби и размахваше юмруци.

— Лизи…

Тя изпищя. Гняв, болка и страх.

— Лиз, моля те!

Още писъци.

Още от нещата, които Робърт Питърс бе забравил в годините на спомени и които различаваха Елизабет Пинч, каквато беше в действителност, от онази, която помнеше.

Пастор Питърс се събуди от тътена на тежките камиони, нижещи се по магистралата навън. Мотелът имаше тънки стени, а камионите постоянно преминаваха към и от центъра за задържане. Големи тъмни камиони, които приличаха на някакви несъразмерни праисторически бръмбари. Понякога бяха толкова претъпкани, че войниците висяха от двете им страни.

Пасторът се запита дали изминаваха цялата магистрала, увиснали отстрани. Беше опасен начин за пътуване. Но пък след като смъртта бе станала малко двусмислена тези дни, може би вече не беше толкова опасно, колкото някога. Когато се връщаше от Центъра за задържане, по радиото съобщиха, че група Завърнали се са били убити край Атланта. Криели се в малка къща в малък град — всички лоши неща като че ли се случваха най-напред в малките градове, — когато група поддръжници на Движението на Истинските живи научили и отишли там с искане да се предадат и да си идат с мир.

На място заварили и няколко симпатизанти, които криели Завърналите се. Инцидентът в Рочестър вече изглеждал като нещо много далечно.

И когато фанатиците от Истинските живи почукали на предната врата, нещата тръгнали на зле много бързо. Накрая къщата била подпалена, а всички вътре, и живи, и Завърнали се, били убити.

По радиото казаха, че са извършени арести, но още няма повдигнати официални обвинения.

Пастор Питърс остана дълго време пред мотелския прозорец, загледан какво се случваше около него и замислен за Елизабет. Назоваваше я Елизабет в мислите си. Някога я наричаше Лиз.

Утре щеше да отиде да я види отново — освен ако войниците не създаваха някакви пречки. Щеше да говори с когото трябваше тя да бъде пусната под негова опека. Той умееше да използва духовния си авторитет, когато се налагаше. Да внушава леко чувство за вина, както всички мъже в раса бяха обучени да правят.

Щеше да е трудно, но всичко щеше да се получи. Той щеше най-после да си я върне.

По Божията милост всичко щеше да се получи. Пастор Робърт Питърс само трябваше да се постарае.

— По Божията милост — каза Робърт — всичко ще се получи. Единственото, което трябва да направим, е да се постараем.

Тя се засмя.

— Кога стана толкова религиозен, Бърти?

Той стисна ръката и. Никой не го бе наричал с това име от години. Никой никога не го бе наричал Бърти — освен нея.

Главата й отново беше облегната на рамото му, сякаш седяха под онзи стар дъб във фермата на баща и преди всички тези години, а не в залата за посетители на Центъра за задържане в Меридиън. Той погали косата й — бе забравил какъв цвят на мед имаше и как се плъзгаше между пръстите му като вода. Всеки ден с нея беше преоткриване.

— Те просто се нуждаят от още малко убеждаване — поясни той.

— Ти ще направиш всичко възможно — откликна тя.

— Ще го направя.

— Всичко ще се получи.

Той я целуна по челото — нещо, което му спечели неодобрителните погледи на някои от хората около тях. В края на краищата тя беше само на шестнайсет. На шестнайсет и дребна за възрастта си. А той бе толкова едър и толкова по-възрастен от шестнайсет. Макар да беше Завърнала се, тя все още бе дете.

— Кога стана толкова търпелива? — попита той.

— Какво искаш да кажеш?

— Темпераментът ти е изчезнал.

Тя сви рамене.

— Какъв е смисълът? Бунтуваш се срещу света, а светът си остава същият.

Той я загледа с широко отворени очи.

— Това е много дълбоко.

Тя се засмя.

— Какво е толкова смешно? — засегна се пасторът.

— Ти! Толкова си сериозен!

— Предполагам, че е така — въздъхна той. — Остарял съм.

Тя пак опря глава на рамото му.

— Къде ще отидем? — попита. — Когато излезем оттук, имам предвид.

— Остарял съм — повтори той.

— Можем да отидем в Ню Йорк — продължи тя. — На Бродуей. Винаги съм искала да видя Бродуей.

Пасторът кимна и погледна надолу към младата малка длан, която държеше в своята. Времето не беше причинило нищо на тази длан. Още си бе все така малка и гладка, каквато беше някога. Това не би трябвало да изненадва Робърт Питърс. В края на краищата такива бяха Завърналите се: опровержение на природните закони. Така че защо трябваше ръката и, чиста и гладка както някога, да го разстройва толкова?

— Мислиш ли, че съм стар? — попита той.

— Или може да отидем до Ню Орлиънс — не спираше тя. Надигна се развълнувана. — О, да! Ню Орлиънс!

— Може би — каза той.

Тя се изправи и го погледна, а очите й се смееха.

— Не можеш ли просто да си го представиш? Ти и аз на Бърбън Стрийт. Джазова музика навсякъде. И храната! Само като си помисля за храната!

— Звучи добре — кимна той.

Тя го хвана за ръцете и го задърпа, за да изправи едрото му тяло на крака.

— Танцувай с мен.

Пасторът я прегърна въпреки погледите и шушуканията, които предизвика. Завъртяха се бавно. Главата й едва достигаше до гърдите му, толкова дребничка беше — почти толкова дребничка, колкото съпругата му.

— Всичко ще се получи — заяви тя, положила глава на широките му гърди.

— Но ако те откажат да те пуснат?

— Ще се получи — повтори тя.

Поклащаха се в мълчание. Войниците ги гледаха. Така ще бъде отсега нататък, помисли си пастор Питърс.

— Спомняш ли си, че те изоставих? — попита той.

— Чувам как бие сърцето ти — каза тя в отговор.

— Добре — промърмори той. После, след миг: — Добре.

Не си бе представял така разговора си с нея. Елизабет Пинч от спомените му — онази, която витаеше над олтара на брака му през всички тези години — не избягваше никакъв сблъсък. Не, тя беше боец, дори на места и в моменти, когато нито бе оправдано, нито приемливо да се караш. Тя ругаеше, кълнеше, мяташе предмети. Беше като баща си: създание от гняв. Тъкмо заради това я бе обичал толкова много.

— Ще те измъкна оттук някак си — обеща пастор Питърс, макар че в мислите си вече я беше оставил да танцува сама в този затвор.

Робърт Питърс знаеше какво щеше да направи: щеше да я напусне и да не се върне точно както бе направил преди. Това не беше неговата Елизабет. Ето защо щеше да му е по-лесно този път.

Но дори и да бе тя — дори ако беше неговата Лиз, — нямаше да има значение. Предишния път я бе напуснал, защото знаеше, винаги беше знаел, че тя ще го напусне. Щеше да се умори от него, от неговата религия, от неговата едра бавна фигура, от неговата абсолютна нормалност.

Лиз беше от хората, способни да танцуват без музика, а той бе от хората, танцуващи само когато са принудени. Преди всички тези години, ако той не я бе напуснал и не си бе отишъл у дома, тя щеше да го остави и да замине за Ню Орлиънс, точно както този призрак на Лиз искаше да направи сега.

Толкова много от нея личеше в това Завърнало се младо момиче, че беше достатъчно, за да напомни на Робърт за всичко велико и страшно в самия него. Беше достатъчно, за да го накара да види истината: че без значение колко много я бе обичал, без значение колко много я бе желал, тяхната любов нямаше да се получи. И независимо от това как биха се развили нещата за нея, дори ако той беше останал с нея преди всички тези години, ако бе тръгнал с нея и може би беше успял да я предпази от смъртта, нищо не би се променило. Онова, което той обичаше в нея, щеше да умира колкото по-дълго тя оставаше с него, докато в крайна сметка щеше да го напусне. Може би не физически, но всичко, което обичаше в нея, щеше да изчезне.

И те двамата щяха да го оплакват.

Така пастор Робърт Питърс стоя в центъра за задържане в Меридиън, танцува с шестнайсетгодишното момиче, което бе обичал някога, и излъга, като и каза, че ще я отведе далеч оттук. А тя също излъга в отговор и му каза, че ще го чака и че никога няма да го напусне.

Танцуваха заедно за последен път и си казаха един на друг тези неща.

Това се случваше навсякъде.

Кони Уилсън

Всичко подсказваше, че идва следващият ужас. Тя го усещаше. Вече беше неизбежно, както когато земята е суха и безплодна, дърветата сиви и чупливи, тревата кафява и изгоряла — нещо трябва да се промени. Всички в град Аркадия би трябвало да го усещат, вярваше тя, макар че никой не знаеше точно за какво говори усещането. Опита се да пренебрегне страховете си, да ги зарови под всекидневните грижи за мъжа си и усилията децата и да бъдат нахранени и чисти, но се притесняваше за г-жа Люсил. Бяха попаднали на съпруга и, Харолд, още щом дойдоха тук, и Кони имаше намерение да остане с него и Джейкъб, да ги наглежда, заради г-жа Люсил.

Но след това всичко се бе променило и тя вече не знаеше къде са и двамата.

— Всичко ще бъде наред — често казваше Кони.

Завърналите се все още бяха затворници в градчето, все още бяха затворници на Бюрото, а светът беше несигурен. Истинските живи от Аркадия също бяха жертви, целият град им бе откраднат, самата му същност беше отнета.

— Нищо няма да бъде наред — каза Кони, виждайки всичко това.

После взе децата си на ръце, но страхът така и не отпусна раменете й.

17

Харолд и Белами стояха заедно в смазващата лятна жега на Аркадия в очакване на последното си интервю — факт, който не притесняваше особено Харолд. Нюйоркчанинът ставаше все по-добър в хвърлянето на подкови. Прекадено добър.

Прехвърляха другаде Белами, въпреки многото му протести. Беше го предложил полковникът, като се позова на пренаселеността и като цяло на липсата на подходящо време Белами да провежда интервютата си в Центъра за задържане в Аркадия. Имало и други задачи за агентите на Бюрото, много по-неотложни задачи, но те не били такива, с които Белами би се съгласил да се заеме, затова полковникът го отпращаше.

Белами се опитваше да не мисли за това. Опитваше се да не мисли какво би означавало това за майка му. Хвърли подковата, като се надяваше на най-доброто. Тя се приземи стабилно.

Дзън.

— Предполагам, знаеш, че си тръгвам — започна Белами без заобикалки.

— Подочух нещо — отвърна Харолд. — Или по-скоро си го мислех.

Той направи хвърлянето си.

Дзън.

Вече никой от двамата не следеше резултата.

Те продължаваха да играят на малката ивица трева насред училището, сякаш нямаха други възможности за избор. Но това конкретно място предлагаше нещо, с което и двамата бяха свикнали. Малко повече усамотение сега, когато целият град беше на разположение на останалите затворници. Хората бяха започнали да се разпръсват навън, да мигрират от училището и няколкото други временни постройки, изградени от Бюрото. Сега град Аркадия бе изпълнен. Всички сгради, останали празни от години заради западането на града и напускането на хората, бяха пригодени за заселване. Дори по улиците — колкото и малко да бяха в Аркадия — бяха разпънати палатки или създадени зони за разпределение на доставките от Бюрото. Аркадия беше погълнат изцяло.

Но дори и без всичко това, този малък участък от града беше мястото, където двамата бяха прекарали последните няколко седмици в разговори.

Белами се усмихна.

— Разбира се, че си предполагал.

Той се огледа. Небето над тях беше ясно, яркосиньо, осеяно тук-там с бели облаци, които не носеха дъжд. В далечината вееше вятър, шумолеше из дърветата в горите, извиваше обратно през жегата и влагата и трополеше по зданията на града.

Когато бризът блъсна Харолд и Белами, вече беше само горещ влажен полъх. Миришеше на пот и урина и на твърде много хора, държани прекадено дълго в лоши условия. Почти всичко в Аркадия миришеше така тези дни. Този мирис бе полепнал по всичко. Толкова много, че всички, включително агент Белами, вече едва го забелязваха.

— Ще ме попиташ ли, или не? — обади се Харолд.

Двамата с Белами тръгнаха заедно в жегата и вонята, за да си приберат подковите. Джейкъб беше наблизо, в училищната сграда, с госпожа Стоун — която от известно време бе обсебила мислите на Харолд.

— Преди да сме изгубили прекадено много време в игрички — двусмислието е умишлено, — нека просто да се разберем да пропуснем всички увъртания, ако нямаш нищо против. И двамата знаем коя е тя.

— Кога разбра?

— Скоро след като тя се появи тук. Не смятах, че е съвпадение да се окаже в нашата стая.

— Май не съм толкова хитър, колкото си мислех, а?

— Нищо подобно. Преценката ти е била замъглена, това е всичко. Ще се опитам да не го използвам срещу теб.

Двамата направиха хвърлянията си. Дзън. Дзън. Вятърът отново се надигна и за миг въздухът замириса на свежест, сякаш бавно настъпваше някаква промяна. След това полъхът се разсея и въздухът пак стана горещ, а слънцето прекосяваше небето.

— Как е тя? — попита агент Белами.

Дзън.

— Добре е. Знаеш го.

— Пита ли за мен?

— През цялото време.

Дзън.

Белами се замисли за момент, но Харолд не беше свършил.

— Няма да те познае, дори да седнеш пред нея и да я целунеш по челото. През половината от времето си мисли, че аз съм ти. През останалото време смята, че съм баща ти.

— Съжалявам — каза Белами.

— За какво?

— Че те забърках във всичко това.

Харолд изправи гръб, намести стъпала и се прицели. Направи добро, силно хвърляне и съвсем пропусна колчето. Усмихна се.

— Бих направил същото. Всъщност — продължи — смятам да го направя.

— Танто за танто, нали?

— Око за око звучи по-добре.

— Както кажеш.

— Как е Люсил?

Белами въздъхна и се почеса по темето.

— Добре, доколкото чувам. Не излизала много от къщата, но честно казано, в този град няма за какво особено да се излиза.

— Добре ни подредиха — поклати глава Харолд.

Белами направи хвърлянето си. Подковата се приземи перфектно.

— Започнала е да носи пистолет — добави той.

— Какво?

Образът на стария му пистолет проблесна в съзнанието му, последвано от спомена за нощта преди смъртта на Джейкъб и за кучето, което беше принуден да застреля.

— Или поне така ми казаха. Спряла на един от контролно-пропускателните пунктове на магистралата. Лежал на седалката на твоя пикап. Когато я попитали за това, взела да говори за „правото на сигурност“ или нещо подобно. После заплашила, че ще стреля. Не съм сигурен колко сериозна е била все пак.

Докато Белами вървеше към другия край на полето и вдигаше прах със стъпките си, Харолд се поизправи, погледна нагоре към небето и избърса потта от лицето си.

— Не ми звучи като жената, за която се ожених — заяви той. — Жената, за която се ожених, щеше първо да стреля и после да говори.

— Винаги съм мислел за нея, че е повече от типа „да оставим Бог да се оправи“ — продължи Белами.

— Това дойде по-късно — отговори Харолд. — В началото беше луда глава. Няма да повярваш какви неща сме вършили, когато бяхме млади.

— Нищо, което да излезе в документите. Проверявах досиетата и на двама ви.

— Това, че не са те хванали, не означава, че не си нарушавал закона.

Белами се усмихна.

Дзън.

— Веднъж ме попита за майка ми — заговори Белами.

— Така беше — отвърна Харолд.

— Тя в крайна сметка почина от пневмония. Но това беше на финала. Всъщност деменцията я отне, късче по късче.

— И се върна същата.

Белами кимна.

— А сега ти я напускаш.

— Не е тя — възрази Белами. — Това е просто фотокопие. Знаеш го толкова добре, колкото и аз.

— А — каза Харолд студено, — говориш за момчето.

— Ти и аз — продължи Белами — си приличаме. И двамата знаем, че мъртвите са си мъртви и това е краят.

— Тогава защо я доведе при мен? Защо мина през толкова много неприятности?

— По същата причина, поради която ти остана със сина си.

Въздухът продължи да бъде горещ, а небето ярко, непоклатимо синьо до края на деня. Двамата мъже обикаляха и обикаляха наоколо, игра след игра, без да броят точките, без да са сигурни точно колко игри бяха изиграли или какъв беше смисълът на всичко това. Кръжаха ли, кръжаха един около друг насред града, който вече не беше същият, в един свят, който вече не беше същият, и оставяха света да се върти, а всички техни думи да бръмчат във въздуха около тях.

Когато вечерта дойде, завари Люсил превита над бюрото, а дома на Харгрейв — изпълнен с мириса на оръжейна смазка. Из цялата къща се носеше звук на телена четка, стържеща по стомана.

Люсил бе намерила под пистолета малък комплект за почистване, използван съвсем рядко през всичките години, откакто го притежаваха. В него имаше и инструкции. Трудно беше само разглобяването на оръжието.

Неудобно и бе да дърпа затвора на една страна, докато натиска с инструмента, за да отвинти някоя втулка; трябваше да внимава за пружината и за малките винтчета, които можеха да се загубят, когато дойдеше време всичко да се сглоби отново. Тя се бореше с всичко това, като всяка секунда си напомняше, че пистолетът не е зареден и няма как да се обърка и да се застреля като някаква глупачка.

Извадила бе патроните и сега те бяха подредени в редица в далечния край на бюрото. Беше лъснала и тях, като използва само телената четка и ги пазеше от почистващата течност, страхувайки се от някаква тайнствена химична реакция, ако миришещият на терпентин разтвор се смесеше с барута вътре. Може да беше прекалено предпазлива, но предпочиташе да е така.

Когато вадеше патроните, откри нещо хармонично в звука, който издаваха един след друг, докато изскачаха от плоския стоманен пълнител.

Дзън.

Дзън.

Дзън.

Дзън.

Дзън.

Дзън.

Дзън.

Държеше седем живота в ръката си. Представи си себе си, Харолд, Джейкъб и семейство Уилсън — всички мъртви. Седем смърти.

Затъркаля малките тежки патрончета в ръката си. Сви я в юмрук и се съсредоточи върху усещането, което предизвикваха — гладките, закръглени върхове се забиваха в дланта и. Стисна ги толкова силно, че за миг се притесни да не се нарани. После ги подреди на бюрото с внимание и нежност, като малки загадки. Остави пистолета в скута си и прочете инструкциите.

Върху листа имаше изображение на горната част на пистолета, издърпана назад, за да разкрие вътрешността на затвора. Люсил вдигна оръжието и го разгледа. Постави ръце върху горната част на затвора по начина, показан на снимката, и натисна. Не се случи нищо. Натисна по-силно. Пак нищо. Отново разгледа снимката. Изглежда, правеше всичко както трябва.

Опита за последен път, натисна толкова силно, че почувства как вените й се издуват. Стисна зъби, изпъшка тихо и изведнъж затворът се плъзна назад, от пистолета изскочи патрон и издрънча на пода.

— Господи! — възкликна тя, а ръцете й се разтрепериха. Остави дълго патрона да лежи на пода, втренчена в него, замислена какво можеше да се случи. — Може би трябва да се подготвя за това.

После взе патрона, сложи го на бюрото и се зае да почиства оръжието, замислена какво ли щеше да донесе вечерта.

Когато дойде време да напусне къщата, Люсил излезе отпред, застана до уморения стар пикап на Харолд и загледа назад, без да казва нищо много дълго време. Можеше да бъде видяна от доста далеч, мислеше си тя, да кръжи около обветрената стара къща, където се бе омъжила, обичала, отглеждала син, ръка за ръка със съпруга си — съпруг, който сега, когато беше отделена от него, осъзнаваше тя, никога не е бил чак толкова грубоват и вироглав, колкото тя често си мислеше, той я бе обичал през всеки ден от петдесет и няколкото години, прекарани заедно, беше я обичал — а сега, когато вечерта се спускаше над нея, тя си тръгваше.

Люсил си пое въздух, задържа къщата и всичко, което тя означаваше за нея, във вселената на белите си дробове, докато не й се стори, че ще припадне. Тогава я задържа още по-дълго, вкопчи се в този миг, в този образ, в този живот, в този поет дъх, макар да знаеше, че ще трябва да го изпусне.

Тази нощ дежурен беше един плах младеж от Канзас. Казваше се Джуниър и вече не се вълнуваше чак толкова от охраната на града за сметка на своенравния, забавен старец, с когото се бе сприятелил.

А Джуниър, както и всички участници в трагедията, имаше усещането, че се задават неприятни събития. Цяла вечер постоянно проверяваше телефона си за нови съобщения, притеснен от чувството, че беше предопределен да каже нещо важно на някого.

Вътре в будката на караула той прочисти гърлото си, дочул ръмженето на стария „Форд“. Понякога му се струваше малко странно как оградата около града свършваше така изведнъж, а единственото шосе с две платна опустяваше внезапно сред полята. Сякаш всичко, което се случваше вътре в оградата, зад Барикадата, вътре в оградения изцяло град, трябваше да приключи рязко.

Двигателят затрака и се закашля, а светлината на фаровете заподскача над пътя, сякаш онзи, който беше зад волана, имаше някакви затруднения. Помисли си, че може да е някое хлапе, избягало да се повози — спомняше си как и той бе задигнал стария пикап на баща си една есенна вечер, на възрастта, когато човек върши такива неща.

Канзас и Северна Каролина не бяха толкова различни, помисли си Джуниър. Поне тази част на Северна Каролина не беше толкова различна. Равнини. Ферми. Обикновени трудолюбиви хора. Ако не бе проклетата влажност, която висеше във въздуха като призрак, тогава може би, само може би, той би се замислил за заселване тук. Едва ли някога беше имало торнадо, а хората, с цялото им южняшко гостоприемство, за което бе чувал, бяха доста приятелски настроени.

Пищящите спирачки на пикапа привлякоха вниманието на Джуниър обратно, където му беше мястото. Синият пикап изтрака, а след това двигателят замлъкна. Фаровете още светеха, ярко и силно. Той си спомни какво ги бяха обучавали някога за такива ситуации. Фаровете трябваше да заслепят всички, така че човекът вътре да може да излезе, да се придвижи и да стреля, без изобщо да бъде забелязан.

Джуниър никога не се бе интересувал от оръжия — което се оказа добре, защото поради това беше ужасен стрелец. Сега дългите светлини станаха къси и той успя най-после да различи над седемдесетгодишната жена зад волана — с изопнато от ярост лице — и бе поразен от усещането, че тъкмо сега повече от всичко му се иска да няма никакви оръжия в околностите. Но той беше охранител, така че носеше оръжие. А когато най-накрая Люсил излезе от пикапа, видя, че и тя също има пистолет.

— Госпожо! — извика Джуниър и бързо излезе от караулната будка. — Госпожо, трябва да оставите този пистолет! — гласът му трепереше, но неговият глас си трепереше винаги.

— Не става дума за теб, дете — каза Люсил.

Тя заобиколи и застана пред пикапа, докато все още включените фарове блестяха зад нея. Беше облечена в стара синя памучна рокля, която се спускаше, гладка и едноцветна, почти до глезените. С тази рокля ходеше на прегледи при лекарите, когато искаше да им даде да разберат още от самото начало, че не е склонна да приеме никакви новини, които няма да й харесат особено.

Тълпа Завърнали се слезе от каросерията на пикапа и от кабината. Бяха толкова много, че Джуниър си спомни за цирка, който някога идваше всяка есен.

Завърналите се застанаха плътно зад Люсил и образуваха малка смълчана тълпа.

— Става дума за почтеност и достойно поведение — заяви старицата, без непременно да говори на младия войник. — Просто за елементарна човешка почтеност.

— Сър! — извика Джуниър, не съвсем сигурен кого точно вика, знаеше само, че каквото и да се случваше сега, беше нещо, в което никак не му се искаше да участва. — Сър! Имаме проблем тук! Сър!

Чу се дум, дум, дум от наближаващи стъпки на боти.

— Твоят жезъл и Твоята тояга, те ме утешават — изрецитира Люсил.

— Госпожо — продължи Джуниър. — Ще се наложи да оставите оръжието, госпожо.

— Не съм дошла да се разправям с теб, дете — отвърна старицата. Тя се стараеше да държи пистолета насочен надолу.

— Да, госпожо. Но трябва да оставите оръжието, за да можем да говорим за каквото и да сте дошли тук да говорите.

Другите охранители от нощната смяна вече бяха там, вдигнали пушки, макар че нещо в тях, може би някой стар урок по поведение, ги възпираше да насочат оръжията си право в Люсил.

— Какво, по дяволите, става, Джуниър? — прошепна един от войниците.

— Да пукна, ако знам — прошепна той в отговор. — Тя просто се появи тук с тях — цяла група Завърнали се — и този проклет пистолет. Започна се само с нея и този пикап, пълен с такива, но…

Както всички те можеха да видят добре, имаше и други. Много други. Макар че шепата войници не можеха да кажат колко точно бяха, знаеха, че ги превъзхождат числено. Бяха съвсем сигурни.

— Аз съм тук, за да поискам освобождаването на всички заключени вътре — извика Люсил. — Нямам нищо против вас, момчета. Предполагам, че просто правите каквото ви е заповядано. На това сте обучавани. Затова не съм настроена по никакъв начин срещу вас. Но ще ви напомня, че носите моралната отговорност да постъпите правилно, да бъдете справедливи и честни хора, дори ако се очаква да изпълнявате заповеди.

Искаше й се да закрачи напред-назад, както правеше пасторът понякога, когато имаше нужда да си събере мислите. Беше планирала всичко наум, докато караше насам, но сега, застанала тук, когато всъщност вършеше това, което вършеше — с всички тези пушки, — бе уплашена.

Но моментът не беше подходящ да се страхува.

— Дори не трябва да говоря с вас — продължи Люсил. — Вие не сте причината, никой от вас не е. Вие сте по-скоро симптом. Трябва да стигна до причината. Искам да се срещна с полковник Уилис.

— Госпожо — обади се Джуниър. — Моля, оставете оръжието. Ако искате да се видите с полковника, ще ви позволим да се видите с полковника. Но ще трябва да оставите оръжието.

Войникът до него прошепна нещо.

— Хвърлете оръжието и предайте тези Завърнали се лица за обработка.

— Няма да направя нищо подобно — излая тя и стисна по-здраво пистолета. — Обработка — изръмжа.

Войниците все още се колебаеха да насочат пушките си към нея, затова се прицелиха в онези, които я придружаваха. Завърналите се, които се бяха скупчили зад и около старицата, не правеха резки движения. Само стояха и оставяха Люсил и нейният пистолет да действат от тяхно име.

— Искам да видя полковника — повтори тя.

Въпреки че изведнъж се почувства виновна за това, което правеше, нямаше да се остави нищо да я разубеди. Сатаната беше коварен съблазнител, знаеше Люсил, и вършеше злините си, като ни убеждаваше да направим онези малки отстъпки, които в крайна сметка водеха до големите грехове. А тя бе уморена да стои безучастно.

— Полковник Уилис! — настоя Люсил, като изрече името, сякаш викаше данъчен инспектор. — Искам да видя полковник Уилис!

Джуниър не беше свикнал с такива равнища на напрежение.

— Повикай някого — каза тихо на войника до себе си.

— Какво? Тя е просто една стара жена. Няма да направи нищо.

Люсил ги чу и за да докаже, че преценяват ситуацията напълно погрешно, вдигна пистолета си и стреля във въздуха.

Всички се стреснаха.

— Ще го видя сега — заяви тя, а в ушите й леко звънеше.

— Повикай някого! — изпадна в паника Джуниър.

— Повикай някого — обърна се на другата страна войникът до него.

— Повикай някого — каза следващият войник.

И като последен в редицата, тръгна.

Някой най-накрая дойде и както очакваше Люсил, не бе полковник Уилис, а агент Мартин Белами. Мина през портала в нещо средно между разходка и тичане. Както винаги беше с костюм, но вратовръзката му липсваше. Сигурен знак, помисли си Люсил, че цялата ситуация е обречена.

— Приятна вечер за разходка — започна Белами и пристъпи покрай войниците — отчасти за да задържи вниманието и фокусирано върху него, отчасти за да застане пред колкото се може повече цеви на оръжия, насочени към старицата. — Какво става, госпожо Люсил?

— Не изпратих за вас, агент Мартин Белами.

— Не, госпожо, със сигурност не сте. Но те дойдоха, повикаха ме и все пак съм тук. За какво е всичко това?

— Знаете за какво е всичко това. Знаете не по-зле от всеки друг — ръката й с пистолета затрепери. — Разгневена съм — каза тя категорично. — И няма да допусна нещата да продължават по този начин.

— Да, госпожо — отвърна Белами. — Имате право да сте гневна. Ако някой има право да се гневи, това сте вие.

— Не го правете, агент Мартин Белами. Не се опитвайте да ме спрете, защото няма да стане. Просто искам да говоря с полковник Уилис. Сега идете да ми го доведете. Или изпратете някого другиго да го доведе. Не ме интересува особено кого ще пратите.

— Въобще не се съмнявам, че той в този момент идва насам — продължи Белами. — И честно казано, тъкмо от това се страхувам.

— Е, аз не се страхувам — отсече Люсил.

— Този пистолет само влошава нещата.

— Пистолетът? Мислите, че не се страхувам, защото имам пистолет? — Люсил въздъхна. — Няма нищо общо с пистолета. Не се страхувам, защото съм избрала пътя си. — Застана изправена, като здраво цвете, вкоренено в твърда почва. — Твърде много хора на този свят се страхуват — включително и аз. И аз още се страхувам от много неща. Ужасена съм от някои от нещата, които виждам по телевизията. Дори и преди всичко това да започне, дори след като всичко свърши, ще има от какво да се страхувам.

Но не се страхувам от това. Не ме е страх от това, което се случва точно сега или което може скоро да се случи тук. Приемам го, защото е правилно. Добрите хора трябва да спрат да се страхуват да постъпват правилно.

— Ще има последствия обаче — отбеляза Белами, опитвайки се да не прозвучи като заплаха. — Просто така действа светът. Всичко си има последствия, които невинаги можем да видим. Понякога дори не можем да си ги представим. Както и да приключат нещата тази вечер — а аз се надявам повече, отколкото бихте могли да знаете, че ще завършат мирно, — ще има реални последствия.

Направи малка стъпка към Люсил. Над него, сякаш на света не ставаше нищо нередно, звездите блестяха, а облаците плаваха по своите тихи, сложни маршрути.

Белами стъпи стабилно и продължи:

— Знам какво се опитвате да направите. Вие се опитвате да сложите точка. Не ви харесва как се развиват нещата и мога да го разбера. И аз не съм привърженик на сегашното състояние на нещата. Мислите ли, че щях да завзема целия град и да го натъпча с хора, сякаш са някакъв товар, ако изобщо имах думата по въпроса?

— Ето защо не искам да говоря с вас, агент Мартин Белами. Вие вече не отговаряте за нищо. Не става въпрос за вас. Става въпрос за полковник Уилис.

— Да, госпожо — кимна Белами. — Но и полковник Уилис не е отговорен за нищо. Той просто прави това, което му е наредено да направи. Той също се подчинява на някого, точно като тези млади войници тук.

— Престанете — помоли Люсил.

— Трябва да стигнете над него, ако искате някакво удовлетворение, госпожо Люсил. Трябва да продължите нагоре по веригата.

— Не се отнасяйте с мен като с глупачка, агент Мартин Белами.

— След полковника има генерал или някой подобен над него. Не съм сто процента сигурен каква е командната верига. Никога не съм служил в армията, така че много от това, което знам, съм видял по телевизията. Но знам, че никой военен не прави нищо, което не му е наредено или за което не отговаря. Всичко е само една дълга верига, която в крайна сметка води до президента, а, госпожо Люсил, сигурен съм, че вие знаете много добре, президентът не ръководи нищо. Това са избирателите, частните индустриални лобисти и още, и още. Нямат край.

Той направи още една крачка напред. Вече беше почти достатъчно близо, за да я достигне. Само на няколко метра.

— Стойте на място — каза Люсил.

— Полковник Уилис ли е човекът, когото бих поставил да отговаря за всичко това? — попита Белами, обръщайки се леко към „всичко това“, за да насочи думите си към заспалия тъмен град, който вече не беше град, а голям, раздут ГУЛАГ. — Не, госпожо. Никога не бих му възложил да отговаря за нещо толкова важно, толкова деликатно. Защото ситуацията съвсем определено е деликатна.

Нова стъпка напред.

— Мартин Белами.

— Но ето ни тук, вие, аз, полковник Уилис, Харолд, Джейкъб.

Прокънтя изстрел.

Още един изстрел във въздуха от тъмния тежък пистолет в ръката на Люсил. После тя свали оръжието и го насочи към Белами.

— Нямам нищо против вас, агент Мартин Белами. Знаете го. Но няма да се оставя да ме подведете. Искам си сина.

— Не, госпожо — намеси се глас зад агент Белами, който се отдръпваше стъпка по стъпка.

Беше полковникът. До него стояха Харолд и Джейкъб.

— Няма да бъдете подведена — продължи полковник Уилис. — Ще се опитаме да вкараме нещата в пътя, ако мога да кажа така.

Гледката на Харолд и Джейкъб до полковника свари Люсил неподготвена — макар че сега, щом ги видя, разбра, че би трябвало да очаква тъкмо това. Веднага завъртя пистолета към полковника. Войниците настръхнаха, но полковникът им направи знак да останат спокойни.

Очите на Джейкъб бяха широко отворени. Никога досега не беше виждал майка си с пистолет.

— Люсил — обади се Харолд.

— Не ми говори с този тон, Харолд Харгрейв.

— Какво, по дяволите, правиш, жено?

— Правя каквото трябва да се направи. И толкоз.

— Люсил.

— Млък! Правя това, което ти щеше да направиш, ако нещата бяха разменени. Кажи ми, че не е вярно.

Харолд погледна пистолета на Люсил.

— Може би, но това означава само, че сега трябва да правя онова, което щеше да направиш ти, ако нещата бяха разменени, както каза. Ето че си тук с дяволския пистолет.

— Не богохулствай!

— Послушайте съпруга си, госпожо Харгрейв — каза полковник Уилис с много ведър и спокоен израз въпреки пистолета на Люсил, насочен към него. — Това няма да свърши добре, освен ако вие и онези същества не се откажете мирно.

— Млъквайте! — излая Люсил.

— Послушай човека, Люсил — включи се Харолд. — Виж всички тези момчета с пушки.

Бяха поне двайсетина — някак си и по-малко, и повече, отколкото бе очаквала. Всички изглеждаха някак не на място — и войниците, и пушките, възможности нещата да приключат толкова ужасно. А пред тях беше тя: една възрастна жена в стара рокля, която стоеше насред улицата и се опитваше да не се страхува.

После си спомни, че не бе сама. Извърна глава и погледна зад себе си. Видя сгъстяващата се маса Завърнали се, които стояха рамо до рамо, наблюдаваха я, чакаха тя да реши съдбата им.

Не бе планирала нищо такова. Нищо подобно. Беше възнамерявала да кара до портала, да постави исканията си пред полковника, а той някак си щеше да освободи всички.

Но след това тръгна и започна да ги забелязва тук-там из покрайнините на града. Понякога наполовина скрити, с мрачен и уплашен вид. Други, скупчени на едно място, просто загледани в нея. Може би вече не се страхуваха от Бюрото. Може би се бяха примирили, че ще бъдат пленени. Или може би бяха изпратени от Бог.

Тя спря и ги помоли да дойдат да й помогнат. И те се качиха в пикапа, един по един. Но тогава не бяха толкова много, само колкото се побираха в една каросерия. Сега сякаш бяха десетки, като че някакъв всеобщ призив се бе разпространил тайно и тихо, а те всички бяха откликнали.

Сигурно всички са се крили, помисли си тя. Или може би наистина бе станало чудо.

— Люсил.

Беше Харолд.

Отърси се от мечтанията си за чудеса и погледна съпруга си.

— Помниш ли как тогава… ами тогава, през 1958-а, в деня преди рождения ден на Джейкъб, в деня преди датата на смъртта му, се връщахме с колата от Шарлот? Беше се стъмнило и валеше толкова силно, че се питахме дали да не спрем и да изчакаме, докато премине. Спомняш ли си?

— Да — отговори Люсил. — Спомням си.

— Проклетото куче, което изскочи пред пикапа — продължи Харолд. — Помниш ли? Дори нямах време да отбия. Чу се само „Бум!“! Звукът на масата от метал, блъскаща се в проклетото куче.

— Онова няма нищо общо с това — заяви Люсил.

— Ти заплака веднага щом се случи, още преди да успея да събера две и две и да си създам някаква представа какво, по дяволите, беше това. Ти просто си седеше там, плачеше, сякаш бях бутнал дете, и повтаряше „Господи, Господи, Господи“ отново и отново. Уплаши ме до смърт. Помислих си, че може наистина да съм ударил нечие дете, въпреки че бе пълно безумие да има дете там, в такова време, по това време на нощта. Представих си, че там лежи Джейкъб, мъртъв и прегазен.

— Млък — опита се да го спре Люсил с нерешителност в гласа.

— Но там беше онова проклето куче. Нечие куче ловец на еноти. Вероятно бе тръгнало да души по следа и беше объркано от дъжда. Излязох под проклетия дъжд и го намерих да лежи пребито. Сложих го в каросерията и го откарахме вкъщи.

— Харолд.

— Откарахме го, внесохме го в къщата, но нямаше какво да се направи. Вече бе мъртво. Просто тялото му още не го бе разбрало. Така че отидох до стаята и взех този пистолет, същия този проклет пистолет, който държиш точно сега. Казах ти да останеш вътре, но ти не ме послуша, един Господ знае защо — Харолд замълча и прочисти гърлото си от нещо, което го задавяше. — Последния път, когато използвах този пистолет. Помниш какво се получи, когато го използвах, Люсил, знам, че помниш. — Харолд огледа войниците, войниците и техните пушки.

Той вдигна Джейкъб и остана така. Тогава пистолетът натежа с нова тежест в ръката и. Треперенето започна от рамото и, тръгна надолу през лакътя и китката към дланта и тя нямаше друг избор, освен да свали оръжието.

— Много добре — обади се полковник Уилис. — Много, много добре.

— Трябва да обсъдим как стоят нещата — каза Люсил, почувствала се изведнъж ужасно уморена.

— Можем да водим всякакви разговори.

— Нещата трябва да се променят. Просто не може да продължават така, както досега. Просто не може.

Въпреки че бе свалила пистолета, тя все още го стискаше в ръка.

— Може и да сте права — отговори полковник Уилис.

Той погледна групата войници — сред които беше момчето от Топека — и им кимна към Люсил. После се обърна към нея.

— Няма да се преструвам, че всичко е така, както трябва да бъде. Няма съгласие, най-меко казано.

— Няма съгласие — повтори като ехо Люсил.

Винаги бе харесвала тази дума: съгласие. Погледна през рамо. Те всички бяха все още там, огромното, разляло се струпване на Завърнали се. Все още я гледаха: единственото препятствие между войниците и самите тях.

— Какво ще стане с тях? — попита Люсил и се извърна обратно тъкмо навреме, за да види Джуниър, който почти се бе приближил достатъчно, за да се протегне и да хване пистолета й.

Момчето замръзна — собственият му пистолет беше все още в кобура. Джуниър ненавиждаше насилието. Искаше единствено да се прибере жив и здрав у дома, също като всички останали.

— Какво беше това, госпожо Харгрейв? — попита полковник Уилис, докато прожекторите по протежение на южната порта все още грееха зад него.

— Попитах какво ще стане с тях — пръстите на Люсил се свиха около пистолета. — Ако допуснем, че абдикирам…

— О, по дяволите — изпъшка Харолд. Остави Джейкъб на земята и го хвана за ръката.

Гласът на Люсил беше твърд и овладян.

— Какво ще стане с тях? — посочи с ръка Завърналите се.

Джуниър никога преди не бе чувал думата абдикирам. Но

имаше чувството, че предшества нещо, което не беше много добро, така че отстъпи крачка назад от размахващата пистолета старица.

— Не мърдай! — излая полковник Уилис.

Джуниър се подчини.

— Вие не отговорихте — Люсил произнесе отчетливо всяка дума.

Направи малка стъпка вляво, за да може да вижда добре покрай младия войник, изпратен да отнеме пистолета и.

— Ще бъдат обработени — заяви полковник Уилис. Той изпъна тяло и сложи ръце зад гърба си в типична военна стойка.

— Неприемливо — отсече Люсил с още по-твърд тон.

— По дяволите — изруга Харолд под носа си.

Джейкъб погледна нагоре към него със страх в очите. Беше разбрал какво е разбрал баща му. Харолд погледна към Белами, като се опитваше да установи по някакъв начин контакт с очи. Белами трябваше да разбере, че Люсил е преминала точката, преди която можеше да се успокои.

Но вниманието на агент Белами бе привлечено от ставащото като на всички останали.

— Отвратително — каза Люсил. — Недопустимо.

Харолд се разтрепери. Най-лошото скарване, което бяха имали някога с Люсил, бе дошло не дълго след думата недопустимо. Тя беше нейният боен вик. Той отстъпи назад към отворената порта, по-далеч от мястото, където щяха да хвърчат куршумите, ако всичко тръгнеше зле — а старецът бе дяволски сигурен, че е на път да стане така.

— Тръгваме си — заяви Люсил с убийствен и студен тон. — Моето семейство и семейство Уилсън идват с нас.

Лицето на полковник Уилис остана непроменено. Изглеждаше строго и твърдо.

— Не мисля, че ще стане така — подхвърли той.

— Аз ще получа семейство Уилсън — запъна се Люсил. — Ще си ги върна.

— Госпожо Харгрейв.

— Разбирам, че трябва да пазите авторитета си. Вашите хора трябва да ви уважават като техен лидер, а една седемдесет и три годишна жена идва тук с малък пистолет и с някаква паплач и си тръгва с всички, заключени между стените на цял град, ами не е нужно да съм военен стратег, за да знам, че не в такава светлина искате да ви виждат.

— Госпожо Харгрейв — повтори полковник Уилис.

— Не искам нищо по-малко от онова, което ми се дължи, нищо по-малко от онова, което е мое — моето семейство и хората под моя закрила. Имам Божии дела за вършене.

— Божии дела?

Харолд притегли Джейкъб по-близо. Изглежда, всички затворници в град Аркадия се бяха събрали край оградата. Той огледа тълпата с надеждата да зърне семейство Уилсън. Щеше да бъде негова работа да се погрижи за тях, след като нещата тръгнеха така, както очевидно щяха да тръгнат.

— Божии дела — повтори Люсил. — Не на Бог от Стария завет, който раздели морето за Мойсей и разби армиите на фараона. Не, вече не на този Бог. Може би вече сме прогонили този Бог.

Джуниър направи още една крачка назад.

— Стой където си, войнико! — изкрещя полковник Уилис.

— Харолд, отведи Джейкъб на безопасно място — обади се Люсил. След това се обърна към полковник Уилис: — Нещата трябва да спрат. Трябва да престанем да чакаме някой друг, дори Бог, да ни помогне да се справим с нещата, които са наше задължение.

— Нито стъпка, редник! — излая полковник Уилис. — Освободи госпожа Харгрейв от това оръжие, за да можем всички да продължим мирно вечерта си.

Джуниър се тресеше. Взря се в очите на Люсил, като питаше какво да прави.

— Бягай, дете — посъветва го тя с тона, който обикновено пазеше за Джейкъб.

— Редник!

Той посегна към пистолета.

Тогава Люсил го простреля.

Не толкова малката армия на Люсил от Завърнали се не се уплаши от стрелбата, така както очакваха войниците. Може би защото вече бяха умирали в живота си и имаха доказателство, че в крайна сметка смъртта не можеше да ги задържи завинаги.

Това беше едната възможност. Но не най-вероятната. Те все още бяха хора в края на краищата.

Когато Джуниър се свлече на тротоара, стиснал крака си и стенещ от болка, Люсил не спря, за да се приведе към него, както би направила преди. Вместо това го прекрачи и тръгна право към полковник Уилис. Уилис извика на войниците на техните позиции да открият огън. Постави ръка върху пистолета на хълбока си, но подобно на Джуниър се колебаеше да го насочи срещу старицата. Тя не бе като Завърналите се. Беше жива.

Така че изстрелите дойдоха от войниците. Някои попаднаха в тела на хора, но повечето само във въздуха и затоплената от лятото земя. Люсил тръгна към полковник Уилис с насочен пистолет.

Още преди да бъде прострелян Джуниър, Харолд беше взел Джейкъб на ръце и се бе отдалечил от стрелбата. Белами беше тръгнал след него. Скоро ги настигна и без да пита, посегна и взе Джейкъб от ръцете на Харолд.

— Да отиваме при майка ти — каза Харолд.

— Да, сър — съгласи се Джейкъб.

— Не говорех на теб, синко.

— Да, сър — кимна Белами.

И тримата се втурнаха през обградения град.

Липсата на огнева мощ Завърналите се компенсираха с численост. Дори и без онези, които бяха дошли да помогнат на Люсил, все още хиляди бяха от другата страна на южната ограда, затворени в границите на Аркадия. Твърде много от тях наблюдаваха какво става, за да ги броят.

Войниците изглеждаха толкова малко.

Завърналите се тръгнаха — мълчаливо, сякаш ставащото не беше тяхна крайна цел, а само сцена, която трябваше да се изиграе — и войниците разбраха, че в крайна сметка техните оръжия не бяха нещо повече от перчене срещу такава тълпа. В резултат стрелбата не трая много дълго. Завърналите се обкръжиха групичката войници и ги погълнаха като прилив.

Армията на Люсил напредваше и бързо скъсяваше разстоянието до мястото, където тя стоеше с пистолет, насочен към полковника.

Чуваха се викове, звуци от борба и сблъсъци между хора. Беше като оркестър на хаоса — страст за живот от двете страни на разделителната линия.

Чупеха се прозорците на сградите. Водеха се битки на тревните площи пред тях и във входовете, докато войниците се оттегляха на малки групи. Понякога те успяваха да спечелят малко предимство поради факта че Завърналите се не бяха войници, а само хора, които също се страхуваха, когато се сблъскваха с мъже с пушки.

Но животът ги мотивираше. Те се хвърляха напред.

— Можеше да убиете онова момче — заговори полковник Уилис, като гледаше покрай Люсил към Джуниър. Той беше спрял да крещи, примирил се с факта, че бе прострелян, ала все още жив и като цяло добре. Само стенеше и се държеше за крака.

— Ще се оправи — отвърна Люсил. — Баща ми ме научи да стрелям едва ли не преди да проходя. Знам как да улуча, където се целя.

— Така няма да стане.

— Струва ми се, че вече става.

— Те ще изпратят още войници.

— Това няма да отмени факта, че днес направихме нещо правилно — Люсил най-после свали пистолета. — Те ще ви потърсят сметка. Те са хора. И знаят какво сте извършили. Ще ви потърсят сметка.

Полковник Уилис избърса ръцете си. После се завъртя на токове и си тръгна, без да каже нищо, насочи се към града, където войниците се бяха разпръснали и все още стреляха тук-там, все още се опитваха да си върнат контрола, макар че не успяваха. Завърналите се нямаше да бъдат удържани още дълго.

Полковник Уилис не каза нищо.

Не мина много време, преди да пристигнат семейство Уилсън. Дойдоха така, както би трябвало да го прави едно семейство: Джим и Кони като прегради от двете страни, а красивите им деца между тях, защитени от света. Джим й кимна.

— Надявам се, че всичко това не беше заради нас.

Тогава Люсил го прегърна здраво. Лъхна я на застояло, сякаш имаше нужда от душ, и Люсил си помисли, че мирише подходящо. Това я оправдаваше. Нали той и семейството му бяха малтретирани.

— Постъпихме правилно — каза тя на себе си.

Джим Уилсън щеше да я попита какво има предвид. А тя щеше само да му махне с ръка и да се пошегува за чиниите, които той трябваше да измие, щом се върнеха в къщата. Може би щеше да започне да го поучава как се отглеждат деца — шеговито, разбира се, без да го огорчава, само като начало на някаква забава.

Но в далечината отекна изстрел и Джим Уилсън внезапно потръпна.

После падна мъртъв.

Крис Дейвис

Намериха го в кабинета му да се взира в стената от монитори. Не беше избягал, както Крис мислеше, че ще направи. Само изопна гръб, когато те влязоха в стаята, огледа ги и каза:

— Изпълнявах дълга си, нищо повече.

Крис не можеше да определи дали ги молеше за прошка, или отправяше някакво извинение. Полковникът не изглеждаше от хората, които са способни да се извиняват.

— Не знам какви сте — продължи полковникът. — Може би сте като онези в Рочестър, готови да се бият, докато не умрат втори път. Но не ми се вярва — той поклати глава. — Вие сте нещо друго. Това не може да продължи. Нищо не може — после. — Изпълнявах дълга си. Нищо повече.

За момент на Крис му се стори, че полковник Уилис ще се самоубие. Моментът изглеждаше достатъчно драматичен. Но когато го хванаха, откриха пистолета му празен, оставен върху бюрото. На мониторите на стената — където толкова много седмици бе наблюдавал живота, а понякога и смъртта на Завърналите се — се виждаше само образът на една стара чернокожа жена, седнала сама на походното си легло.

Полковникът си пое рязко дъх, когато го вдигнаха и го понесоха по коридорите на училището. Крис се питаше какво ли са измислили да му сторят.

Когато вратата на стаята се отвори, момчето вътре — в мръсни, оцапани дрехи — закри очите си от светлината с трепереща ръка.

— Гладен съм — каза то немощно.

Двама влязоха в стаята и помогнаха на детето да се изправи. Вдигнаха го на ръце и го изнесоха от затвора му. След това вкараха полковник Уилис в помещението, където момчето беше държано в продължение на дни. Преди да затворят вратата и да я заключат, Крис видя как полковникът се взира в тълпата Завърнали се. Очите на полковника бяха широко отворени и изпълнени с удивление, сякаш Завърналите се пред него се множаха, за да покрият цялата земя, запълвайки празнините, завинаги вкоренени в този свят, в този живот, дори и след смъртта си.

— Добре тогава — чу Крис да казва полковникът, макар да не беше ясно на кого говореше.

После те затвориха вратата и я заключиха.

18

— Трябва да спрем — изпъшка Харолд с пламнали дробове.

Всички инстинкти крещяха на Белами, че трябва да продължат — майка му бе някъде там, сред цялата тази лудост, — но той не протестира. Беше нужно само да погледне в какво състояние бе Харолд, за да разбере, че няма избор. Остави Джейкъб на земята. Момчето отиде при баща си.

— Добре ли си? — попита.

Харолд се опитваше да си поеме въздух между кашлиците.

— Седни — каза Белами и прегърна стареца през кръста. Бяха стигнали до малка къща на Трета улица. Достатъчно далеч от портала, за да се предпазят от неприятности. В тази част на града беше спокойно, защото много от хората бяха отишли при портата, където се случваше всичко. Вероятно сега, помисли си Белами, всеки, който можеше да избяга от Аркадия, правеше точно това. Може пък накрая да се опразни, помисли си той.

Къщата бе принадлежала на семейството Дениълс, ако паметта на Белами не го лъжеше. Беше си поставил за цел да запомни за града колкото е възможно повече не защото някога бе очаквал да се случи нещо такова, а защото майка му винаги го учеше да разчита на детайлите.

Откъм портала прозвуча един-единствен изстрел.

— Благодаря ти, че ми помогна да го измъкнем оттам — изхриптя Харолд. Погледна надолу към ръцете си. — Аз не бях достатъчно бърз.

— Не трябваше да оставяме Люсил — отвърна Белами.

— Каква беше алтернативата? Да останем и да улучат Джейкъб? — той въздъхна и се прокашля.

Белами кимна.

— Предполагам, че си прав. Дано всичко да свърши скоро — постави ръка на рамото на Харолд.

— Той ще се оправи ли? — попита Джейкъб, който бършеше челото на баща си, докато Харолд продължаваше да кашля и да се задъхва.

— Не се тревожи за него — отговори Белами. — Той е един от най-стиснатите хора, които съм срещал през живота си. Не знаеш ли, че стиснатите живеят вечно?

Белами и Джейкъб поведоха Харолд по стъпалата към верандата на къщата на Даниълс. Къщата изглеждаше самотна, клекнала под счупена улична лампа до празен участък.

Харолд се закашля, свил ръце в юмруци. Джейкъб го потърка по гърба.

Белами стоеше, насочил поглед към сърцето на града, към училището.

— Трябва да отидеш да я намериш — подкани го Харолд. — Никой няма да ни безпокои. Единствените хора с пушки са войниците, но численото превъзходство над тях е огромно — той натърти на предложението, като се прокашля.

Белами продължаваше да се взира към училището.

— Никой няма да се занимава точно сега с един старец и едно момченце. Нямаме нужда да стоиш при нас. — Той се пресегна и прегърна Джейкъб. — Нали така, синко? Ти ще ме пазиш, нали?

— Да, сър — твърдо обеща Джейкъб.

— Знаеш къде живеем — продължи Харолд. — Мисля си, че ще се върнем, за да намерим Люсил. Там вече ми се струва по-спокойно. Всички излизат през портите, но предполагам, че Люсил ще си остане там. Тя ще ни чака.

Белами рязко извърна глава. Втренчи се към южната порта.

— Не се тревожи за Люсил. Нищо няма да й се случи на тази жена. — Харолд се засмя, но смехът му беше пресилен и напрегнат.

— Ние я изоставихме — каза Белами.

— Не сме я изоставили. Доведохме Джейкъб на безопасно място. А ако не го бяхме направили, самата тя щеше да ни застреля. Гарантирам ти.

Той притегли Джейкъб към себе си.

В далечината се чуха викове, после настана мълчание.

Белами потърка челото си. Едва сега Харолд забеляза, че за първи път, откакто го беше срещнал, агентът се потеше.

— Тя ще се оправи — добави Харолд.

— Знам — отвърна той.

— Тя е жива — продължи старецът.

Белами се засмя.

— Все още това е въпросът, нали?

Харолд се протегна и стисна ръката на агент Белами.

— Благодаря ти — изхъхри и леко се закашля.

Белами се ухили.

— Нещо се размекваш, а?

— Само казвам, че съм ти благодарен, агент.

— А, не — махна Белами. — Това трябва да се отбележи. Щом ще ми се правиш на мек и пухкав, искам да те снимам. Къде ми е мобилният телефон?

— Ти си задник — отвърна Харолд и потисна смеха си. — Но все пак ти благодаря — заяви рязко след кратка пауза.

После двамата мъже се разделиха.

Харолд седеше със затворени очи и се съсредоточаваше в опит да прогони тази проклета кашлица, която сякаш не искаше да си тръгне. Трябваше да измисли какво да прави по-нататък. Чувстваше, че остава да се погрижи за още нещо, преди всичко да свърши, за нещо ужасно.

Всичките му приказки как знаел, че Люсил е добре, си бяха тъкмо това: приказки. Много му се искаше да види лично, че тя е добре. Чувстваше се по-виновен от Белами, че я бяха оставили там. Той й беше съпруг в края на краищата. Но си напомни, че беше заради безопасността на Джейкъб. Самата Люсил му бе казала да го направи. Налагаше се. С всички тези пушки и всички тези хора наоколо, с целия този страх, кой знае какво можеше да се случи. Човек не биваше да остава с детето си на такова място.

Ако беше станало обратното, ако той се бе изправил там, а Люсил стоеше зад онези войници, той би искал тя да грабне момчето и да избяга.

— Татко?

— Да, Джейкъб? Какво има?

Харолд все още отчаяно се нуждаеше от цигара, но джобовете му бяха празни. Пъхна ръце между коленете си и се загледа към града, където бе станало мъртвешки тихо.

— Обичаш ме, нали?

Харолд трепна.

— Що за глупав въпрос, синко?

Джейкъб сви колене към гърдите си, обгърна краката си с ръце и не каза нищо.

Вървяха предпазливо през града и бавно се насочваха обратно към портата. Постоянно минаваха покрай други Завърнали се. Имаше още много хора в очертанията на града, въпреки че мнозина бяха избягали из околностите. Харолд се опитваше да пристъпва уверено, без да предизвика паника в дробовете си. От време на време започваше да говори за каквото му минеше през ума. Говореше предимно за Аркадия. Как беше „тогава“ — когато Джейкъб беше жив. Струваше му се много важно точно сега да отбележи колко много неща се бяха променили през годините.

Празният участък до двора на Даниълс невинаги бе стоял празен. Тогава, когато Джейкъб беше жив, там стоеше старата будка за сладолед, докато в някакъв момент през седемдесетте не изчезна по време на петролната криза.

— Разкажи ми виц — помоли Харолд и стисна ръката на Джейкъб.

— Чувал си ги всичките — отвърна момчето.

— Откъде знаеш?

— Защото ти ми ги разказа.

Задухът на Харолд бе изчезнал и той започваше да се чувства по-добре.

— Сигурен съм, че си научил и някои нови.

Джейкъб поклати глава.

— Ами не си ли видял някои по телевизията? Може да си чул и някой друг да разказва.

Пак поклащане на главата.

— А децата, когато бяхме отседнали в онази стая за изкуства с госпожа Стоун? Децата винаги си разказват вицове. Трябва да са ти казали някой и друг, преди да стане претъпкано и прочие и преди да се наложи да ги натупаш — той се подсмихна.

— Никой не ми е разказвал никакви нови вицове — отсече Джейкъб категорично. — Дори и ти.

Той пусна Джейкъб и двамата закрачиха, като люлееха ръце.

— Добре тогава — каза Харолд. — Май трябва да се опитаме.

Джейкъб се усмихна.

— И така, за какво да бъде нашият виц?

— За животни. Харесват ми вицове за животни.

— Имаш ли предвид някое конкретно животно?

Джейкъб се замисли за момент.

— Пиле.

Харолд кимна.

— Добре, добре. Вицовете за пилета са много богата територия. Особено вицовете за мъжки пилета — само не ги казвай на майка ти.

Джейкъб се засмя.

— От коя страна пилето има повече пера?

— От коя?

— От външната.

Когато наближиха южната порта на Аркадия, бащата и синът вече си имаха свой виц — и работна философия за разказването на вицове.

— Е, каква е тайната? — попита Джейкъб.

— В представянето — отвърна Харолд.

— Какво за представянето?

— Разказвай вица, сякаш си го научил от някого.

— Защо?

— Защото, ако звучи, сякаш го измисляш сега, никой няма да иска да го чуе. На хората вицът винаги им се струва по-смешен, ако си мислят, че е бил разказван и преди. Хората искат да бъдат част от нещо — заключи Харолд. — Когато хората слушат виц — говорим за подготвени вицове, — им се иска да се почувстват включени в нещо по-голямо. Иска им се да могат да си го отнесат вкъщи, да го разкажат на своите приятели и да въведат и тях във вица. Иска им се да направят околните част от него.

— Да, сър — ухили се Джейкъб щастливо.

— А ако е наистина добър?

— Ако е наистина добър, ще продължават да го разказват.

— Точно така — кимна Харолд. — Хубавите неща никога не умират.

Тогава, изведнъж, без дори да са успели да си разкажат своя виц още един път, те се оказаха при южната порта, сякаш се бяха скитали безцелно — просто баща и син, прекарващи времето си насаме, — а не се бяха насочили към мястото, където се бе случило всичко, където беше Люсил и където лежеше Джим Уилсън.

Харолд си проби път през навалицата от Завърнали се, заобиколили Джим Уилсън, като водеше Джейкъб.

Джим изглеждаше умиротворен в смъртта.

Люсил бе коленичила до него и плачеше ли плачеше. Някой беше подложил сгънато яке или нещо подобно под главата му и покрил с друго гърдите му. Люсил го държеше за ръката. Съпругата му, Кони, държеше другата. Слава Богу, някой бе отвел децата им.

Тук-там малки групички войници седяха заедно, невъоръжени и заобиколени от Завърнали се. Някои бяха завързани с каквото попадне. Други, които можеха да разпознаят загубена кауза, когато я видят, седяха незавързани и само наблюдаваха мълчаливо, без да се съпротивляват повече.

— Люсил? — повика я Харолд и се отпусна на колене до нея с пъшкане.

— Той ми беше роднина — отвърна тя. — Всичко стана заради мен.

Харолд някак си не бе видял кръвта, докато не коленичи в нея.

— Харолд Харгрейв — попита Люсил с изтънял глас, — къде е момчето ми?

— Тук е.

Джейкъб се приближи зад Люсил и обви ръце около нея.

— Тук съм, мамо.

— Добре — кимна Люсил, но Харолд не беше сигурен дали тя наистина осъзна, че момчето бе там. После старицата сграбчи Джейкъб и го придърпа към себе си. — Направих нещо ужасно — изплака, като се вкопчи в него. — Дано Бог ми прости.

— Какво се случи? — огледа се Харолд.

— Имаше някой зад нас — обади се Кони Уилсън и замълча, за да избърше сълзите от лицето си.

Харолд бавно се изправи. Краката му бяха натежали от болка.

— Някой от войниците ли беше? Или онзи проклет полковник?

— Не — спокойно отговори Кони. — Той вече си бе отишъл. Не беше той.

— Накъде бе извърнат Джим? Към града ли гледаше или в обратната посока? — Той посочи към пътя, водещ извън Аркадия. Виждаше се къде свършва градът и започваха полята и дърветата.

— Към града — каза Кони.

Харолд се обърна в другата посока. Огледа околностите. Видя само дълъг тъмен път, който се изнизваше от Аркадия през голите царевични ниви. По границите на нивите високи тъмни борове стърчаха нагоре срещу звездната нощ.

— Дяволите да те вземат — изруга Харолд.

— Какво има? — попита Кони, различила някаква догадка в гласа му.

— Ти, проклет кучи син — изръмжа Харолд и ръцете му се свиха в юмруци.

— Какво има? — попита отново Кони, изведнъж очакваща да бъде застреляна и тя. Загледа се към гората, но видя само дървета и мрак.

— Вземи децата — продължи Харолд. Погледна към стария си пикап. — Сложете Джим в каросерията. Ти също, Кони. Качвай се там, легни и не се надигай, докато не ти кажа!

— Какво има, татко? — попита Джейкъб.

— Няма значение — отговори Харолд. След това се обърна към Люсил: — Къде е пистолетът?

— Ето го — подаде му го с отвращение. — Изхвърли го.

Харолд затъкна пистолета в колана си и заобиколи пикапа към страната на шофьора.

— Тате, какво става? — настоя Джейкъб. Той още прегръщаше майка си. Тя едва сега го потупа по ръката, сякаш най-накрая приемаше, че синът й е там.

— Просто млъкни сега — нареди Харолд строго. — Ела тук и се качвай в пикапа. Влизай и си наведи главата надолу към седалката.

— Ами мама?

— Джейкъб, синко, просто прави каквото ти казвам! — излая Харолд. — Трябва да се махаме оттук. Връщаме се в къщата, където Кони и децата ще бъдат в безопасност.

Джейкъб легна на седалката в колата и Харолд, за да му даде да разбере, че е за негово добро, се пресегна и потупа момчето по главата. Не се извини — защото знаеше, че не беше погрешно да крещи на момчето точно сега, а Харолд винаги бе вярвал, че човек не трябва да се извинява, когато не е сгрешил в нищо. Но нищо в неговите вярвания не забраняваше на човек нежно да погали дете по главата.

Когато момчето беше настанено, Харолд заобиколи, за да помогне за тялото на Джим Уилсън. Люсил го гледаше как вдига мъжа и изведнъж и дойде наум цитат от Писанията.

— Моят Бог проводи Своя Ангел и затвори устата на лъвовете, и те ме не повредиха, защото аз излязох пред Него чист, па и пред тебе, царю, не съм извършил престъпление.

Харолд нямаше какво да възрази. Думите му се сториха съвсем на място.

— Внимателно — подхвърли той, докато носеха тялото, без да говори на никого конкретно.

— Разкаяно — отговори Люсил, все още коленичила. — Разкаяно — повтори. — Всичко е заради мен.

Когато тялото беше на сигурно място в каросерията, Харолд махна на Кони също да се качва.

— Сложи децата отпред, ако е необходимо — каза той. После се извини, макар че не би могъл да каже защо.

— Какво става? — попита Кони. — Нищо не разбирам. Къде отиваме?

— Предпочитам децата да седнат в кабината — отговори Харолд.

Кони последва инструкциите на Харолд. Децата се мушнаха в кабината до Люсил, Джейкъб и стареца. Харолд каза и на трите деца да наведат главите си надолу. Направиха както им бе наредено, но само хленчеха, докато двигателят на пикапа оживя с рев и те се насочиха извън града.

Люсил гледаше в далечината, ала мислите й бяха другаде. В каросерията на пикапа Кони лежеше до тялото на съпруга си — почти по същия начин, както беше лежала до него през всичките години на живот и брак. Държеше го за ръката. Като че ли не се страхуваше или не се чувстваше неловко да бъде толкова близо до мъртвец, или може би просто не искаше да се раздели със съпруга си.

Докато пътуваха, очите на Харолд се взираха в мрака край лъча на фаровете за дулото на пушка, което можеше да изникне, да гръмне и да го изпрати в гроба. Когато наближиха дома, а градът се смаляваше назад в тъмнината, той се пресегна и положи длан върху ръката на Люсил.

— Защо отиваме у дома? — попита Джейкъб.

— Когато беше в Китай, сам и уплашен, какво искаше да направиш?

— Исках да се прибера у дома — отвърна Джейкъб.

— Така правят хората — кимна Харолд. — Дори и да знаят, че адът може да ги застигне и там.

Когато отбиха от магистралата по черния път, който водеше към къщата им, Харолд се обърна към жена си:

— Първото, което трябва да направим, е да вкараме Кони и децата вътре. Без въпроси. Не се притеснявай за Джим. Само набутай тези деца вътре. Чуваш ли ме?

— Да — отвърна Люсил.

— Щом влезете, отивайте на горния етаж. Не се бавете за нищо.

Харолд спря пикапа в края на алеята, включи дългите светлини и остави блясъка им да измие всички цветове. Къщата беше тъмна и изглеждаше празна, така както не си спомняше да я е виждал някога.

Той натисна педала на газта и тръгна напред. Набра скорост по алеята, завъртя пикапа на поляната и го паркира със задницата пред стъпалата на верандата, сякаш смятаха да разтоварят коледна елха или цяла каросерия дърва за огрев, а не тялото на Джим Уилсън.

Беше обзет от усещането, че ги следят, от чувството, че нещата все още не са наред, затова направи всичко припряно.

Заслуша се и чу да се носи ниският тътен на двигателите на пикапи — вероятно вече бяха в началото на черния път, разбра Харолд по звука.

Отвори вратата на пикапа и слезе.

— Влизайте вътре — каза. Извади децата от кабината, закрепи ги на краката им като жребчета и ги побутна към верандата. — Хайде, сега — подкани ги. — Влизайте бързо.

— Това беше забавно — усмихна се Джейкъб.

— Просто влез вътре — отвърна Харолд.

Изведнъж светлина от фарове заподскача по алеята. Харолд сложи ръка като козирка над очите си и издърпа пистолета от колана си. Джейкъб, Люсил и тримата Уилсън се втурваха през вратата, когато изникна първият пикап и спря в двора точно под стария дъб. Трите пикапа, които го следваха, паркираха един до друг с включени дълги светлини.

Но Харолд вече знаеше кои са те.

Обърна се и се качи на верандата, докато вратите на пикапите се отваряха и шофьорите излизаха.

— Харолд! — извика някакъв глас иззад стената от светлина. — Хайде сега, Харолд!

— Изключи проклетите фарове, Фред! — отвърна Харолд. — И може да кажеш на приятелите си да направят същото.

Той застана пред вратата и свали предпазителя на пистолета. Чуваше как вътре в къщата всички се качват на горния етаж, както им беше казал.

— Разбирам по звука, че Кларънс още не си е затегнал ремъка на двигателя.

— Хич не се притеснявай за това — отговори Фред Грийн. После фаровете на пикапа му угаснаха. След малко угаснаха и фаровете на другите камиони.

— Предполагам, че все още носиш онази пушка — провикна се Харолд.

Фред заобиколи до предната част на пикапа си, докато очите на Харолд привикваха с тъмнината. Фред държеше пушката като бебе на ръце.

— Не исках да го правя — каза той. — Сигурно го знаеш, Харолд.

— О, я стига. Просто видя шанс да направиш нещо, което винаги си искал, и го направи. Ти винаги си бил луда глава, а както тръгна светът, най-накрая успя да се проявиш като луда глава, което винаги си искал.

Харолд отстъпи още една крачка към вратата и насочи пистолета си. Старците, които бяха дошли с Фред, вдигнаха своите ловни пушки, но Фред не насочи своята.

— Харолд — поклати глава той, — само ги изкарай навън и да сложим край на всичко това.

— Като ги убием?

— Харолд!

— Защо е толкова важно да останат мъртви?

Харолд отново отстъпи назад. Не му се искаше да оставя тялото на Джим в каросерията на пикапа, но нямаше друг избор.

— Как стана такъв? — попита той. — Мислех, че те познавам по-добре.

Вече беше почти вътре в къщата.

— Това просто не е правилно — сви рамене Фред. — Въобще.

Харолд влезе в къщата и затръшна вратата. За миг настана тишина. Дъбът в двора прошумоля с внезапния порив на вятъра, който дойде от юг като обещание за нещастие.

— Дайте тубите с бензин — извика Фред Грийн.

Патриша Белами

Той намери майка си сама в класната стая, седнала в края на походното си легло — да чака, и чака, и чака — с ръце в скута и поглед, насочен право напред, без да се спира върху нещо конкретно. Когато го видя на вратата, в очите й внезапно блесна светлината на разпознаването.

— О, Чарлз — възкликна тя.

— Да — кимна той. — Тук съм.

Тогава майка му се усмихна, по-широко и с повече жизненост, отколкото помнеше Белами да го е правила някога пред него.

— Толкова се разтревожих — заговори тя. — Помислих, че си ме забравил. Трябва да стигнем на това празненство навреме. Няма да го понеса, ако закъснеем. Невъзпитано е. Направо грубо.

— Да — съгласи се Белами и седна на леглото до нея.

Взе ръцете й в своите. Тя се усмихна отново и отпусна глава на рамото му.

— Липсваше ми — каза Патриша.

— Ти също ми липсваше.

— Помислих, че си ме забравил. Не е ли глупаво?

— Така е.

— Но знаех, че ще се върнеш при мен — продължи тя.

— Разбира се, че знаеш — потвърди Белами, а очите му се изпълниха със сълзи. — Знаеш, че никога няма да те оставя.

— О, Чарлз — въздъхна старицата. — Толкова се гордея с него.

— Знам.

— Затова не бива да закъсняваме. Това е голямата му вечер. Вечерта, когато ще стане правителствен служител… нашият син. Трябва да разбере, че се гордеем с него. Трябва да разбере, че го обичаме и че винаги ще бъдем до него.

— Сигурен съм, че го знае — успокои я Белами, а думите засядаха в гърлото му.

Останаха много дълго да седят така. От време на време отвън се чуваха шумове от някаква суматоха, тук-там се водеха малки битки — така стояха нещата. Някои войници все още бяха лоялни към полковник Уилис — или, най-малкото, все още бяха верни на онова, което той представляваше. Не искаха да приемат, че всичко, което той беше казал и извършил, всичките му схващания за Завърналите се може да са били погрешни. Така че продължаваха съпротивата малко по-дълго, отколкото другите, но и това заглъхваше, миг след миг, и скоро всичко щеше да свърши. Скоро щяха да останат само Мартин Белами и майка му, опитващи се да преживеят премеждията още веднъж, докато смъртта — или каквото и да беше онова, което отнасяше Завърналите се като шепот в нощта — не дойдеше за нея или за него.

Той нямаше да повтори грешките си.

— О, Марти — каза тогава майка му. — Обичам те толкова много, синко.

Започна да рови в джобовете си, както търсеше бонбони за него някога, когато той беше дете.

Мартин Белами стисна ръката на майка си.

— И аз те обичам. Няма да го забравя отново.

19

— Не мислиш, че съм толкова глупав да дойда там, нали? — изкрещя Фред, а гласът му изкънтя през тънката входна врата и тънките стени на къщата като звън на камбана.

— Не разчитам на това — отвърна Харолд.

Тъкмо беше избутал дивана, за да блокира входната врата.

— Хайде сега, Харолд. Нека да не правим всичко това. Аз и момчетата ще ви изгорим, ако се налага.

— Може да се опиташ — каза Харолд и изключи осветлението, — но ще трябва да се доближиш до къщата. Не съм много сигурен, че ще искаш да го направиш, след като имам пистолет и така нататък.

Когато всички лампи бяха загасени и всички врати заключени, Харолд се скри зад дивана при входната врата. Чуваше ги вече от задната страна на къщата да пръскат бензин по стените. Запита се дали да не се прехвърли там и може би да гръмне веднъж, но ако нещата тръгнеха толкова зле, колкото си мислеше, щеше да се мрази за пропуснатата възможност да застреля един от тях.

— Не искам да го правя, Харолд.

С по-голямо усилие Харолд успяваше да различи някаква искреност в гласа на Фред, макар че не беше сигурен доколко може да му се вярва.

— Просто е нещо, което трябва да се направи.

— Предполагам, че всички имаме неща, които трябва да направим.

Харолд погледна към стълбите. Чуваше някой да се движи горе.

— Стойте далеч от проклетите прозорци! — извика той.

Люсил се показа на стълбите и започна да слиза надолу със схваната, леко артритна походка.

— Връщай се горе, по дяволите! — излая Харолд.

— Трябва да направя нещо — отговори Люсил. — Всичко стана по моя вина. Всичко е заради мен.

— Милостиви Боже, жено! — изсумтя Харолд. — Не пише ли в оная твоя Книга, че алчността е грях? Престани да се стискаш и сподели с някого тази вина. Само си представи какво щеше да стане с брака ни, ако беше толкова склонна да поемаш цялата вина, както сега? Щеше да ме отегчиш до смърт! — Той се изпъчи към нея. — Сега се връщай горе!

— Защо? Защото съм жена?

— Не. Защото аз ти казвам.

Люсил не успя да сдържи смеха си.

— Това се отнася и за мен — обади се Кони и тръгна надолу по стълбите.

— О, по дяволите — изпъшка Харолд.

— Какво правиш тук, Кони? — попита Люсил. — Връщай се горе.

— Виждаш ли какво ми е? — Харолд се обърна към Люсил.

— Какво ще правим? — погледна го в очите тя.

— Аз ще се оправя — заяви съпругът и. — Не се притеснявай.

Кони влезе приведена в кухнята, като избягваше прозорците доколкото можеше, и грабна най-големия нож, който успя да намери в дървената стойка.

— Каква е тая работа с жените и ножовете? — попита Харолд. — Помниш ли онази жена Бобит^2? — Той поклати глава. След това: — Нека просто да сложим край на всичко, Фред.

— Няма да свърши добре — каза Люсил.

— Тъкмо това щях да ви кажа — провикна се Фред.

Ако се съдеше по звука на гласа му, беше почти на верандата.

— Харолд — извика той. — Харолд, ела до прозореца.

Харолд се изправи със стон.

— Моля те, Харолд — протегна ръка към него Люсил.

— Всичко е наред.

— Хайде да поговорим — предложи Фред Грийн.

Стоеше на верандата пред прозореца. Харолд можеше да го гръмне право в корема, ако искаше. А при гледката на тялото на Джим Уилсън в каросерията на пикапа — така съвършено изпълняващо своето предаване на смъртта — Харолд изпита силна и неотложна необходимост да дръпне спусъка. Но Фред стоеше пред него без пушката си и изглеждаше искрено разстроен.

— Харолд. Наистина съжалявам.

— Иска ми се да ти повярвам, Фред.

— Сериозно?

— Да.

— Тогава трябва да разбереш, че не желая повече кръвопролития.

— Не и от Истинските живи, нали?

— Точно така — кимна Фред.

— Ти искаш само да ви предам това семейство, тези деца.

— Точно така, но трябва да разбереш, че не сме тръгнали да убиваме. Въобще не е така.

— Тогава какво се предполага, че е?

— Това е връщане, поправяне на нещата.

— Поправяне?

— Просто връщаме нещата обратно, така както би трябвало да бъдат.

— Така както би трябвало да бъдат? Откога да се избиваме един друг е така както би трябвало да бъде? Не е ли достатъчно лошо, че вече са били убити веднъж? Трябва ли сега да умрат отново?

— Не сме ги убили ние! — изкрещя Фред.

— Кои ние?

— Не знам кой го е направил — сви рамене Фред. — Някой чужденец. Някои луд маниак, минаващ през града. Просто е станало така, че са имали лош късмет през онзи ден. Това е всичко. Не бяхме ние. Не беше Аркадия. Ние тук не убиваме хора!

— Не съм казвал, че ти си го направил — отвърна Харолд.

— Но се случи — каза Фред. — И този град после не беше същият — той замълча. — Мястото им не е тук. И ако трябва да изкореняваме семействата им едно по едно, точно това ще направим.

Нито Харолд, нито Фред поглеждаха към тялото на Джим Уилсън. Само с факта, че беше тук и беше мъртъв, Джим Уилсън сякаш казваше твърде много за състоянието на Аркадия, твърде много за състоянието на живота и на Харолд, и на Фред.

— Спомняш ли си как беше, преди да се случи всичко? — попита най-накрая Харолд. — Помниш ли рождения ден на Джейкъб? Слънчевата светлина. Всички се суетяха наоколо, усмихнати и какво ли още не. Мери щеше да пее онази вечер — той въздъхна. — И тогава, ами тогава всичко стана различно, предполагам. Ние всички станахме различни.

— Тъкмо за това говоря — започна Фред. — Някои неща би трябвало да се случват на други места. Грабежи, изнасилвания, простреляни и убити хора, хора, които умират преждевременно. Тук не се случват такива неща.

— Но се случиха — поклати глава Харолд. — Случиха се на семейство Уилсън, на Мери. А като гледам в какво положение сме сега, предполагам, че се случиха и на нас. Светът ни откри, Фред. Откри Аркадия. И да видиш Джим и Кони мъртви за втори път няма да промени това.

После настъпи тишина, тишина, изпълнена с възможности и вероятности. Фред Грийн поклати глава, сякаш отхвърляше някакъв спор в ума си.

— Трябва да сложим край — пак заговори Харолд след миг. — Те не са направили нищо лошо. Джим е роден и израснал тук. Кони също. Нейните родители бяха от Блейдън, недалеч от мястото, където живееше семейството на Люсил. Не бяха някакви проклети янки или нещо подобно. Бог ми е свидетел, че ако Кони беше от Ню Йорк, щях да я застрелям лично.

Двамата мъже някак си се засмяха. Фред погледна през рамо към тялото на Джим.

— Може да горя заради това — въздъхна той. — Знам го. Но трябваше да се направи. Опитах се да постъпя правилно първия път, опитах се да играя по правилата. Казах на войниците, че те се крият тук, дойдоха и ги отведоха по мирен начин. Всичко беше свършило. Бях склонен да позволя да се приключи така. Обаче…

— Всичко, което той се опитваше да направи, беше да живее. Да живее и да защитава семейството си като всеки друг на този свят.

Фред кимна.

— Сега Люсил, Джейкъб и аз ги защитаваме.

— Не допускай това да се случи, Харолд — настоя Фред. — Умолявам те.

— Не мисля, че имам какво повече да кажа — отговори Харолд.

После също погледна към тялото на Джим.

— Можеш ли да си представиш какво ще трябва да обяснявам, ако той изведнъж се надигне точно сега и ме попита как, по дяволите, просто съм ги предал на теб? Представям си, ако Люсил лежеше там… — Погледна към жена си. — Не — поклати глава.

Махна с пистолета на Фред да напусне верандата.

— Каквото и да възнамеряваш, Фред — каза Харолд, — предпочитам да се заемем с него.

Фред вдигна ръце и бавно започна да слиза от верандата.

— Имаш ли пожарогасител? — попита той.

— Имам — отговори Харолд.

— Няма да стрелям по теб, докато и ти не стреляш по мен или по моите хора — обеща Фред. — Можеш просто да ми ги изпратиш и да сложиш край на всичко, когато пожелаеш. Всичко зависи от теб. Кълна се, че ще направим всичко възможно да спасим къщата. Само ги прати навън и ще приемем, че всичко е приключило.

След това се махна от верандата. Харолд извика към децата на горния етаж. В същото време се чуваше как навън Фред Грийн крещи нещо. После от задната страна на къщата се чу приглушеното бумтене на огън, последвано от тихо пращене.

— Как се стигна дотук? — зачуди се Харолд, без да е сигурен кого точно питаше.

Имаше чувството, че стаята се върти. Сякаш нищо нямаше смисъл. Погледна към Кони.

— Кони? — повика я.

— Да? — отговори тя, прегърнала децата си.

Харолд замълча. Главата му беше изпълнена с въпроси.

— Харолд… — прекъсна го Люсил.

Нямаше как двама души да са прекарали заедно целия си живот и да не знаят какво си мисли другият. Тя знаеше какво искаше да попита той. Чувстваше, че е грешка от негова страна да пита, но не можеше да се застави да го спре. И Люсил искаше да знае колкото и всеки друг.

— Какво се случи? — попита Харолд.

— Какво? — не разбра Кони, на лицето й се изписа объркване.

— Преди всичките тези години — Харолд гледаше към пода, докато говореше. — Този град… Вече не беше същият след това. А виж само докъде се докарахме сега. Всички тези години, през които не знаехме, всички тези години, през които се питахме, страхувахме се, че някой от нашия собствен град — някой от нашите собствени съседи — може да го е направил. — Поклати глава. — Просто не мога да спра да си мисля, че ако имаше начин хората да си лягат вечер, знаейки какво наистина се е случило онази нощ, положението никога нямаше стане толкова лошо.

Накрая погледна Кони в очите.

— Кой беше?

Кони не отговори дълго време. Погледна децата си, които изглеждаха уплашени и неуверени. Притисна ги към гърдите си и закри ушите им с длани.

— Аз… — започна тя. — Не знам кой беше — преглътна трудно, сякаш нещо внезапно стегна гърлото и.

Харолд, Люсил и Джейкъб не казваха нищо.

— Не мога да си спомня точно — продължи Кони с глас, звучащ сякаш отдалеч. — Беше късно. Събудих се изведнъж, помислих, че съм чула нещо. Знаете как става понякога, когато не сте сигурни дали това, което чувате, е част от съня, или е нещо от реалния свят.

Люсил кимна в потвърждение, но не посмя да заговори.

— Тъкмо щях да се опитам пак да заспя, когато чух стъпки в кухнята. — Тя погледна към Харолд и Люсил и се усмихна. — Майката познава звука от стъпките на децата си — усмивката й се стопи. — Разбрах, че не бяха те. Тогава се изплаших. Събудих Джим. Той отначало бе сънен, но после също ги чу. Потърси нещо, което да използва, но намери само старата ми китара до леглото. Най-напред искаше да я вземе, но мисля, че се притесни да не я счупи. Беше ми я подарил баща ми точно преди да се омъжа за Джим. Глупаво бе Джим да мисли за нещо такова, но той си беше такъв човек. — Кони изтри една сълза от ъгълчето на очите си. После продължи: — Аз се втурнах към детската стая, а Джим се втурна към кухнята. Извика на който и да беше да се маха от къщата. Сборичкаха се. Звучеше сякаш събаряха цялата кухня. После прозвуча изстрелът. И настъпи тишината. Беше най-дългата тишина в живота ми. Продължих да чакам Джим да каже нещо. Да изкрещи или да извика, каквото и да е. Но той така и не го направи. Чувах как някой ходи из къщата, сякаш търсеше нещо. Събираше всичко ценно, най-вероятно. После чух стъпките да приближават детската стая. Взех децата и се скрихме под леглото. Виждах само прага на вратата. Всичко, което зърнах от човека, беше чифт стари работни ботуши. Бяха изцапани с боя.

Кони замълча и се замисли, като подсмърчаше, докато заговори:

— Спомням си, че имаше едни бояджии в града по това време. Работеха във фермата на Джонсън. Не бях виждала повечето от тях, но Джим ходи да помага с боядисването — винаги имахме нужда от няколко долара допълнително. Носих на Джим обяд един ден и мисля, си спомням, че видях мъж с ботуши като тези, които зърнах в детската стая онази нощ. Не мога да си спомня много за човека, който ги носеше. Червена коса, бледо лице. Толкова. Беше просто един непознат. Някой, за когото никога не съм смятала, че ще го видя отново.

Тя се замисли за момент. След това:

— Имаше лош поглед — добави и поклати глава. — Или може би си въобразявам, защото ми се иска да го повярвам. Но истината е, че не знам кой го направи. Не сме сторили нищо, за да заслужим това, което се случи. И не мога да си представя, че някое семейство ще заслужи да му се случи нещо подобно.

Кони най-после пусна ушите на децата си. Гласът й вече не трепереше.

— Светът понякога е жесток — каза тя. — Само трябва да гледате новините в който и да е ден от седмицата, за да го разберете. Но в семейството ми се обичахме един друг до последния момент. Само това наистина има значение.

Люсил плачеше. Тя се пресегна, прегърна Джейкъб, целуна го и му прошепна, че го обича.

Харолд прегърна и двамата. После се обърна към Кони:

— Ще се погрижа за теб. Обещавам.

— Какво ще правим? — попита Джейкъб.

— Ще правим каквото трябва да направим, синко.

— Ще ги изпратиш ли навън, татко?

— Не — отговори Люсил.

— Ще направим каквото трябва — повтори Харолд.

Огънят настъпваше по-бързо, отколкото бе очаквал.

Може би защото къщата беше стара и винаги бе присъствала в живота му, той си представяше, че не може да бъде разрушена, или, най-малкото, би било трудно да се прати на онзи свят. Но огънят доказваше, че си е просто една къща, нищо повече от съвкупност от дърво и спомени — и двете лесни за разрушаване.

Така че когато огънят се изкачи по задната стена, димът започна да нахлува на силни, внезапни тласъци и прогони семействата Харгрейв и Уилсън през всекидневната към входната врата на къщата, към Фред Грийн и неговата очакваща ги пушка.

— Трябваше да спечеля повече време — съжали Харолд през кашлица, молейки се да не е от онези кашлици, които завършваха със загуба на съзнание. — Трябваше да протакам повече и да взема повече патрони — продължи той.

— Господи, Господи, Господи — шепнеше Люсил.

Тя кършеше ръце и си изреждаше наум всички причини, заради които вината за ставащото беше само нейна. Видя Джим Уилсън. Стоеше висок, красив и жив, жена му, дъщерята и синът го бяха наобиколили и го прегръщаха, вкопчени в него. После го видя прострелян на улицата в Аркадия, прострелян и падащ вцепенен и мъртъв.

— Тате? — обади се Джейкъб.

— Всичко ще бъде наред — отвърна Харолд.

— Това не е правилно — поклати глава Люсил.

Кони притискаше децата към гърдите си, а дясната й ръка все още стискаше ножа за месо.

— Какво сме сторили? — попита тя.

— Просто не е правилно — повтори Люсил.

Децата плачеха.

Харолд отново изхвърли пълнителя от пистолета, провери, за да е сигурен, че четирите патрона са си още там, и го постави обратно в оръжието.

— Ела тук, Джейкъб — извика.

Джейкъб се приближи — като кашляше заради дима, — Харолд хвана момчето за ръка и започна да избутва дивана от вратата. Люсил гледа за момент, а след това, без да задава въпроси, помогна, като вярваше, че има някакъв план, вярваше, така както вярваше във всички Божии планове.

— Какво ще правим? — попита Джейкъб баща си.

— Ще се измъкнем оттук — отговори Харолд.

— Ама какво ще правим с тях?

— Прави каквото ти казвам, синко. Няма да те оставя да умреш.

— Ама какво ще правим с тях? — настоя момчето.

— Имам достатъчно патрони — отвърна Харолд.

Изстрелите прозвучаха равномерно и отчетливо над мъгливите безлунни поля. Три изстрела.

После предната врата се отвори и навън изхвърча пистолетът, като се премяташе във въздуха. Падна в каросерията на пикапа до тялото на Джим.

— Добре! — извика Харолд и излезе с високо вдигнати ръце. Люсил го последва с Джейкъб, скрит на сигурно зад нея. — Ти спечели, по дяволите. — Лицето му беше смръщено и мрачно. — Поне знам, че няма да получиш удовлетворение. Спестих им мъките, които щеше да им причиниш, копеле.

Той се изкашля.

— Господи, Господи, Господи — повтаряше Люсил под носа си.

— Струва ми се, че трябва да се уверя — заяви Фред Грийн. — Момчетата още са зад къщата, за да сме сигурни, че не ни въртиш някакъв номер, Харолд.

Харолд се спусна по стъпалата на верандата, като се подпираше на пикапа.

— А къщата ми?

— Ще стигнем и до това. Най-напред трябва да проверим, за да сме сигурни, че си направил каквото казваш.

Харолд пак се закашля. Продължителна, дълбока, непрекъсната кашлица, която го преви на две и го събори на земята до пикапа му. Люсил го хвана за ръката, приклекнала до него.

— Какво направи, Фред Грийн? — попита тя с лъщящо лице от разгарящия се огън.

— Съжалявам, Люсил — отвърна той.

— Ще изгори — изхриптя Харолд.

— А аз смятам да се погрижа за нея — каза Фред.

Той тръгна от своя пикап към Харолд, като държеше пушката си ниско до хълбока, насочена към вратата за всеки случай, ако мъртвите не бяха мъртви.

Харолд кашля, докато не видя точици светлина да припламват пред очите му. Люсил избърса лицето си.

— Дявол да те вземе, Фред Грийн! Направи нещо! — изкрещя тя.

— Поне дръпни проклетия ми пикап далеч от къщата — успя да изрече Харолд. — Ако нещо се случи с тялото на Джим, ще ви избия всичките!

Джейкъб коленичи и хвана ръката на баща си, отчасти за да му помогне за кашлицата, отчасти за да е сигурен, че родителите му оставаха между него и пушката на Фред Грийн.

Фред Грийн мина покрай Харолд, Люсил и дори Джейкъб. Изкачи се по стълбите към отворената врата. От нея бълваше дим на големи, бели кълба. От мястото, където стоеше, можеше да види светлината на пламъците, които си прогаряха път напред от задната част на къщата. Поколеба се да влезе вътре, когато не видя телата на семейство Уилсън.

— Къде са те?

— В рая, надявам се — отвърна Харолд.

Засмя се, но съвсем леко. Кашлицата му бе преминала, макар че още беше замаян, а светлите точки танцуваха пред очите му, колкото и да ги разпъждаше. Той стисна ръката на Люсил.

— Всичко ще бъде наред. Само стой с Джейкъб.

— Не си играй с мен, Харолд — извика Фред, все още на верандата. — Ще оставя всичко да изгори, ако се наложи.

Вгледа се в къщата, заслушан за звук на кашлица, стонове или плач, но чу само дращенето на огъня.

— Ако си ги изпратил отзад, предполагам, че момчетата ще ги хванат. А ако дойдат отпред, аз ще ги хвана. И там е пожарът.

Отстъпи назад от засилващата се жега.

— Имаш застраховка, Харолд. Ще получиш голям тлъст чек от цялата работа. Съжалявам.

— И двамата с теб ще съжаляваме — надигна се Харолд.

С бързина, която изненада дори него, Харолд се оказа на крака и при стъпалата на верандата, докато Фред Грийн все още стоеше там, загледан в горящата къща. Фред трудно можеше да чуе през шума на огъня как Харолд изтичва нагоре по стълбите, а когато го чу, ножът за месо вече пронизваше десния му бъбрек.

Лицето на Харолд беше на височината на кръста му, когато ножът се заби, Фред Грийн се сгърчи от болка, а пръстът му натисна спусъка. Прикладът на пушката отскочи назад и разцепи на две костта на носа на Харолд.

Поне вече не беше в състояние да убие семейство Уилсън.

— Излизайте! — изкашля Харолд. — Побързайте!

Пушката лежеше на верандата пред него, но нито един от двамата мъже сега не можеше да мисли достатъчно ясно, за да се хвърли към нея.

— Люсил? — извика Харолд. — Помогни им!

Не му достигаше въздух.

— Помогни им…

Тя не му отговори.

Кони и децата, едва успели да чуят Харолд през пращенето на огъня, излязоха от къщата, наметнати с одеялото, което бяха успели да намокрят набързо, за да се скрият под него, когато къщата започна да гори. Веднага след като изскочиха на чист въздух, децата се разкашляха, но Кони ги поведе покрай Фред Грийн, който лежеше сгърчен с ножа, стърчащ от него.

— Качвайте се в пикапа! — изкрещя Харолд. — Другите задници ще бъдат тук всеки момент.

Семейството се спусна по стъпалата на верандата покрай Харолд и Фред и отиде при пикапа откъм страната на шофьора. Кони провери дали ключовете още са в запалването. Бяха там.

Имаше късмет, че стоеше на това място, когато гръмна първият изстрел. Старият пикап се оказа дяволски добра преграда срещу едри сачми. Беше „Форд“ от 1972-ра в края на краищата, произведен в онази отминала епоха, преди фибростъклото да бъде признато за достойно да транспортира един мъж и неговото семейство от една точка на вселената до друга. Ето защо Харолд пазеше стария си пикап през всички тези години, защото вече не правеха пикапи, които да издържат на едри сачми.

Но за разлика от Кони и децата и семейство Харгрейв бяха от смъртоносната страна на пикапа. Люсил лежеше на земята, закрила с тяло Джейкъб в трептящото зарево от горящата къща. Джейкъб закриваше с ръце ушите си.

— Спрете да стреляте, по дяволите! — извика Харолд.

Беше с гръб към мъжете с пушките и разбираше, че има много голям шанс да не го чуят. А дори и да го чуеха, имаше много голям шанс да не го послушат. Прикриваше съпругата си и сина си и се надяваше.

— Господ да ни е на помощ — каза за първи път от петдесет години.

Харолд намери пушката на Фред. Още не бе успял да се изправи на крака засега, но това не означаваше, че не може да привлече известно внимание. Седна на задника си с крака, изпънати напред, с пулсираща глава и кървящ нос, но успя да издърпа назад затвора на пушката, да зареди един патрон 30–06 и да стреля във въздуха, като накара всичко да застине във внезапна пауза.

В сиянието на изгарящата му къща, с Фред Грийн на верандата до него, който превързваше с ризата си раната от нож, Харолд се опита да овладее положението.

— Това е достатъчно, мисля — заяви Харолд, когато гърмът на пушката утихна.

— Фред? Фред, добре ли си? — извика един от нападателите. Звучеше като Кларънс Браун.

— Не, не съм добре! — отвърна му Фред. — Намушкан съм.

— Сам си е виновен — възрази Харолд.

Кръвта от носа заливаше устата му, но той не можеше да я избърше, защото ръцете му трябваше да са сухи, за да се справят с пушката, а вече бяха изцапани с кръвта на Фред Грийн.

— Защо сега не си отидете у дома?

— Фред? — изкрещя Кларънс.

Беше трудно да се чуе през трясъците от горящата къща. От всяка пукнатина и процеп на къщата излизаше пушек и се издигаше като огромен тъмен стълб към луната.

— Кажи ни какво да правим, Фред!

— Кони? — повика Харолд.

— Да? — дойде отговор от кабината на пикапа. Гласът й беше тих, сякаш говореше през тапицерията на стария пикап.

— Вземай пикапа и изчезвай оттук — нареди Харолд.

Не сваляше очи от мъжете с пушките, докато говореше. След миг двигателят на пикапа изръмжа.

— Ами вие? — извика Кони.

— Ние ще се оправим.

Кони Уилсън взе децата и мъртвия си съпруг и потегли с боботене в нощта, без да каже нищо друго, дори без да погледне назад, доколкото забеляза Харолд.

— Добре — промърмори тихо Харолд. — Добре.

Искаше му се да им каже да се погрижат за Джим, но това, изглежда, се подразбираше. А и счупеният нос го болеше адски, а жегата от изгарящата му къща ставаше непоносима. Затова той само изсумтя и си избърса кръвта от устата с опакото на ръката.

Кларънс и другите въоръжени мъже изгледаха как пикапът си тръгва, но продължиха да държат пушките си насочени към Харолд. Ако Фред им беше казал да постъпят другояче, те щяха да го направят, но техният водач мълчеше, докато неуверено се надигаше на крака.

Харолд завъртя пушката към него, когато той се изправи.

— Дяволите да те вземат, Харолд — изруга Фред.

Направи крачка към Харолд и пушката.

— Де да можеше — изръмжа Харолд и насочи цевта към гърлото му. — Люсил? — извика той. — Джейкъб?

И двамата лежаха неподвижно, като закръглено хълмче на повърхността на земята. Люсил все още закриваше момчето.

Харолд имаше да каже още нещо, може би нещо, което да придаде смисъл на всичко това, макар да беше твърде късно за смисъл, но дробовете му не искаха да участват. Бяха препълнени с режеща като бръснач кашлица, която се опитваше да го завладее още от боричкането. Сякаш голям тъмен балон се издуваше вътре в него.

— Тази къща ще те опече — предупреди Фред.

Жегата от пламъците беше непоносима. Харолд знаеше, че скоро ще трябва да се премести, ако планираше да живее, но тази проклета кашлица вътре в него напираше да се изтръгне с рев и да го запрати като топка в безсъзнание на земята.

Какво щеше да стане с Джейкъб тогава?

— Люсил? — извика Харолд още веднъж.

Тя пак не му отговори. Ако можеше само да чуе гласа и, помисли си той, би повярвал, че всичко щеше да бъде наред.

— Махай се — Харолд мушна с края на цевта Фред.

Фред го послуша и започна бавно да се отдръпва.

Всичко го болеше, когато Харолд започна да се изправя.

— Исусе — изпъшка той.

— Държа те — обади се Джейкъб, оказал се изведнъж там, върнал се изведнъж при него.

Той помогна на баща си да стъпи на крака.

— Къде е майка ти? — прошепна Харолд. — Добре ли е?

— Не — отговори Джейкъб.

За по-сигурно Харолд продължи да насочва пушката към Фред и държеше Джейкъб зад себе си, в случай че Кларънс и другите момчета с пушките при пикапите си изпуснеха нервите.

— Люсил? — извика Харолд.

Джейкъб, Харолд, Фред Грийн и пушката на Фред Грийн слязоха с куцукане от верандата и тръгнаха заедно през двора. Фред вървеше, притиснал с ръце корема си. Харолд пристъпваше настрани, като рак, с Джейкъб в сянката му.

— Добре — изхриптя Харолд, когато се отдалечиха достатъчно от къщата.

После свали пушката.

— Предполагам, че приключихме тук.

Пушката падна, но не защото Харолд я хвърли, а защото кашлицата — проклетото скално свлачище от болка вътре в него — най-накрая се освободи. Бръсначите се забиха в дробовете толкова болезнено, колкото очакваше. Проблясъците отново се появиха пред очите му. Земята се надигна и го зашлеви през лицето. Мълнии се изсипаха върху него, мълниите и гръмотевиците на кашлицата, които сякаш разкъсваха тялото на Харолд с всяко разтърсване. Нямаше сили даже и да изругае. А от всичко, което би могъл да направи, вероятно само от ругатните щеше да се почувства по-добре.

Фред вдигна пушката от земята. Издърпа затвора, за да се увери, че има патрон в цевта.

— Мисля, че това, което ще се случи сега, е по твоя вина — заяви Фред.

— Остави момчето да бъде чудо — успя да изрече Харолд.

Смъртта бе дошла. Но Харолд Харгрейв беше готов за нея.

— Не знам защо тя не се върна — заговори Джейкъб, а Харолд и Фред Грийн примигнаха, сякаш той току-що бе изникнал пред тях. — Вашата съпруга — обърна се той към Фред. — Спомням си я. Беше красива и можеше да пее.

Лицето на осемгодишното момче се изчерви под кестенявата му рошава коса.

— Аз я харесвах. Харесвах и вас, господин Грийн. Подарихте ми въздушен пистолет, а тя обеща да пее за мен, когато дойдете у дома на моя рожден ден.

Светлината от горящата къща обливаше лицето му. Очите му сякаш искряха.

— Не знам защо тя не се върна като мен — поклати глава Джейкъб. — Понякога хората си отиват и не се връщат.

Фред си пое дъх и го задържа в дробовете си, а цялото му тяло се стегна, сякаш този дъх щеше да го пръсне, сякаш беше последният му и съдържаше всичко. После издаде влажен задавен звук, свали пушката с въздишка и се разплака, точно там, пред момчето, което по някакво чудо се бе върнало от мъртвите, но не беше довело жена му със себе си.

Падна на колене като някаква странна, разкривена купчина.

— Махай се оттук. Просто… просто тръгвай — въздъхна той. — Просто ме остави, Джейкъб.

После остана само пращенето на горящата къща. Само плачът на Фред. Само лекото хриптене на Харолд под тъмната струя от пепел и дим, която се издигаше толкова високо, че беше като дълга тъмна ръка, протягаща се както майка се протяга към дете, както съпруг се протяга към съпруга.

Люсил гледаше нагоре към небето. Виждаше луната с ъгълчето на окото си, сякаш тя я напускаше или може би я повеждаше. Беше невъзможно да се каже кое от двете.

Харолд дойде и коленичи до нея. Беше благодарен, че земята бе мека и че тук кръвта не изглеждаше толкова червена, колкото той знаеше, че всъщност беше. В играещата светлина на горящата къща кръвта бе само тъмно петно и той можеше да си представи, че е нещо друго.

Тя дишаше, но едва-едва.

— Люсил? — прошепна Харолд, почти допрял устни до ухото й.

— Джейкъб — повика тя.

— Той е тук — каза Харолд.

Тя залюля глава. Очите й се затвориха.

— Няма нищо — успокои я Харолд.

Той избърса кръвта от лицето си, внезапно осъзнал как изглежда, покрит с кръв, сажди и мръсотия.

— Мамо? — повика я Джейкъб.

Очите й се отвориха.

— Да, миличък? — прошепна Люсил.

Белите й дробове изхриптяха.

— Всичко е наред — усмихна се Джейкъб.

Той се наведе и я целуна по бузата. После легна до нея и сложи глава на рамото и, сякаш тя не умираше, а само задремваше под звездите.

И Люсил се усмихна.

— Всичко е наред — повтори тя.

Харолд избърса очите си.

— Дявол да те вземе, жено. Нали ти рекох, че хората не струват нищо.

Тя продължаваше да се усмихва.

Думите прозвучаха толкова тихо, че Харолд трябваше да се напрегне, за да ги чуе.

— Ти си песимист — заяви Люсил.

— Аз съм реалист.

— Ти си мизантроп.

— А ти си баптистка.

Тя се засмя. И мигът продължи сякаш безкрайно, тримата останаха прегърнати, свързани един с друг, точно както бяха преди всички тези години. Харолд стисна ръката и.

— Обичам те, мамо — каза Джейкъб.

Люсил чу сина си. После вече я нямаше.

Джейкъб Харгрейв

В миговете след смъртта на майка си не беше сигурен дали е казал правилните думи. Надяваше се, че е така. Или най-малкото, надяваше се, че бе казал достатъчно. Майка му винаги знаеше какво да каже. Думите бяха нейното средство за вълшебства — думите и сънищата.

В сиянието на горящата къща, коленичил до майка си, Джейкъб се замисли какъв беше животът някога, преди онзи ден, когато той слезе до реката. Спомни си времето, което беше прекарал с майка си, когато баща му пътуваше по работа за по няколко дни и ги оставяше сами. Тя винаги бе по-тъжна, когато него го нямаше, знаеше Джейкъб, но дълбоко в себе си не можеше да отрече, че се наслаждаваше на моментите, които споделяха, когато бяха само двамата. Всяка сутрин сядаха един срещу друг на закуска и говореха за мечти и поличби и за своите очаквания за деня. Докато Джейкъб беше от онези хора, които се събуждат сутрин, неспособни да си спомнят какво са сънували през нощта, майка му можеше да си спомни всичко с ярки детайли. Винаги имаше вълшебство в сънищата и: невероятно високи планини, говорещи животни, лунни изгреви в странни цветове.

Всеки сън имаше значение за нея. Да сънуваш планини беше поличба за бедствие. Говорещите животни бяха стари приятели, които скоро щяха да влязат отново в живота ви. Цветът на всеки изгрев — предзнаменование за настроението на настъпващия ден.

Джейкъб обичаше да слуша нейните обяснения за тези чудни неща. Спомни си една сутрин, беше през някоя от седмиците, когато баща му отсъстваше. Вятърът шумолеше в дъба в предния двор, а слънцето надничаше над върховете на дърветата. Двамата приготвяха заедно закуската. Той наглеждаше бекона и наденицата, които цвърчаха на печката, а тя приготвяше яйцата и палачинките. През това време му разказа съня си.

Спускала се надолу към реката, сама, без да знае защо. Когато стигнала до брега, водата била гладка като стъкло.

— Беше обагрена в онова невъзможно синьо, което може да се види само на картини с маслени бои, оставени прекалено дълго на влажен таван — обясни тя.

Замълча и го погледна. Вече седяха на масата и започваха да закусват.

— Знаеш ли какво имам предвид, Джейкъб?

Той кимна, макар да не знаеше точно какво има предвид.

— Синьо, което е не толкова цвят, колкото усещане — продължи тя. — А докато стоях там, чувах музика да свири далеч надолу по реката.

— Каква музика? — прекъсна я Джейкъб.

Беше толкова увлечен от историята на майка си, че не бе хапнал почти нищо. Люсил се замисли за момент.

— Трудно е да се опише. Беше оперна музика. Като глас, пеещ някъде далеч в ширналото се поле.

Тя затвори очи и затаи дъх, сякаш възкресяваше прекрасните звуци в ума си. След миг отвори очи. Изглеждаше замаяна и щастлива.

— Беше просто музика — каза. — Чиста музика.

Джейкъб кимна. Размърда се в стола си и се почеса по ухото.

— Какво стана после?

— Вървях край реката сякаш цели мили — продължи Люсил. — Бреговете бяха покрити с орхидеи. Красиви, деликатни орхидеи — нищо подобно не е раснало никога тук. Цветя, по-красиви, отколкото някога съм виждала в някоя книга.

Момчето остави вилицата и бутна чинията си напред. Скръсти ръце на кухненската маса и опря брадичка върху тях. Косата му падна върху очите му. Люсил се пресегна с усмивка и отметна кичурите от лицето му.

— Трябва да те подстрижа.

— Какво откри, мамо? — попита Джейкъб.

Тя се върна към разказа.

— Слънцето вече залязваше, но въпреки че бях вървяла много мили, музиката така и не наближаваше. Едва когато слънцето започна да се спуска, осъзнах, че звукът не идваше отнякъде надолу по реката, а от средата и. Беше като песен на сирени, която ме привличаше към водата. Но аз не се страхувах — заяви Люсил. — И знаеш ли защо?

— Защо? — откликна Джейкъб, поглъщащ всяка нейна дума.

— Защото от обратната посока, откъм гората и безбройните орхидеи по протежение на речния бряг, чувах как ти и баща ти си играете и се смеете.

Очите на Джейкъб се разшириха, когато майка му спомена него и баща му.

— Тогава музиката зазвуча по-силно. Или може би не точно по-силно, а някак си по-ясно. Усещах я повече като хубава гореща вана, след като съм работила цял ден в двора. Като меко, топло легло. Исках само да отида при музиката.

— А татко и аз още ли си играехме?

— Да — въздъхна Люсил. — Чувах и вас по-силно. Като че се противопоставяхте на реката, опитвахте се да задържите вниманието ми, да ме повикате при вас. — Тя сви рамене. — Признавам, че в един миг не знаех накъде да тръгна.

— И какво реши? Как успя да разбереш?

Люсил се протегна и погали ръката на Джейкъб.

— Просто последвах сърцето си. Обърнах се и тръгнах към теб и баща ти. И тогава, просто ей така, музиката от реката вече не звучеше толкова сладко. Нищо не е толкова сладко, колкото звукът от смеха на съпруга ми и сина ми.

Джейкъб се изчерви.

— Уха! — възкликна той. Гласът му прозвуча сякаш отдалеч, най-после освободен от вълшебството в историята на майка му. — Ти имаш най-хубавите сънища.

Довършиха закуската в мълчание, а Джейкъб постоянно поглеждаше през масата, очарован от загадъчната и вълшебна жена, която му беше майка.

Когато коленичи до нея в последните мигове от живота и, той се питаше какво ли мисли тя за всичко, случващо се в света. Всичко, което бе довело тях двамата до този момент, когато тя умираше в отблясъците на горящата им къща, на същата земя, където бе отглеждала сина си и обичала съпруга си. Искаше да й обясни как всичко се беше развило по този начин, как той се бе върнал при нея, след като беше отсъствал толкова дълго време. Искаше да направи за нея това, което тя бе направила за него в онези прекрасни сутрини, когато оставаха сами: да й обясни всички чудни неща.

Но им беше отредено кратко време заедно, в живота винаги ставаше така, а той не знаеше как се бе случило всичко това. Знаеше, че целият свят е изплашен, че целият свят се чуди как така се завръщат мъртвите, колко объркващо беше за всички. Спомни си как агент Белами го питаше какво помни от преди да се събуди в Китай — какво помни от междинното време.

Но истината беше, че всичко, което си спомняше, бе тих, далечен звук, като музика. И това беше всичко. Така деликатен спомен, че не бе сигурен дали е истински. Чуваше музиката през всяка секунда от живота си след завръщането. Шепот, който сякаш го викаше. А не беше ли станал малко по-силен напоследък? Като някакъв призив. Той се чудеше дали не бе същата музика от съня на майка му. Чудеше се дали тя чуваше музиката сега, когато беше починала, тъничката, крехка музика, звучаща понякога като семейство, което се смее заедно.

Всичко, което Джейкъб знаеше със сигурност, бе, че тъкмо в този миг той беше жив, беше с майка си и искаше повече от всичко тя да не се страхува, когато затвори очи, когато времето им заедно най-накрая приключи.

„Аз съм жив засега“, едва не произнесе, докато тя умираше, но видя, че тя вече не се страхува. Каза само:

— Обичам те, мамо.

И това бе всичко, което имаше значение.

После заплака заедно с баща си.

Епилог

Старият пикап криволичеше по магистралата. Двигателят кашляше. Спирачките скърцаха. Целият се разтърсваше на всеки завой. Но още беше жив.

— Само няколко мили остават — подхвърли Харолд, който се бореше с волана, докато вземаха завой.

Джейкъб се взираше мълчаливо през прозореца.

— Радвам се, че се махнахме от тази църква — продължи старецът. — Още малко време там и се кълна, че щях да се покръстя… да се покръстя или да започна да стрелям.

Той се засмя на себе си.

— Или може би едното щеше да доведе до другото.

Момчето пак не каза нищо.

Вече почти бяха стигнали до къщата. Пикапът подскачаше по черния път и плюеше синкав дим от време на време. На Харолд му се искаше да обвини за лошото състояние на пикапа това, че беше прострелян, но всъщност не бе така. Пикапът просто беше стар и уморен, на ръба да се разпадне. Прекалено много мили бе навъртял. Зачуди се как Люсил беше успяла да го използва през всички тези месеци, как Кони го бе подкарала онази нощ. Би и се извинил, ако можеше. Но Кони и децата вече ги нямаше. Никой не ги бе виждал от нощта, в която Люсил умря. Пикапът на Харолд беше открит край магистралата на следващия ден, паркиран накриво, сякаш бе спрял сам, без човек зад волана.

Сякаш семейство Уилсън бяха слезли и изчезнали, което не беше нещо нечувано тези дни.

— Ще стане по-добре — заяви Харолд, когато най-накрая спряха на двора.

На мястото на къщата имаше само дървен скелет. Основата се бе оказала достатъчно здрава. Когато парите от застраховката дойдоха и Харолд нае работници да я възстановят, те успяха да запазят почти всичко от фундамента.

— Всичко ще бъде както си беше — увери сам себе си Харолд.

Паркира пикапа в края на алеята и изгаси мотора. Старият „Форд“ въздъхна.

Джейкъб не проговори и докато вървеше с баща си по прашната пътека. Беше октомври. Жегата и влажността бяха отминали. Баща му изглеждаше много стар и много уморен след смъртта на Люсил, помисли си момчето, макар с всички сили да се опитваше да не изглежда стар и уморен.

Люсил бе погребана отпред под дъба, там, където преди беше верандата. Харолд отначало искаше да я погребе в гробището, но имаше нужда да бъде близо до нея. Надяваше се, че тя ще му прости.

Момчето и баща му спряха пред гроба. Харолд клекна и прокара пръсти по земята. После измърмори нещо под носа си и си тръгна.

Джейкъб се задържа.

Възстановяването на къщата вървеше по-добре, отколкото на Харолд му се искаше да признае. Въпреки че все още представляваше само скелет, вече можеха да се различат кухнята, дневната, спалнята на горния етаж. Гредите щяха да бъдат нови, но основата все още си бе старата, както някога.

Нищо нямаше да бъде такова, каквото беше преди, както бе казал на Джейкъб, но все пак щеше да бъде така както трябваше да бъде.

Той остави момчето да стои край гроба на Люсил и продължи към купчината отломки зад къщата. Огънят беше оставил само отломки и каменната основа. Строителите бяха предложили да изхвърлят боклука, но Харолд ги бе спрял. Идваше почти всеки ден и се ровеше в пепелта и останките. Не знаеше какво търси, но беше сигурен, че ще разбере, когато го намери.

Бяха изминали почти два месеца, а все още не го бе намерил. Но поне беше спрял цигарите.

Час по-късно нищо ново не бе намерено. Джейкъб все още беше на гроба на Люсил и седеше на тревата, свил крака към гърдите си и опрял брадичка на коленете си. Не помръдна, когато пристигна агент Белами. Нито пък реагира, когато Белами мина покрай него и каза „Здрасти“, без да спира, защото знаеше, че момчето няма да отговори. Така ставаше всеки път, когато идваше да види Харолд.

— Намери ли каквото търсиш? — попита Белами.

Харолд се изправи и поклати глава.

— Да ти помогна ли?

— Иска ми се да знаех какво търся — изръмжа Харолд.

— Това чувство ми е познато — каза Белами. — За мен бяха фотографиите. Снимките от детството ми.

Харолд изсумтя.

— Те още не са сигурни какво точно означава това или защо се случва — продължи агентът.

— Разбира се, че не са — въздъхна старецът.

Погледна към небето. Синьо. Чисто. Хладно. Изтри почернелите си ръце в панталоните.

— Чух, че било пневмония — подхвърли Харолд.

— Така беше — отговори Белами. — Също като първия път. Бе спокойна в края. Също като първия път.

— Всичко постарому ли е?

— Не.

Белами намести вратовръзката си. Харолд се радваше да види, че агентът пак носи костюмите си стегнато. Все още не беше успял да разбере как човекът цяло лято обличаше тези проклети неща и винаги изглеждаше добре, но към края Белами бе започнал да ходи раздърпан. Сега вратовръзката отново беше стегната около врата му. Костюмът му бе добре изгладен и безупречно чист. Нещата отново ставаха такива, каквито трябваше да бъдат, помисли той.

— Този път е добре — уточни Белами.

— Хм — изсумтя Харолд.

— Как вървят нещата в църквата? — попита агентът и заобиколи отломките.

— Горе-долу. — Харолд клекна пак и продължи да преравя пепелта.

— Чух, че пасторът се е върнал.

— Така е. Споменават със съпругата му за осиновяване на деца. Щели най-накрая да се опитат да станат истинско семейство — отвърна Харолд.

Краката му бяха схванати. Беше стоял клекнал и коленичил и бе изцапал коленете си, също като вчера, онзиден, предишния и по-предишния ден.

Белами погледна към Джейкъб — още седнал край гроба на майка си.

— Съжалявам за всичко това — въздъхна агентът.

— Вината не е твоя.

— Това не значи, че не мога да съжалявам.

— В такъв случай, предполагам, трябва да кажа, че и аз също съжалявам.

— За какво съжаляваш?

— За каквото и да е.

Белами кимна.

— Той ще си тръгне скоро.

— Знам — каза Харолд.

— Стават такива отнесени. Поне това наблюдаваме в Бюрото. Не във всички случаи. Понякога просто се изправят и сякаш се изпаряват, но обикновено стават отчуждени, мълчаливи в дните, преди да изчезнат.

— Така казват и по телевизията.

Харолд се бе заровил до лакти в останките на къщата. Ръцете му бяха сиво-черни от саждите.

— Ако това е някаква утеха — започна Белами, — обикновено ги намират в гробовете им. Сложени са обратно… каквото и да означава.

Старецът не отговори. Ръцете му се движеха от само себе си, сякаш бяха все по-близо до онова, което отчаяно търсеше. Пръстите му се набождаха на стърчащи пирони и трески от дърво, но той не спираше. Белами наблюдаваше как копае.

Продължи така сякаш безкрайно. Накрая агентът свали сакото си, коленичи в пепелището и зарови с ръце. Двамата мъже не разговаряха. Само копаеха за нещо неизвестно.

Когато Харолд го намери, веднага разбра защо го търсеше. Беше малка метална кутия, обгоряла до черно от жегата, пламъците и саждите на разрушената къща. Ръцете му се разтрепериха.

На запад слънцето залязваше. Ставаше хладно. Тази година зимата щеше да дойде рано.

Харолд отвори кутията, бръкна в нея и извади писмото на Люсил. Малък сребърен кръст падна в пепелта. Старецът въздъхна и се опита да овладее ръцете си. Писмото бе доста обгоряло, но повечето думи си бяха още там, написани от тясната елегантна ръка на Люсил.

… този обезумял свят? Как би трябвало да реагира една майка? Как би трябвало да се справи бащата? Знам, че ти идва твърде много, Харолд. Има моменти, когато мисля, че е твърде много и за мен. Моменти, в които ми се иска да го заведа обратно при реката, където почина нашето момче.

Преди много време се страхувах, че ще забравя всичко. После се надявах, че ще успея да забравя всичко. Нито едно от двете не изглеждаше много по-добро от другото, но и двете ми се струваха по-добри от самотата, Бог да ми прости. Знам, че Той има план. Той винаги има план. И знам, че е твърде голям за мен. Знам, че е твърде голям и за теб, Харолд.

За теб е по-зле. Знам го. Този кръст, който изниква навсякъде из къщата. Този път го намерих на верандата до стола ти. Вероятно си заспал с него в ръка, както правиш винаги. Може би дори не си разбрал.

Мисля, че се страхуваш от него. Не би трябвало.

Вината не беше твоя, Харолд.

Каквито и шантави мисли да ти идват в главата заради този кръст, вината не е твоя. Откакто Джейкъб отиде на небето, ти носиш този кръст по същия начин, както Исус е носил своя. Но дори и той е бил освободен от него.

Остави го, Харолд. Пусни го.

Той не е нашият син. Знам това. Нашият син умря в онази река, докато ловеше малки дрънкулки като този кръст тук. Умря, докато играеше играта, на която баща му го научи да играе, а ти не можеш да си го простиш. Спомням си колко щастлив беше, когато вие двамата ходихте до реката и се върнахте с това. Сякаш беше нещо вълшебно. Ти седеше там на верандата с него и му каза, че светът е пълен с тайни неща като това. Каза му, че всичко, което трябва да направи душата, е да ги търси и винаги ще ги намира. Ти бе само на двайсет и няколко, Харолд. Той беше първото ти дете. Не би могъл да знаеш, че ще ти повярва. Не би могъл да знаеш, че ще се върне сам там долу и ще се удави.

Не знам откъде се взе това дете, този втори Джейкъб. Но честно казано, не ме е грижа. Той ни даде нещо, което никога не бяхме мислили, че можем да имаме отново: шанс да си спомним какво е любовта. Шанс да простим на самите себе си. Шанс да разберем дали все още сме хората, които бяхме, когато бяхме двама млади родители и се надявахме и се молехме никога да не се случи нищо лошо с нашето дете. Шанс да обичаме без страх. И шанс да простим на самите себе си.

Остави го, Харолд.

Обичай го. После го пусни.

Всичко беше като в мъгла. Харолд стисна малкия сребърен кръст в дланта си и се засмя.

— Добре ли си? — попита Белами.

Харолд отговори само с още смях. Сгъна писмото и го скри до гърдите си. Когато се обърна да погледне към гроба на Люсил, Джейкъб бе изчезнал. Харолд огледа двора, но момчето не беше там. Нямаше го и сред гредите на къщата. Нямаше го и в пикапа.

Харолд изтри очите си и се обърна на юг, към гората, която стигаше до реката. Може би беше само случайност или може така бе писано да стане. Така или иначе, той зърна за миг момчето в блясъка на залязващото слънце.

Още преди месеци, когато наредиха на Завърналите се да не излизат от домовете си, Харолд бе казал на жена си, че нещата ще станат болезнени след това. Беше се оказал прав. Бе разбрал и че това ще ги нарани. През цялото време Люсил така и не беше повярвала, че Джейкъб е нейният син. Но през цялото време Харолд знаеше, че е той. Може би беше така за всички. Някои хора заключваха вратите на сърцата си, когато загубеха някого. Други държаха вратите и прозорците отворени, оставяха спомените и любовта да преминават свободно. И може би така трябваше да бъде, помисли си Харолд.

Такива неща се случваха навсякъде.

Бележка на автора

Дванайсет години след като майка ми почина, аз едва си спомням звука на гласа и. Шест години след смъртта на баща ми единствените гледки с него, които съм в състояние да си припомня, са от финалните месеци преди последния му дъх. Спомени, които бих искал да забравя.

Такива са правилата на паметта, когато загубиш някого. Някои моменти остават, а други изчезват напълно.

Но фантазията е нещо друго.

През юли, няколко седмици след годишнината от смъртта на майка ми, я сънувах. Сънят беше прост: прибрах се от работа, а тя бе там, седеше на масата за вечеря и ме чакаше. През целия сън само си говорихме. Разказвах и за университета и въобще за живота си след нейната смърт. Тя ме попита защо още не съм улегнал и не съм създал семейство. Дори и след смъртта си майка ми се опитваше да ме ожени.

Споделихме нещо, което за мен е възможно само в сънищата: разговор между майка и син.

Този сън не ме напускаше в продължение на месеци. Когато нощем заспивах, се надявах да го преживея отново, но никога не се получи. Не след дълго поканих приятел на обяд и му разказах за моите емоционални притеснения. Разговорът вървеше както става при стари приятели: криволичещ, шеговит на моменти, но в крайна сметка възстановителен. Някъде към края на обяда, когато разговорът замираше, моят приятел попита: „Можеш ли да си представиш, че тя наистина се е върнала, само за една нощ? Ами ако не е само тя? Ами ако се случи и с други хора?“ „Завърналите се“ се роди на този ден.

Трудно е да се обясни в какво се превърна за мен „Завърналите се“. Всеки ден, в който работех върху ръкописа, се борех да реша определени въпроси. Въпроси от общата физика, въпроси на дребните детайли и крайните резултати. Трябваше да се преборя с най-основните: откъде идват Завърналите се? Какво са те? Истински ли са? На някои от тези въпроси беше лесно да се отговори, но други бяха парализиращо неуловими и така стигнах до един момент, в който почти се отказах и спрях да пиша.

Но онова, което ме накара да продължа, беше образът на агент Белами. Започнах да виждам себе си в него. Неговият разказ за смъртта на майка му — инсултът и последвалото боледуване — е историята на смъртта на майка ми. Неговото постоянно желание да се дистанцира от нея е моят собствен опит да избягам от някои от най-болезнените спомени от последните дни на майка ми. И в крайна сметка неговото помирение се превърна в мое помирение.

„Завърналите се“ стана за мен нещо повече от поредния ръкопис, стана възможност. Възможност да бъда с майка си отново. Възможност да видя нейната усмивка, да чуя гласа и, шанс да бъда с нея в последните дни от живота и, а не да се скрия от нея, така както бях постъпил в реалния свят.

В крайна сметка осъзнах какво исках да бъде този роман — какво може да бъде. Исках да бъде възможност за моите читатели да почувстват онова, което почувствах в онзи сън през 2010 година, да открият тук своите собствени истории. Исках да бъде място, където — чрез методи и вълшебства, непознати дори за мен — строгите безпристрастни правила на живота и смъртта не съществуват и хората могат да бъдат още веднъж с онези, които са обичали. Място, където родител може отново да прегърне децата си. Място, където любовниците могат да се открият, след като са се изгубили. Място, където едно момче може най-после да каже на майка си „сбогом“.

Един добър приятел веднъж определи „Завърналите се“ като „време извън синхрон“. Мисля, че е точно. Надеждата ми е, че читателят ще може да влезе в този свят и да открие неизречените думи и непримирените емоции от живота си да се разгръщат на тези страници. Може би дори да открие собствените си дългове простени. Бреме, което най-накрая да загърби.

Благодарности

Никой човек не е остров и никой писател не пише сам. „Благодаря ви“ ми се струва недостатъчно, но преди да успея да вдигна чаша с всеки един от вас, нека го кажа:

На моята агентка Мишел Брауър (и на Шарлот Нот), която хвана тромавия, кривокрак писател с кравешки очи и неговия ръкопис, изтупа ги и двамата, придаде им форма и ги накара да вярват един в друг.

На моята редакторка Ерика Имрани, която ме преведе покрай клопките и ме аплодира по целия път. Не знаех какво е да имаш първия си редактор, но не бих могъл да си представя, че ще бъде толкова прекрасно, колкото беше.

На Морис Бенсън и Зак Стоуел. Благодаря им за всички пържоли, видеоигри, шейкове, екшън филми от осемдесетте и по-важното — че ме удържаха здраво стъпил на земята и винаги зает. За свободата!

На Ранди Скидмор и Джеф Карни, които отделиха време от живота си, за да преминат през тази пустош като на Дюн, каквото представляваше първоначалната чернова на този роман. Вашата смелост и кураж несъмнено ви осигуряват място във Валхала.

На моя брат в писането Джъстин Едж, за всички сесии по планиране, които бяха в основата на този роман. Без тези дълги часове, прекарани в обмисляне на сюжета, образите и всякакви други идеи, нищо от това не би било възможно.

На другата ми сестра Анджела Чапман Джитър за „разговора“ един ден на паркинга пред работата ми. Имам да ти благодаря за много, много мигове, но в онзи конкретен ден бях на ръба. Ти си поговори с мен, а след това започнаха да се случват всички прекрасни неща.

На Кара Уилямс, която ме поощрява в продължение на години и вярваше, че това е възможно. В английския език няма достатъчно начини да благодаря за твоята подкрепа. Ти си прекалено прекрасна за такива като мен.

На много други приятели, поддръжници и колеги писатели, които помогнаха това да стане възможно: Мишел Уайт, Даниел Натан Тери, Лавон Адамс, Филип Джерард, департамента по творческо писане в Университета на Северна Каролина в Уилмингтън, Бил Шипман, Крис Морланд, Дан Бон и прекрасната трупа ИЛИ (imleavingyoutheshow.com), Мама & Папа Скидмор (Бренда и Нолан, известен още като Господин Скид), че ме накараха да се чувствам като в семейство, Мама & Папа Едж (Сесилия и Пол), които също ме осиновиха, Саманта, Хейдън и Маркъс Едж, Уилям Копейдж, Ашли Шивар, Анна Лий, Жаклин Борт, Ашли Кениън, Бен Билингсли, Кейт Суини, Анди Уайлс, Дейв Рапапорт, Марго Уилямс, Клем Дониер и Уилям Крауфорд.

На всички в MIRA и Harlequin, защото ме накараха да се чувствам като в някакъв прекрасен сън. Вашата подкрепа, вълнение и насърчение бяха изключителни и аз ще бъда вечно благодарен. Надявам се да направя така, че да се гордеете с мен.

На семейството ми: Суити, Соня, Джъстин, Джеръми, Даймънд, Ажа и Сион — за любовта и подкрепата през целия ми живот.

И най-много на майка ми и баща ми: Ванийс Дениълс Мот и Натаниъл Мот-младши. Макар че ни напуснахте, вие сте винаги с мен.

1

Обичай в южните щати да се приготвя и раздава пържена риба в църквите в определени дни. — Б. пр.

2

Нашумял случай, при който жена с фамилия Бобит отрязва пениса на съпруга си. — Б. пр.

Content

Джейсън Мот
Завърналите се

1

Камуи Ямамото

2

Люис и Сюзън Холт

3

Анджела Джонсън

4

Жан Ридо

5

Елизабет Пинч

6

Гу Юн Пей

7

Нико Сутил. Ерик Белоф. Тимо Хайдфелд

8

Джеф Еджесън

9

Татяна Русеса

10

Алисия Хулме

11

Боби Уайлс

12

Самюъл Дениълс

13

Джон Хамилтън

14

Джим Уилсън

15

Натаниел Шумахер

16

Кони Уилсън

17

Крис Дейвис

18

Патриша Белами

19

Джейкъб Харгрейв

Епилог

Бележка на автора

Благодарности

1