Христина Лукащук

Сусід

1

Незрозумілий шум за стіною безцеремонно висмикнув мене зі спокійного і цілком розміреного сну, в який поринула вперше за кілька місяців. Чулася, наче серед передчасних пологів, які заставляють малюка з’явитися у чужий і від того ворожий світ. Наче викинута на берег багатотонна рибина. Моя свідомість відчайдушно намагалась кволими рученятами нищівної втоми будь-що зачепитись, затриматись, мов за одвірок чи поділ материної спідниці, за крайчик того нетривкого мерехтіння, яке ще мить тому називалось рятівним сновидінням.

Перша думка — це вони. Вони знайшли мене. Вони заберуть мене. Всьому кінець. Нарешті. Але чим тонша ставала пелена мого сну, чим чіткішими ставали дивні звуки, тим гостріше усвідомлювала — ні, це прийшли не за мною. Це взагалі ніхто не прийшов — це в сусідню квартиру в’їхали нові мешканці. Остаточно прокинувшись, я зрозуміла, що кінець, який мав наступити кілька місяців тому, ще попереду, а звуки, які безперешкодно проникали до моєї спальні, не що інше як звуки людей, які кохаються.

Мимоволі прислухалась. Звуки то стихали, то відновлювались та ще й з такою силою, що скидалось на те, що незнайомці отримують насолоду десь тут, просто біля мого ліжка. В основному чути було жінку. Вона голосно стогнала від задоволення, але коли уважно і як слід прислухатись, то в моменти, коли здавалось, їй мало бути особливо солодко, вчувався біль і затаєний смуток. З уст чоловіка тільки іноді виривались гортанні звуки вдоволення, але він тут же стихав і натомість чулися все більш ритмічніші і рішучіші удари, наче намагався свою партнерку всмертити. Та ж тихцем намагалась підлаштуватись до ритму свого чоловіка, але трішечки, буквально на кілька долей секунди не встигала. Саме ця затримка й спричиняла їй біль. Не уявний, а справжній фізичний. Чоловік, здавалось, цього не зауважував, бо наче одержимий продовжував входити в жінку цілеспрямовано, гучно і безпощадно.

Зловила себе на тому, що звуки за стіною мене збуджують. Ще тільки того мені бракувало. Наче в мене мало проблем на голові. Наче мені оце серед ночі нічим зайнятися. Мабуть, нині таки й справді вдалось заснути одразу без снодійних вперше від зустрічі з Володимиром Степановичем.

Жінка продовжувала стогнати. Але якось по-іншому, гучніше. Мабуть змінила позицію — наче зверху. Скидалось на те, що й справді їй стало краще. Вже не просто стогнала, а муркотіла, наче кішка. Тільки сидячи зверху на чоловікові, жінка може отримувати саме те задоволення, яке їй потрібне. Саме верхи на чоловікові може контролювати глибину проникання в себе його плоті, саме тоді має змогу вигнутись так, щоб максимально отримати задоволення. Іноді це єдиний спосіб.

Від тих розмірковувань мені зробилось трохи не по собі. Той стиль життя, який я добровільно прийняла в останні кілька місяців, геть чисто змінив мене. Змінив хід моїх думок, силу бажань, навіть вніс корективи у святую святих — в мою мрію.

Уже не знала — можу собі в теперішній ситуації дозволяти думати про такі речі, як фізіологічне задоволення, чи ні. І не в тому річ, що я самотня уже півтори роки, а в тому, що тепер я ношу чернече вбрання. З болем і неймовірною гіркотою усвідомила, що цілком збита з пантелику. Ніч, жінка за стіною, яка будь-що намагається отримати задоволення. Судячи з її стогону, в який без її на те згоди проникають нотки розпачу й приреченості, їй це погано вдається. Я — висмикнута зі свого сну, бодай не тривкого, зате без тих жахіть і страху, які відтоді, як плани несподівано змінились, переслідують мене щодня наяву.

Звуки за стіною не стихають і не зменшуються на силі. Очевидно, вона таки вирішила заснути якщо й не від задоволення, то від утоми. Голосне плескання, наче в долоні. Мабуть, чоловік лупцює її по сідницях. Невже жінку нічого не збуджує? Так довго? Мені колись так мало було потрібно для того, аби отримати свій солод, і ще менше для того, аби обдарувати ним чоловіка.

Спогад про Олега відізвався глухим болем. Невже все ще болить? Невже все ще не можу пробачити його зради? З огляду на останні події мені довелося й до чоловіка змінити своє ставлення. Мабуть, у всьому винен чернечий одяг. Та й хіба ж це зрада?

— Привіт, люба, — невластиво для нього піднесено й трохи награно.

Давно не бачила свого чоловіка таким збудженим. Одразу прокрутила в голові цифри і дати, бо скидалось на те, що, попри свою уважність і любов до чисел, пропустила чи забула про якийсь ювілей. Скидалось на те, що він зараз візьме і вийме з кишені костюмних штанів якийсь невеличкий, проте акуратний пакуночок. О-о-о-о, давно ж мені коханий не робив подарунків. У грудях чимось тягучим і солодким розлилась вдячність до цього своєрідного чоловіка, з витівками якого я так і не змогла змиритись.

Перестала нарізати помідори до салату. Насухо витерла руки до фартуха і приготувалась прийняти подарунок. Який же він в мене все-таки молодець. Уміє потішити саме тоді, коли ти найменше цього очікуєш. Але ж від того такі знаки уваги ще більш приємніші й цінніші. Чи він також про це здогадується?

— Щось ти пізно. Голодний? — намагаюсь вести себе так, начебто нічого не зауважила. Не хотіла псувати його сюрпризу.

— Е-е. Та ні. Мабуть, таки ні, — наче трохи розгубився.

Олег завжди приходив додому голодний. Перше запитання — що смачненького на вечерю? Тепер мені таки не вдалось приховати здивування. Від розмаїття припущень мене захитало, ноги підкосилися і довелось присісти на табуретку. Пам’ятаю двояке бажання — хотілося покласти руки на стіл, підперти голову, яка чомусь більше не трималася на шиї, але й хотілось ті руки все-таки мати чистими на випадок, якби моє припущення стосовно подарунку було слушними. На столі лежали недорізані помідори, сохли листки салату, навколо лушпиння від цибулі, яблук та апельсинів, тож треба було вибирати. Я таки підперла голову.

Виявилось вчасно.

— Я щойно від тети Стефи. Вона мене погодувала. Ти ж сама знаєш, який в неї неперевершений борщ.

Так, справді. Його тета Стефа варила неперевершений борщ. Ще вона випікала неперевершені струделі, завиванці, фарширувала рибу, начиняла кишку бульбою та готувала багато інших смаколиків, які вважалися цілковито галицькими і не вміти готувати їх було не допустимим для жінки, яка насмілилася вважати себе справжньою господинею. Тож при теті Стефі Олег просив навіть не заїкатися про мої власні скромні здобутки в кулінарії — легенькі зупки, пісні каші, стейки без кляру, простенькі салатики, заправлені медом та бальзамічним оцтом — нема чим тішитись. Я й не тішилась, але продовжувала готувати те, що вважала за потрібне. На мене наводила жах одна лише думка про те, що потрібно чітко дотримуватись якихось рецептів, нехай навіть вони передають з покоління в покоління, готувати завжди одне і те ж на всі свята, бо без заливанців, завиванців, маринованих грибочків свято не свято, а господиня не господиня.

— Так, добре знаю, — відчайдушно намагаюсь приховати нотки сарказму, які неконтрольовано з’являлись, як тільки-но Олег згадував про свою тітку, яку у Львові по-галицьки називав тетою, — з нею щось трапилось?

Чоловік не був з тих племінників, які регулярно відвідують своїх родичів, але ніколи не відмовляв, коли його кликали. Тета Стефа була самотньою жінкою пенсійного віку. Вона єдина з трьох сестер не вийшла заміж. Залишилася жити в будинку, в якому вони всі троє народились. Вірніше в тому помешканні, яке радянська влада дозволила їй залишити — підвал розкішного двоповерхового особняка, решту якого заселили так звані визволителі. Жінка дуже добре пам’ятала, як закінчувалась війна, а вони з матір’ю, щільно-щільно притулившись одна до одної, стояли біля вікна і мліли, коли хтось спинявся напроти їхніх вікон і довше ніж годиться впивався поглядом в щільно затулені гардинами вікна.

Одного дня це таки сталось. Молода жінка, доволі приємної зовнішності, на яку вони одразу й не звернули уваги, зацікавлено розглядала фасад їхнього дому. В ту мить вони так і не запідозрили нічого лихого, бо не було жодного перехожого, якого б їхній будинок залишив байдужим. Невеличкий, на два поверхи зі стрімкими дахами, вкритими натуральною черепицею, де-не-де оздоблений ліпниною. Над вікнами викладені візерунки з майоліки, тонко та надзвичайно майстерно розписаної кобальтом. Ковані тримачі на вазони ззовні кожного вікна. Акуратна територія з мініатюрним садом, закладеним ще їхнім дідусем, відомим на той час піаністом, композитором і музикознавцем. Саме він залишив їм такий розкішний будинок, в якому завжди звучала музика, сміх і весь час було вдосталь гостей.

Авто під’їхало тихо і непомітно. Трофейний фольцваген чорного кольору з нікельованими покришками. На таких могли їздити тільки високі чини. Машина безшумно зупинилась якраз навпроти хвіртки. Водій вийшов і запопадливо побіг відчиняти дверки салону. Звідти з’явився чоловік, вкритий, наче інеєм, сивиною. Кульгав на одну ногу, спираючись на ціпок, але це не заважало йому виглядати впевнено і поводити себе владно. Налягаючи на ліву ногу, підійшов до жінки, яка продовжувала стояти, не зводячи погляду з будинку. Став навпроти неї і, жодного разу не глянувши в бік дому, про щось довго говорив. Вона в основному мовчала і тільки іноді в знак згоди кивала головою. За декілька хвилин, вмостившись на заднє сидіння автівки, вони обоє покинули нашу вулицю так само безшумно, як і з’явились.

Тета Стефа боялась глянути на матір. Все видавалось зрозумілим без слів. Настала гнітюча тиша. Лише безпорадно зависло питання, яке мовчки звучало в повітрі — куди? Куди вивезуть? Жінки, чекаючи неминучого, намагалися вести звичний ритм життя, бо інакше можна було б з’їхати з глузду. Начистили картоплі, поставили варитися в невеличкий чавунний рондлик. Якби не довга ручка, то був би схожий на казанок — також спадок від дідуся. Приготували салат з квашеної капусти, заправивши її кількома краплями олії. В двері постукали, коли розкладали на стіл тарілки. Білі великі порцелянові з сервізу на двадцять чотири персони з дрібними делікатними квіточками по колу.

— Взяти найнеобхідніше. У вас десять хвилин. Машина чекає біла хвіртки. Беріть все, що може знадобитись в дорозі, — говорив військовий, не дивлячись їм в очі, — в довгій дорозі, — добавив, зауваживши Стефу.

Жінки заметушились, складаючи найнеобхідніше — змінна білизна, і хоч на дворі було доволі тепло — зимовий одяг. Кусок мила, ніж, ложка. Стефка подивилася засклянілим поглядом на плиту, де тільки-но зачинала кипіти бульба.

— Що робити з картоплею? — до матері.

— Сира? — якось майже байдуже.

— Так. Щойно закипіла.

— То хай вариться. Не переводити ж її.

Жінки рятувались логікою в найдріб’язковіших речах, відчайдушно відшуковуючи їх навколо себе, бо у серйозних речах її вже давно не було.

Вносячи останній клунок зі зв’язаного докупи за чотири кінці тонкого шовкового покривала, який батько ще до війни привіз з гастролей до Туреччини, Стефа краєм ока зауважила, що за рогом зачаїлося те саме авто, що приїжджало в обід. Правда, зараз з нього ніхто не виходив і не вибігав, воно у вечірніх сутінках нагадувало хижого і підступного звіра, що затамував подих перед вирішальним стрибком в кущах жасмину.

За кілька років, після того як батько помер в таборі, їм дозволили вернутися. Дві старші сестри на той час вже були заміжні і роз’їхалися кожна зі своїм чоловіком. Стефка з мамою опинились вдома. Влада великодушно дозволила зайняти цокольний поверх колись їхнього власного будинку. За кращих часів там розміщувались кухня і кімната для прислуги. На першому та другому поверхах ще недавно їхнього дому жили дві сім’ї. Жінки, чоловік якої приїжджав на чорному авто, не було. Мабуть, щось в них не склалось.

Олегова тітка й до нині залишалась в цокольному поверсі свого будинку, хоч радянська влада неодноразово пропонувала їй виселення, як з приміщеня, що не відповідає державним санітарним нормам для проживання. Але жінка кожного разу відмовлялась, мотивуючи тим, що колись же мусить наступить справедливість і їм повернуть весь будинок цілком. Таким як його збудував дідусь. Ось туди ми й ходили чи не на всі свята. І кожного разу її теперішнє помешкання нагадувало всім про те, як добре жилось колись. А в мене особисто ті відвідини викликали співчуття і навіть якесь досі незнайоме і чуже відчуття сорому за цю вже немолоду жінку, за себе, і ще за щось невідоме.

— Та ні, нічого не сталося. Тобто нічого поганого, — Олег звузив очі, наче якесь сяйво неймовірно разило його.

— То може ти вже нарешті скажеш в чому річ? — не втрималась. Продовжую посміхатись.

Дуже важко відмовитись від приємного сюрпризу, навіть якщо він тільки витвір твоєї уяви.

— Нарешті, — Олег просіяв, — нарешті ти зауважила, що я щось для тебе маю! — тішився, мов мала дитина.

Та його щира, безпосередня радість була такою магнетичною і заразною, що я мимоволі встала й собі заусміхалась на всі зуби. Бракувало лишень того, щоб ми, мов малі діти закружляли, взявшись за руки чи заплескали в долоні.

— То вже показуй, не мордуй мене, — я підійшла впритул до нього.

— Що показуй? — не менш щиро здивувався чоловік, ніж до цього тішився.

— Як, що? Те, що ти для мене маєш, сам же ж щойно сказав, — не вгавала я, розраховуючи, що його здивування, це все ще частина добре продуманого сценарію. Ніколи не думала, що Олег може бути таки витівником і гумористом. «Як виявляється погано ми знаємо людей, з якими так довго живемо поруч», — подумалося мені.

— Та ні, Вікторіє, ти мене не так зрозуміла, — Олег.

— А то по якому не так? — я не здавалась. — Ти що, нічого не маєш?

— Маю, маю, — він спробував притулити мене до себе. Отак поблажливо, як малих дітей, коли ті щось дуже вже розкапризувались.

Відсторонилась. Була заведена настільки, що мені вже не до жартів. Готова була за будь-яку ціну, але своє отримати. Та й отримала.

— Думаю, нам з тобою слід розлучитись, — випалив Олег з таким захопленням, що мало не захлинувся від щастя.

— Розлучитись? — від глибини того шоку, в який мене зіштовхнула його пропозиція, я могла тільки повторювати, та й то тільки останні слова.

— Так, тобто ні, — він продовжував шкіритись, але мені вже не було смішно.

Взагалі не знала, як мені було. Розлучитись. Роз-лу-чи-тися. Як його не смакуй і не обертай в устах — воно мертве. Чуже. Як дохлий тарган в ячменевій каші. Такого слова не було в моєму особистому лексиконі. Я думала, що всі можуть розлучатись, геть усі — родичі, знайомі, незнайомі, знаменитості і ті, про кого ніхто не знає, лише не я. Я ж нічого не зробила для того, щоб почути те слово. Я зайвий раз не скандалила, не набирала зайвої ваги, готувала їжу, хоч і не так, як його тета Стефа, а все ж смачну і поживну. Не занедбувала помешкання, систематично прала і хоч моя білизна й не була такою білосніжною як в телерекламі, накрохмаленою і попрасованою як в тієї ж тети, зате завжди лежала чистою і розкладеною на акуратні купки. До ліжка йшла без бігудів, халатів зашмирганих в дома не носила, розтягнутих майок та старих трусів також не тримала, як і заштопаних панчохів не носила. Тоді за що?

— Що так? Що ні? — я потроху починала розуміти, про що він говорить.

— Розлучитись, але фективно, — Олег знову просіяв.

— Фективно, — знову параліч в мізках.

Мабуть все-таки краще без подарунків, — чомусь саме в цю мить подумалось мені. Взагалі без подарунків. І без сюрпризів та несподіванок. Бо іноді вони бувають такими, що можна й до кінця життя не оговтатись.

— Це тебе тета Стефа надоумила? — спитала я перше, що прийшло на думку, але вже не приховуючи сарказму.

Навпаки — мені як ніколи захотілось його поранити. Поранити? Ні, мені захотілось його вбити…

— Ти вже все знаєш? Вона що, тобі телефонувала? — чоловік виглядав на розчарованого.

— Що знаю? Ти можеш мені до пуття нарешті все пояснити? — я мало не плакала.

Готова була перейти на крик, аби таки вичавити з нього все, з чим прийшов, аби хоч якось врятуватись від невідомості, яка розступилася переді мною глибоченною прірвою, якій не було кінця. Але говорила тихо, майже пошепки, бо боялася, що як тільки-но підвищу голос, тільки-но зачну кричати, то вже не зумію спинитись. Не зумію втримати в собі те, що стільки літ ходило за мною, що приховувала за усмішкою ввічливості, що змовчувала в силу елементарного виховання.

Боялася, що доведеться тоді викричати йому просто в розсяяне обличчя про те, що мені остогидли порівняння моїх здібностей зі здібностями жінок в його родині. З пляцками, струделями, ябчанками, заливанцями тети Стефи, з білосніжними і накрохмаленими простирадлами його матері і з вишиваними серветками та рушниками ще однієї тети Ірени, яка одразу по війні разом з чоловіком емігрувала до Бразилії. Викричати нарешті в його по-дитячому невинне усміхнене обличчя те, що я є така, яка є, і мене також можна поважати, незважаючи на те що мої батьки не були депортованими до таборів і моя мати не була народжена на висланню. Але попри непоборне бажання йому про все це сказати, я добре розуміла, що просто так все це викрикнути не можна. Далі мусить бути наступний крок — повідомлення, що більше такого ставлення до себе терпіти не буду. А далі? А далі саме те слово, якого в моєму приватному лексиконі не було — розлучення. А навіщо воно мені? Чи не всі чоловіки однакові? Адже порівняно з іншими мій все-таки з освітою, з добрими манерами, з такими-сякими заробітками… А те, що квітів не дарує чи подарунків… то хто їх кому дарує? Таке буває тільки в книжках або в кіно.

Аби остаточно не втратити контроль і здоровий глузд, вперто продовжувала вважати, що сцена, яка тоді розігрувалась на кухні, — злий жарт і Олег зараз розсміється, сяде на своє улюблене місце за столом і спитає як в нічому не було, а що в нас на вечерю?

Що зараз встану і, наче нічого не сталось, налию йому в тарілку своєї улюбленої овочевої зупки, а на друге — тушкований шпінат з куснем телячого стейку і салат, який через кілька хвилин закінчу. І все зникне, розсіється, забудеться як страшний сон.

— Все почалося з тети Ірени, — мій жах продовжувався.

— Що з нею? — питаю, хоч мені насправді байдуже. Саме так, як може бути байдужою жінка, якої ніколи в очі не бачила і тільки з розповідей знала про її існування та існування вишиття, до якого мені не зрівнятись. Але мовчання було гіршим.

— Померла.

— Померла? — напевне сьогодні це моя місія — повторювати за чоловіком слова.

— Так. Саме про це я й намагаюся тобі сказати, — Олег полегшено зітхнув.

— А не про розлучення? — квола спроба переконатись, що, можливо, це все-таки був страшний сон.

— І про розлучення також. Все між собою пов’язане, — терпляче.

Мовчала, лише дивилась на свого чоловіка і дрібно тремтіла, немов загнаний у кут звір. Намагалась нічим не видати свого хвилювання, яке чомусь наростало і немилосердно збільшувалось, як червона пляма від розлитого вина на гаптованому єдвабом обрусі, образ якого раптом постав перед внутрішнім зором, хоч могла б поклястись, що ніколи досі того обруса на очі не бачила.

— Сьогодні після обіду позвонила тета Стефа і ледве стримуючи ридання попросила, аби я після роботи заскочив до неї. Не питав у чому річ — поїхав. З порогу поділилась новиною, раз у раз втираючи сльози. В Бразилії померла її сестра. Схлипуючи і наливаючи мені другу тарілку борщу, вона розповіла про те, як телефонував адвокат, якого найняла покійна тітка, і повідомив, що кожен родич покійної отримає свою частку від спадку в пів мільйона доларів.

— Ого, — вирвалось у мене.

Таке число будь-кого змусить забути про якісь там душевні переживання.

— От і я сказав — ого. Тета Стефа мене підтримала — сказала, що й справді сума велика, але й родина у нас чималенька. По її скромних підрахунках я можу отримати близько ста тисяч.

— І що, тепер ти, уявивши себе багатієм, вирішив розлучитись зі мною і знайти собі якусь молоду? — оживилась я.

Судячи з усього — це могло бути схожим на правду. Не було змісту чекати на якесь диво.

— Та що ти? — Олег здивовано втупився в мене своїми сивими, мов голуби, очима, які я так колись любила і на крилах яких витала в хмарах своїх мрій весь період нашого зустрічання.

Без подиву зауважила, що тепер його очі мене майже не проймають і тим паче не здіймають до небес.

— Хіба не правда? Хіба нормальному чоловікові не спаде така думка? Ах так, тобі вона й не спала… це все твоя люба тета Стефа… — я обережно пробувала знайти кінці і вияснити, наскільки все трагічно.

— Ти нічого не розумієш, — чоловік на диво не втрачав терпіння. — Це ж все для твого блага…

— Еге ж, — вирвалось у мене.

Що ж — принаймні вже не повторяю за ним.

— Слухай сюди… Все значно простіше, ніж ти гадаєш — ми розлучаємось фективно, — підкреслив він, — я прописуюсь в тітки, і вона спокійно подає на розширення квартирної площі. Документи про санітарну непридатність, я на додачу — так більше шансів отримати кращу пропозицію. А тих грошей, які нам перепадуть зі спадку, вистарчить, аби викупити решту будинку.

Розумієш, таким чином ми зможемо повернути те, що й так належало нашій родині. І врешті решт тета Стефа погодилася переписати свою частку будинку на мене, враховуючи те, що ми будемо її доглядати до смерті… — Олег нарешті спинився і знову засяяв як новий мідяк.

— Що ж? — я була збита з пантелику. — Доля правди в твоїх словах таки є, — довелося мені визнати очевидне.

— От бачиш, — втішився чоловік, — тета Стефа так і казала, якщо я тобі зумію все спокійно пояснити, то ти одразу погодишся, бо ти ж не дурна жінка…

— Вона так і сказала?

— Про що?

— Про те, що я не дурна жінка?

— Так. А чому тебе це дивує?

— Не знаю, але до сих пір мені видавалось, що вона так не думала…

— Вікуся, не починай, — його нічим не можна було збити з пантелику, — то що, ти згідна?

Я й справді не знала, що сказати. Все звучало дуже гарно — свій будинок практично в самому центрі Львова, ми з чоловіком повноправні господарі. То й що, що разом з тетою Стефою — дім великий, місця на всіх вистарчить. Свій садок, разом з друзями на вихідних готуємо шашлик, печені овочі… Так, усе чудово і, здається, таки виконально, тим паче, що хтось там з родини працює в міській раді, тож може за відповідну винагороду пособити коли що…

Але муляло мене тоді одне — чому обов’язково розлучатися? Чому не можемо обоє приписатися до тітки — тоді шанси збільшаться вдвічі.

— А чому б і мені не прописатися до твоєї тети? — висловила свої думки вголос.

— Ми й про це з тетою розмовляли, — спокійно запевнив мене чоловік. — Звісно, шанси збільшаться, — наче читав мої думки, — але тоді доведеться продавати твою квартиру, а ти сама знаєш, що старій Гудзьовій з 5 «А» вже не довго лишилось, тож ти перша по закону можеш подати заяву на приєднання ще однієї кімнати в комунальній квартирі.

— Ого, нічого собі, — мені бракувало слів, аби виразити те, з якою спритністю Олег з тетою про всіх подбали. Єдине закрадався сумнів, чи то було спонтанне рішення за дві години, чи над ним вже давно хтось зосереджено мізґував.

— Але ж чоловіче, на дідька нам стільки квартир?

— Як то навіщо? Продамо. Ти ж сама розумієш — не маленька — що цілу квартиру дорожче можна продати, ніж кімнату, — мало не на пальцях пояснював чоловік, раптом ввійшовши в роль багатія.

— Олеже, а не здається тобі, що все складається занадто просто? — в мене на ту мить закінчились аргументи, — не здається, що в житті так не буває?

— Чому ж не буває? — буває! Особливо тоді, коли є гроші!

Що тут скажеш?

Я погодилась.

Ми розлучились, але з того часу я більше ні Олега, ні його грошей, які він таки отримав, не бачила. То чи це можна назвати зрадою?

Радше — ні.

Стогін за стіною, який досягнув свого апогею, розсіяв мої спогади дрібними шматочками по раптом згуслому просторі спальні. Тепер до звуків, які видавала жінка, добавився ще й якийсь стукіт. Ритмічний. Та це ж… ліжко. Вірніше, ніжки ліжка, які то відриваються від землі, то знову зі всією силою опускаються. Ого! Такого я ще не стрічала. Я звичайно знала, що таке буває, та й різні анекдотичні ситуації чула, але щоб отак, за стіною… сусіди…

Останнім часом була настільки втомленою і вимученою переживаннями, що одразу навіть не розуміла, як на ті звуки реагувати. Розізлитись? Постукати їм в стінку — хай трохи принишкнуть, чи позвонити просто в двері і влаштувати скандал, який не скоро забудуть. Зрештою, потрібно поважати чуже приватне життя. Нема чого влаштовувати такі гучні оргії серед ночі в будинку з тонкими стінами.

Треба було думати куди в’їжджати, — єхидно думалось мені. З такою любов’ю до нестримних розваг могли б собі купити квартиру в старому будинку з метровими стінами — там тебе точно ніхто не почує. От хоч таку квартиру як була в мене… Ту, що я, таки послухавши Олега, доволі вигідно продала разом з приєднаною сусідньою кімнатою. Але що з того, що така квартира в мене була — жодного разу мені не довелося дізнатись, на які звуки здатне моє власне ліжко. Все було більше ніж травіально — я роздівалась, лягала, вкривалась ковдрою. За кілька хвилин, ретельно почистивши зуби пастою, ще й зубним порошком, приходив чоловік. Не встигала як слід зручно вмоститися, а він кількома відлагодженими і точними рухами допроваджував мене до задоволення. Мовчки і як годиться сприймала його старання. Терпляче завмирала ще на якусь мить, аби чоловік і собі наздогнав мене. Поцілувавши в чоло і побажавши доброї ночі, він з почуттям виконаного обов’язку пересувався на свій бік ліжка і в ту ж мить засинав. Мені не залишалось нічого іншого, як вторити йому. Ніяких тобі стогонів, ніякого ритмічного постукування ліжком.

Замість того, аби продовжувати злитись на нових сусідів, замість того, аби нарощувати в собі лють і образу за перерваний сон і за те, що в них є щось, чого я, судячи з усього, не мала, уява раптом почала малювати того чоловіка, який своїми могутніми поштовхами сотрясав ліжком і створював відчуття неминучого катаклізму.

Пішла на кухню випити води. Щось наче в горлі пересохло. Вернулась — звуки ударів об долівку зтихли. Чулося лише тихе схлипування жінки. Я читала, що деякі жінки від задоволення плачуть. Я навіть бачила це в кіно… але в житті… за стіною…

Захотілось його побачити. Того, хто заставив ту жінку за стіною звиватись, наче вугра на розпеченій блясі, того, хто видобув зі самої глибини її єства гортанні звуки задоволення, хто мав таку силу і пристрасть, від яких двиготів мало не весь будинок. Та найбільше мене розчулили її сльози. Він довів її до сліз. До сліз від щастя… Звичайно, я розуміла, що це безглузде бажання. Бажання, яке не має під собою жодної твердої основи. Тим більше в моєму нинішньому становищі, коли я зі всіх сил намагаюся не впасти у відчай, коли намагаюся попри повну втрату здорового глузду не втратити здатності мислити і не втратити останньої ниточки надії, що все ще налагодиться і стане на свої місця.

Боролася сама зі собою. З однієї сторони розпалена незвичними звуками серед ночі уява малювала якогось небаченого мачо, справжнього чоловіка, а з другої сторони в пам’яті виразно поставали наслідки потурання своїм бажанням.

2

— Вікторіє Миколаївно, прошу зайти до мого кабінету, — перед обідньою перервою прозвучало в телефонній слухавці.

Серце опустилося в п’ятки, в низу живота замлоїло. Так давно уявляла собі, що почую ці слова, але тепер, коли вони прозвучали насправді — втратила дар мови.

— Вікторіє Миколаївно. Це ви? З вами все гаразд? — стурбованим не на жарт голосом перепитував мій безпосередній керівник, Володимир Петрович.

— Так, звичайно, це я. А хто ще може зняти трубку в моєму кабінеті? — потроху приходила до тями.

— Не знаю… я чомусь завагався, коли… коли не почув відповіді… думав з вами щось сталося, — чоловік виправдовувався. Наче.

Він виправдовується! Він зніяковів. Він… Цього не може бути… Невже й справді мрії збуваються? Володя подобався мені з першої миті як тільки-но його побачила. Навіть до того як цю симпатію усвідомила. Ще тоді, коли в моїй душі панували сякі-такі мир та злагода. Запав в душу, як то кажуть, з першого погляду. З моменту, коли мені представили його як безпосереднього керівника.

— Від сьогодні ви, Вікторіє Миколаївно, цілковито належите цьому чоловікові. І душею, і тілом, — на всі зуби всміхаючись, прорік Генадій Юрієвич, вважаючи напевне, що займаючи посаду керуючого банком, може дозволити собі недвозначні жарти.

— Ну, що ви, що ви, з жінками так не можна. Тим більше при першому ж знайомстві, — вступився тоді за мене новоспечений керівник. — Все буде як завжди. Виконуйте свою роботу і ні за що не переживайте, Вікторіє Миколаївно. Я чоловік строгий, але ж не узурпатор. Шаную приватне життя, так що ніяких позаурочних чи роботи на вихідних. Хіба що… хіба що форс-мажор, звичайно.

Високий, стрункий в добре скроєному костюмі чоловік випромінював неймовірний такт, галантність і запах дорогого одеколону. Мені потроху деревяніли ноги і пітніли долоні. Таких чоловіків тут досі не було. Були інші, були й вищі і, мабуть, миловидніші, але цей… цей з… Я тоді одразу й не могла збагнути, що у Володимира Петровича не так. Не так як у інших… Тільки згодом зрозуміла, коли уже звикла… Коли могла спокійно розглядати, слухати і… відповідати. Це та особлива інтелігентність, яку не купиш за гроші. Бо саме тоді і не дуже дорогий костюм на тобі сидить як влитий і завжди напастовані мешти якось по особливому сяють.

О, Господи, а якщо він на прощання захоче поцілувати мені руку? Я помру від сорому, коли він візьме мою мокру і холодну долоню. Тихцем, аби ніхто не бачив, я намагалася витерти об боки маринарки спітнілу правицю. Хотілось безкінечно розглядати й розглядати цього незвичайного чоловіка, але переживання мене спаралізувало. Не могла думати більше ні про що, крім як про те, що рано чи пізно доведеться прощатись.

Раптом на столі мого новоприбулого керівника задзеленчало.

— Перепрошую, я підійду, — винувато всміхнувшись, чоловік кивнув в бік телефону.

Ми з керуючим також всміхнулись йому у відповідь. Розуміюче. За мить зрозуміла, що розмова затягнулась, тож ледве кивнувши на прощання головою, покинули його кабінет.

— Як він тобі? — керуючий не церемонився.

В ту ж мить, як прозвучало його запитання, до болю чітко усвідомила, що між чоловіками, які працюють в банку, чоловіками яких я досі знала і моїм новим керівником — прірва. І не просто прірва, а неподолальна прірва.

— Не знаю. Начебто нічого, але треба попрацювати разом, тоді щось можна буде сказати напевно, — почув чоловік від мене.

Тоді я навіть на мить не задумувалась над тим, куди приведе оте таємне захоплення і… покривання.

— Молодець, — Генадій Юрієвич по-панібратськи поплескав мене по плечу, — я знав, що на вас можна розраховувати.

— Це ви про що? — все ще витаючи в мріях, я намагалася не дихати, аби цілковито не розтратити запах одеколону того, хто щойно так несподівано вразив мене.

— Зайдете по обіді, побалакаємо.

Німий подив застиг в очах, але я ствердно кивнула головою. Всю обідню перерву сушила мізки над тим, що може стати темою для балачок між керуючим банком та керівником фінансового відділу інвестицій, себто зі мною. Не в тому річ, що Генадій Юрієвич ніколи не викликав мене до себе і ми ніколи не розмовляли. Звичайно, ні. Навпаки, ми багато часу проводили разом, вирішуючи поточні проблеми, плануючи наступні кроки, зі всіх сил намагаючись підвищити показники, які чомусь стрімко падали. Засновники поки що коректно висловлювали незадоволення. В них щойно почав розпалюватись апетит, а банк не встигав за ним. Отже здивувало мене не те, що маю після обіду з’явитись на ясні очі керуючого, а те, яким тоном він про це сказав. Якось так примирливо, по-домашньому. Я б навіть сказала — надто солодко, що аж приторно. І це той чоловік, який ніколи не рахувався з чиїмись емоціями. Треба погодитись, що це більше ніж дивно.

— Генадіє Юрієвичу, викликали? — стояла в дверях тільки-но вибило другу годину.

— Вікторіє Миколаєвно, для чого аж так офіційно з порогу — викликали. Я ж казав — заходьте, побалакаємо. Чи може вас чим образив, то вже вибачайте — не хотів, не хотів, — натхненно тараторив керуючий банком, не зважаючи на мій погляд, повен здивування, здійняті вгору брови і розгубленість, яка мене сковувала і змушувала стриміти в одвірку, як скалка в пальці.

— Та ні, не образив мене ніхто, просто я… я не впізнаю вас, Юріє Генадійовичу, — вичавила я зі себе повільно, намагаючись вловити реакцію чоловіка на мої слова.

— О, чудово, чудово, — керуючий задоволено потирав руки, — я ж бачу, Вікторіє Миколаївно, що ви все ще залишаєтесь відвертою і чесною. Чудово, чудово! — чоловік не приховував радості.

Щось новенького. Відколи ж це моя нездатність кривити душею, через яку не раз сама страждала і яку при кожній нагоді Юрій Генадієвич ставив мені як докір, стала чеснотою йому до вподоби.

— Гаразд, про що ми мали балакати? — що ж, спробувала я включитись в гру, яку запропонував шеф.

— О, Вікторіє, це ж зовсім інша розмова, — вигукнув він, — ви ж не проти що я вас так називатиму?

Низькорослий, з небритою шиєю, з трохи задовгими рукавами на піджаку, зате з кубинською сигарою в короткопалій правиці чоловік виглядав доволі гротескно і я мимоволі всміхнулась, незважаючи на не вельми приємну ситуацію.

— Ні, звичайно, не проти. Але одразу хочу безапеляційно заявити, що вас й надалі називатиму по імені й по батькові, — випалила я.

— Хай буде по вашому, Вікторіє. Хай буде по вашому, — задер вгору руки чоловік, наче звертався до небес, які от-от мали розкритись йому на зустріч.

Аромат дорогого тютюну поступово наповнював його кабінет. Я уважно розглядалась навколо, наче й справді була тут вперше. Нічогенько так. Кабінет вигідно відрізнявся від свого господаря. Тут очевидно попрацював дизайнер, та ще й який. Все: від клямки і до письмової ручки на столі — в одному стилі. Все дороге, але нічого не кидається в очі — ось чому я, мабуть, уваги не звертала до сих пір на всю цю красу. Зрештою, відомо, що гармонія завжди викликає відчуття природності, наче воно саме так і має бути, наче воно по іншому бути б не могло.

На столі — шість ваз і всі як одна зі синього венеційського скла. В кожній по свіжій гілочці троянди, які ростуть китицями. Ніжно рожеві. Цікаво хто їх йому сюди приносить і ще цікаво чи вони завжди тут були? Можливо, досі у вазах стояли інші квіти: іриси, флоксії, нарциси? Фіранки на вікнах з тонкого білого єдвабу, наче нижня спідниця нареченої. Зачіплені з витонченою простотою тоненькими стяжками за ковані карнизи. Ніяких тобі важких гардин, металевих завитків. Все дуже романтично, але водночас строго і по-діловому. Над столом Генадія Юрієвича живопис… Схоже Труш… На протилежній стіні однакового розміру дошки з цікавими геометричними орнаментами виконані на основі левкасу. Щось сучасне. Мабуть, авторська техніка. На підлозі кілька скульптур, які перегукуються з декоративними пластами на стінах. Цікаво де вони їх знайшли?

Мабуть, я зашарілась, зауваживши невластиву собі сентиментальність на роботі, бо шеф спинив на мені зацікавлений погляд. Складалось враження, що йому нестерпно кортить щось сказати, але повагавшись, видно вирішив змовчати.

— Юріє Генадієвичу, пробачте, але я тільки щойно зауважила з яким витонченим смаком виконаний дизайн інтер’єру вашого кабінету.

— Вікторіє, не жартуйте! Та ви й не могли нічого зауважити, бо ж тільки вчора тут усе закінчили. Бачите — ще й квіти свіжі. Чи думаєте я їх сам щоранку купую на базарі? Чи мій водій? — реготав шеф.

Цілком розгубилась і намагалася згадати коли й справді востаннє тут була? Тиждень, півтори тому? Так, я була тут таки майже два тижні тому. Невже за такий короткий термін можна простий примітивний кабінет керуючого банку перетворити на середовище, яке достойне місця на шпальтах найпрестижніших глянцевих журналів з архітектури та дизайну. З подивом відзначила, що задовгі рукави шефа вже якось не виглядали так однозначно смішно…

— Справді… Минуло майже два тижні як до вас не заходила. Але… невже за такий короткий… — я не договорила.

— Звичайно, звичайно, можна, — перебив він мене. — Особливо, коли на це є гроші.

Чоловік на мить задумався. Скрушно похитав головою, знизав плечима. Та за мить, одним коротким рухом відігнавши від себе непрохані спогади, всміхнувся до мене.

— Думаєте я сам не знаю, що це марнотратство. Думаєте сам не бачу, що дизайнер, якого запросили самі власники й гроша ламаного не вартий. Знали б ви, Вікторіє, скільки ми йому за цей проект заплатили. А скільки ще за те, що той клятий дизайнер сам власноручно за тими вазами, шторами та іншими витрибеньками їздив аж до Італії. Добре, що за квітками не спало йому на думку їхати до Голандії, — чоловік важко затряс головою, — і не думайте, що я не намагався їх схаменути. Втручався як міг. Казав, що якби хоч якась позолота, колони, ліпнина… то може б воно того і вартувало… ет, — розчаровано махнув рукою, наче щойно знову пережив свою поразку.

— Тоді навіщо воно вам, той інтер’єр? — щось я нічого не могла поскладати докупи, ще й до того вражена його смаком.

Засновники завжди були такими заощадливими, якщо не сказати скупими. Для того аби вибити якісь кошти, аби заінвестувати у вигідний і прибутковий проект, треба було добре попотіти. Ціла гора документів, розрахунків, аналізів. Іноді аж зло брало — не для себе ж старались. Ми ж мали лишень зарплату, нехай і непогану, але й вона не дуже вже від нас залежала. Іноді премія — це коли вдалось заінвестовані кошти подвоїти. Ще й питання, а чому так мало грошей вклали у вигідний проект і чи ще можна повторити. Аякже, хтось на тебе чекає з розпростертими руками. Нема кому й нагадати, що навіть те, що вклали — мало не зубами виривали у засновників. Тому така несусвітня щедрість — більше як диво.

— Та воно мені, Вікусе, сто років не треба, — шеф, здається, знайшов в моїй особі людину, яка, нарешті, готова його вислухати, — я б за таке, — розвів руками, скривившись, наче кислицю з’їв, — й гроша ламаного не дав. Так ті, -багатозначно підніс палець вгору, — наче сказились, дай їм за три тижні півтори мільйони та дай…

– І що, дали? — не вірила своїм вухам.

— Дав, — гордо. — А ти спробуй їм не дай, того, що вони хочуть — завтра на цьому кріслі інший сидітиме, який дасть.

— Але ж як? Це ж жодна інвестиція…

— А навіщо їм інвестиція. Їм відкат давай. От ми й ремонт зробили. Вартість творів мистецтва ніхто перевірити не може. Тут справа домовленостей і ніяких тобі фіксованих розцінок в Державних Будівельних Нормах. От за цього Труша знаєте скільки заплатили? — і не діждавшись від мене й припущень, сам відповів — сто сімнадцять тисяч.

— Ого! — вирвалося в мене.

Таки Труш. Іван.

— От вам і ого. Думаєте все так просто? — аукціон, довідка експертизи, довідка на довідку ще однієї експертизи, тепер державної, а за ними ще третя — з-за кордону — для певності.

– І що? Таки Труш? — мені зробилося не піддавано цікаво.

— А хто його знає. Труша й за його життя настільки вдало підробляли, що сам автор з трудом відрізняв, а що вже сьогодні… Але чекайте-но, ми ж не про Труша мали побалакати, — чоловік раптом сам себе обірвав на пів-слові. — Щось я й справді розбалакався…

— Чому тоді я тут? — задала я резонне запитання.

— Річ в тому, — Генадій Юрієвич раптом спохмурнів і наче зробився ще нижчий, — річ в тому, що справи в банку не найкращі. Що б ми не робили, як би не старались — апетити в засновників такі, що годі задовольнити. Один з них порадив нам Володимира Петровича. Зі своїх джерел я отримав деякі дані щодо цього чоловіка. Особистість і справді неординарна та й спеціаліст з нього першокласний але… працює він так, наче сьогодні останній день — на грані фола. Та що найцікавіше — завжди виходить сухим з води. То ще та бестія… — чоловік замовк, мабуть, зважував чи сказав все і чи при цьому не сказав забагато.

— А до чого ж тут я, — спитала, вийшовши з трансу, в який мене ввела його одкровенність.

Поки керуючий банком розповідав про новоприбулого, зі здивуванням вслухалася в ті метеморфози які відбувалися зі мною. Наче поринула в чудовий сон в якому хоробрий і мужній рицар, зовнішністю разюче схожий на Володимира Петровича, рятує тендітну миловидну царівну, себто мене. І так мені від того гарно і спокійно на душі, наче нарешті сталося те, що уже давно повинно було статися.

— Безумовно, ні до чого, — чоловік знову всміхнувся.

За таку здатність шефа швидко вистигати й далі перебувати в доброму гуморі, чоловік користувався повагою серед підлеглих.

— То що я можу зробити?

— Оце вже інше запитання. По суті, — задоволено потер руки, — вам, Вікторіє, доведеться всього-навсього бути на сторожі.

— На сторожі чого? — ситуація виглядало занадто кумедно, аби бути серйозною.

— Аби, борони Боже, нічого не сталося, — в голосі загрозливо забриніли нотки роздратування.

Невже все так очевидно, подумала я і раптово похолола. Невже цей немолодий уже чоловік в піджаку зі задовгими рукавами та любов’ю до позолоти з ліпниною, настільки уважний та ще й з такою тонкою організацією чуттєвості, що за тих декілька хвилин, за які я ще й сама не встигла до кінця второпати, що зі мною відбувається, і що попри своє власне бажання потрапила таки під чари новоприбулого, а він… а Юрій Генадійєвич уже все побачив, зрозумів, відчув й тепер хоче мені засліпленій очі відкрити, від помилок застерегти.

В черговий раз за сьогодні по новому глянула на шефа. Чоловіка, з яким пропрацювала уже шість років і якого вважала таким собі простакуватим селянином, який завдяки своїм родинним зв’язкам, напористості і не вельми чіткими та непохитними принципами досяг певного положення в суспільстві. Виявляється, я помилялася. Виявляється, що він просто не мав можливості проявити свої найкращі якості. І от сьогодні керівник показав своє справжнє обличчя. Треба ж так: в один день стільки приємних несподіванок. Цікаво, що ще мене чекає сьогодні.

Чоловіка, мабуть, налякав вираз мого обличчя, бо він якось раптово підібгався і несподівано спритно, як на його важкувату фігуру, обігнув стіл і заховався наче в панцері у своєму великому презентабельному директорському кріслі з чорної ультратонкої шкіри.

Я зашарілася. Відчула як мимо моєї волі, обличчя вкрилось рум’янцями. Здавалася собі дівчиськом, якого матір застукала на гарячому. Попри все відчувала, що цей чоловік поволеньки робився непомірно рідним.

— Та перестаньте, Юрію Генадієвичу, що може статись? Я вже доросла.

Густі чорні з твердої щетини брови, що зазвичай стерчали списами врізнобіч блискавично злетіли догори, вистобурчись в одному напрямку.

— В тому то й річ, в тому то й річ, — бурмотів чоловік, цілковито збитий з пантелику. — Тому й хочу просити, аби ви за ним приглянули.

— За ким?

— Та ж за Володимиром Петровичем.

От воно що. А я — добросердечний, уважний, тонкої структури… Ех… Знову глянула на керуючого. Той самий, що завжди. Тільки рукави на піджаку наче стали ще довшими.

Розцінившив моє мовчання як згоду, чоловік продовжував натхненно говорити, що мовляв я тепер повинна пильно стежити за діяльністю новоприбулого, бо хто як не я першою знатиму про наміри чужинця. І от коли зауважу щось незвичне, чи щось, що мене насторожить, або щось, що може загрожувати цілісності банку, то повинна негайно, без зайвих церемоній повідомити йому, Юрію Генадієву, а за те… за те я буду отримувати в конверті додаткову винагороду. Поки що невеличку, але згодом… і він багатозначно замовчав.

— То що ви згодні, Віктоіє Миколаєвно? — цілком офіційним тоном закінчив розмову керуючий.

Ошелешена почутим я продовжувала мовчати, вибалушивши на нього свої, враз спорожнілі і позбавлені будь-якого почуття, очі. За коротку мить таке несусвітнє розчарування.

— От і добре. Я й не сумнівався, що ви мене зрозумієте і підтримаєте. — чоловік встав з-за столу, відсунув праву шухляду, щось звідти взяв і цілком впевнено попрямував в мій бік. — Це вам. Невеличке заохочення.

Я відсахнулась.

— Ну що ви, що ви, беріть. Ви ж не маленька, — повторив мої слова і криво всміхнувся.

Це були десять тисяч гривень.

Прийшовши додому, в той день я ніяк не могла налаштуватись на звичний лад. Не скинувши ні спідниці, ні блузки сиділа на канапі і начебто чогось чекала. Чого? Що раптом пролунає дзвінок і Генадій Юрієвич таким як завжди фамільярним тоном сповістить, що він пожартував і ніякої потреби стежити за Володимиром Петровичем немає, бо то хороший чоловік з бездоганною репутацією, а тих десять тисяч — то премія за мою багаторічну відданість банку? Мабуть, таки ні. Бо якщо шеф й вирішив розкошелитися попри свою усім відому фірмову скнарість, то справа виглядає серйозно. Ні, не те…

3

Виходила за хлібом. Магазин навпроти будинку, де мешкаю, а я так втомилась, наче в інший кінець міста добиралась. Все. Годі. Думаю кілька днів можна буде з дому не виходити.

О, тепер можна й колготки зі себе зняти, бо стиснули ноги так, що певно в мешти на розмір менші би влізлася. Блюзка… Понюхавши під пахвами, вирішила кинути прати. І чому не можна носити хоч два дні поспіль одне й теж? Бабця оповідала, що колись тих сорочок вишиваних треба було мати стільки, аби кожен день іншу брати цілий місяць. Бо часу прати не було, а якщо вже гора назбирувалась, то пралося цілий день.

Травень, а така спека, що не хочеться нічого не себе вбирати. То навіщо себе силуватиму? До мене й так ніхто не заходить, хіба іноді пара заангажованих хоче мені розповісти таємницю про Бога. Я їм завжди чемно відмовляю, не відчиняючи дверей, хоч і цього не мушу робити. Ходжу по квартирі цілком оголена і місця собі знайти не можу. З голою людиною воно завжди так — все раптово стає тобі тісним: кімнатні капці, ланцюжок на шиї, перстень на безіменному пальці лівої руки, твоє власне ліжко і навіть помешкання.

Кухня — коридор — кімната — оце й увесь мій маршрут. Хіба що, підійшовши до вікна, можу розширити траєкторію свого руху рівно настільки, наскільки далеко сягає погляд. З вікна кухні буквально на кілька метрів, бо погляд болюче впирається в обдрипані стіни хрущовки навпроти, а з вікна спальні — ген аж до обрію. Аж туди, де сизо. Де небо родичається зі землею. Де між ними тільки вкрита пеленою туману зелень дерев і мелодійні співи пташок, про які лиш можу здогадуватися.

Готуюсь до сну. В руках ситцева нічна сорочка яка вже встигла добряче остогиднути за той час поки я тут. Поки гола — наче між двома світами. Між тим в якому спала в шовкові і тим де сплю в тому, що більшість…

За якийсь час безцільного стояння біля вікна зловила себе на думці, що я… прислухаюсь. Так. Я чекала… на ті звуки за стіною, які вчора так безцеремонно висмикнули мене зі сну. Оце так… Виходить — цій події я надала значно більшого значення, аніж би мені того хотілось. Можливо, як би не ті звуки вчорашньої ночі за стіною, то я й досі перебувала б у собі, мов у летаргічному сні.

До вчора намагалася ні про що не думати, ні про що не згадувати. Намагалась уникати геть всього аби не зворухобити свою душу. Була як хворий з ампутованою ногою. Її вже нема, а він її чує. Боялась підвестись, подивитись якої ж частини душі в мене нема? Страшно. Ще не зараз.

Але ті звуки за стіною… З вчорашнього вечора їх відлуння безцеремонно вселилися в мій мозок. Не покидала думка, що чоловік, який учора заставив звиватись жінку наче вужа на розпеченій блясі, мусив бути… іншим.

, який заставляв жінку плакати, мимоволі вселив в мене… надію.

О! Здається, за стіною хтось таки є. Силоміць відриваюсь від кривої смужки злиття неба зі землею. Інстинктивно намагалася знайти відповідь за вікном, бо тут, в моєму помешканні, її чомусь немає. Не зауважила, що вже стемніло. Навпомацки пробираюсь до потрібної стіни. Якраз в ногах ліжка. Вона така ж гола як і я. Відчуваю, що трохи промерзла, але не вбираюсь, бо боюся змарнувати час і пропустити щось важливе. Притуляюся до неї. Спочатку обличчям, а згодом і всім тілом. Стіна приймає мене. Вона на диво тепла і єдвабно гладесенька — як тіло цілковито молодої дівчини. Я розставляю руки, наче хочу обійняти її. Стіну? Дівчину? Виходить якесь розпяття, тільки з тилу. Отак з розпростертими руками, наче птаха, яка намагається злетіти, перетворююсь в слух.

Якщо заплющити очі і довго-довго вчуватись, то можна все бачити. Ніби-то бачити. Я була в тій квартирі, коли там робився ремонт. Ми всі з цілого під’їзду там були, бо роботи велися дуже довго і дуже гучно. Спочатку було навіть цікаво — хто ж затіяв несамовитий ремонт в такому скромному будинку як наш. А виявилося все значно простіше, ніж гадалося. Сусіди видали доньку заміж за іноземця, от він і вирішив зробити в її квартирі ремонт на випадок, якби їм довелося сюди приїздити. Але пройшло вже кілька місяців, а в квартиру так ніхто й не навідався. Видно тому її й продали. Зате всі сусіди там були і весь ремонт бачили. А мені впало в очі планування. Бо хоч помешкання було двокімнатним, зате кухня в нього значно менша від моєї. Це мене здивувало.

Прилинувши до стіни, мені не вартувало жодних зусиль уявити кімнату, яка була по той бік перегородки. Пофарбований світло-персиковою фарбою, покій світився, коли заходило сонце. Великі, на замовлення дубові підвіконня з легкістю могли вмістити на собі людину. Ліжко, мабуть, стояло саме з того боку біля котрого я принишкла.

Невже вони привезли зі собою песеня? Тоненьке, наче павутина, скавуління ледвовловимо долинуло до мого вуха. Почула як мороз пробіг по шкірі і та вкрилася дрібнесенькими пухирцями. Холодно? Ні. Раптом стало до болю нестерпно від одніє думки, що я більше тих очікуваних звуків не почую. А як же ж моя надія?

Завиваня повторилось, але значно голосніше. Стало очевидним, що то ніяке не цуценя, а жінка породжує ті звуки. Та ж жінка, що учора всіма фібрами душі ловила задоволення.

Не треба думати, що я їй заздрила. Ні. Я свого часу також все отримала. Але то було щось інше. Таке ж переконливо солодке і щемке, таке ж тягучо-тремтливе, але лишень на фізіологічночному рівні. Про це я довідалась… вчора. Бо вловила в голосі незнайомої жінки щось більше, аніж просто втіха… Що саме — я не відала, бо сама цього ніколи не мала. Саме те щось і було майстерно вплетеними нотками з присмаком гіркого полину в приторному солоді, що надавали тому вдоволею лету. Стрімкого. Окриленого.

Що ж там відбувається? Мене розривала на шматки цікавість. Як я не дослухалася, як не намагалася вловити ще бодай хоч якийсь звук крім того скавуління, нічого не вдавалося.

Там більше нікого не було. Вона сама. Вона лежить так близько, що я розрізняю її дихання. Що ж, чорт побирай, вона там робить? Чому так скавулить? Невже щось спричинює їй біль?

Скиглення стає голоснішим і наче благальнішим. Чую як вона несамовито товчеться по ліжку, як натужно і співчутливо стогнуть простирадла. Я стерпла. Та ж вона… Вона намагається отримати собі насолоду… без нього. Сама собі… Сама для себе… Насолоду, яку з ніким не потрібно ділити, за яку нікому не мусиш бути вдячною. Тільки-но зрозуміла походження тих звуків, в уяві постала жінка. Молода, самотня з великими потойбічними очима, в яких можна заховати пів-світу. Рот відкритий, уста сухі і пошерхлі. В надвечірніх сутінках в неприродній позі застигла постать. Тьмяним світлом вібрує матовість шкіри. Тіло розламане кривою лінією ніг, розкинутих в різні боки. В ту надтріснутість встромила пальці. Намагається загоїти свою рану, загоїти біль, завдану чоловіком. Радше його відсутністю.

Тепер вона квилить, мов пташка. Та, що з поламаним крилом силиться злетіти. Уста жадібно хапають тонкі ріски розігрітого повітря, щоб не задихнутись від потреби… в ньому. В чоловікові чи в його устах, руках, смаглявій плоті? Руки жадібно зминають перса. Ні. Лише одна рука. То праву, то ліву. А ті вперто мовчать. Не реагують. Не тріпочуть і не тремтять. Тільки настовбурчено закопиливши пружні пипки штрикають її у й так зранене самолюбство. Бо їм також, бачите, подавай його долоні. Мякі та водночас владні.

Силуюсь і ніяк не можу згадати а який то він, той дотик чоловічих рук. Невже так давно це було, що геть з пам’яті стерлося? Чи не було що стирати? Ніяк не вдається освіжити спогад про дотик. І починає мені видаватись, що його взагалі не було… того діткнення. А як же тоді? Як же я без торкань? Невже просто входив в мене і через кілька митей — наче нічого й не було? Та ні. Не може того бути… Чи може? І я з тим жила, вірніше без того?

Вмить зробилось якось страшно і соромно… самій за себе. Легко, аби тільки вмістилася рука, зробила між стіною і тілом шпарку. Не відриваючи вуха від шовковистості тиньку намагалася зімітувати дотики чоловічих рук, аби хоч таким чином відновити в пам’яті стерті файли. Спочатку в мене виходило якось незграбно, наче торкалась чогось чужого і непристойного. Руки були холодніші від персів, тому ніжна шкіра одразу зібгалася і вони ледвовломимо потягнулись догори, наче дуги брів, здійняті в очікувані якогось дива. Довелось зауважити, що вони в мене округлі і доволі важкі. Відчула як вони охоче вмощуються в долоні та мов малі кошенята ластяться і з насолодою прогинаються під пальцями.

Спинилась. Ні. Нічого такого схожого досі не відчувала. Таке не можна забути. Не можна викреслити, стерти з пам’яті. Не можна не пам’ятати ту довіру, з якою перса відповідають на твої дотики. Ту пружність і твердіть їх верхівок, яка так невинно провокує і манить. А згодом — бажання стиснути їх з усією натугою, аби силоміць вичавити з них радість насолоди. Та найдивовижніше те, що ніжність і єдвабнисть з якої вони виткані сама прагне того грубого і владного дотику, від якого тужавіють потемнілі від задоволення кільця. І, мов цнотливі дівчата, вкриваються румянцем, видаючи безсоромне бажання бути зім’ятими, розтерзаними, насилуваними.

До болю солодко. Жінка за стіною переходить на крик. В тому крикові все: біль, самотнє надвечір’я, насолода, претензія, крива лінія неба, надія… Друга рука відривається від стіни і вже пестить стегна, внутрішню поверхню ніг, яка на дотик схожа на перса. Така ж єдвабна і така ж чуттєва. Господи, та що ж це зі мною? Навіщо я це роблю? Я ж уже все згадала — не було нічого схожого. Так не пестив ніхто мене. Може, для годиться й стиснув напнуті горбики під блюзкою, може й поцілував, трішечки попестив… але не більше. То що? Маю тепер самотужки наздоганяти? Але що? Чи кого?

Далі… я пропустила все, що було по той бік. Почула голосний переможний стогін полегшення. Не знаю, це була я чи жінка за стіною. Та це вже не мало значення. Плоть болісно і затихаюче пульсувала під пальцями.

Сльози текли з очей і зрошували подушку. Чи я тоді плакала? Мабуть, ні. Я проходила очищення. Я вчилася любити себе саму. Я більше не хотіла стояти осторонь і вдавати, що все, що відбувається — відбувається не зі мною…

5

Зранку прокинулась від того, що протягом ночі ніяк не могла знайти усамітненого місця, аби побути наодинці з чоловіком, який без сумнівів як дві краплі води був схожим на Володьку. Якби не той сон, і бажання все-таки опинитись сам на сам з незнайомцем, то я б, мабуть, сьогодні іншими очима дивилась на новоприбулого… не такими жадібними. І, можливо, не вляпалася б в цю бридку історію з нишпоренням.

Раптово мені зробилось так прикро за себе, що на очі вмить набігли сльози. А я ж, потрібно зауважити, не з сентиментальних. І чому це все на мою голову? Навіщо воно мені?

Жила собі як всі. То й що, що нічого особливого не було, що чоловік не дарував квітів, дрібних подарунків, не цілував на добраніч, не говорив: — «Доброго ранку, люба», не приносив кави до ліжка, не дивився на мене зі захопленням, не зауважував в якій я сукні, не міг згадати, що їв щойно на вечерю — так це у всіх так. І я начебто вже до цього звикла — не жалілася нікому, не вередувала, ультиматумів не ставила на кшталт: — «Або шуба, або я», навіть тихцем по ночах не плакала — звиклася.

Уявила собі, що це не я. Що це цілком інша жінка в якої така доля — карма так би мовити, а сама збоку на це все споглядала. Збоку воно не так болить…

І ті чоловіки… Я ніколи не ставала на сторону жінок, що чоловіків цуралися, зневажали чи просто ігнорували їх. Правда, я тих жінок і не осуджувала, бо завжди вважала — кожному своє, але потай тішилась, що той, нестерпний, за їхніми словами, чоловік в мене все ж є.

Зрештою, нема чого гріха таїти — вважала себе від тих жінок ліпшою. Бо ж якби і в них були чоловіки, то чи б вони тоді виступали та мітингували? А чому в них чоловіків нема? Бо вони на них не заслуговують: прати — не перуть, підлогу помити — це також нижче їхньої гідності, їсти варити тим жінкам також потрібно або по черзі з чоловіком, або домогосподарка, винайнята за гроші, хай варить… Коли чоловік таку жінку покине, то й питань не виникне, але ж мене…

Ніяк не можу до тями прийти після розлучення. Ніяк не второпаю що мені робити і до якої когорти покинутих жінок пристати. До тих, що чоловіків зневажають, але постійно про них теревені заводять чи до тих, які давно рукою на них махнули і живуть так, наче їх в природі не існує.

Скільки до себе не дослухаюсь — зрозуміти не годна. Щось глибо в середині мене каже, що не всі вони такі паскуди, як про них розказують а з іншого боку здоровий глузд та події останнього часу говорять самі за себе — нема кому вірити. Будь мудра…

Отак собі розмірковуючи, більше зі смутком, ніж з біллю, зловила себе на думці, що таки знаю, чому так зачепила мене вчорашня подія за самісіньке серце, що попри бажання чекаю продовження. Надія? Можливо…

Роздумування на кшталт того, що зранку все проясниться не виправдали сподівань. Про всяк випадок, того дня, йдучи до праці, вбрала нові майтки які берегла про всяк випадок. Правда, про який саме й сама не знала…

Якщо мене має збити машина і я маю лежати посеред людного місця в старих майтках, а нові лежатимуть в шухляді комоду, то вони нічим мені не допоможуть. Навпаки. Ця думка, попри всю трагічність ситуації, сверлитиме мені мозок. Відволікатиме від надання правильних відповідей молодому лікареві з каретки швидкої допомоги, від яких, можливо, залежатиме моє життя.

Чи у випадку, коли все-таки стріну чоловіка, якому захочеться віддатися. Прийду з ним додому, а ті ж майтки, котрі спокійнісінько лежатимуть на дні шухляди, також мене не порятують, а тільки дратуватимуть, бо чому вони там, у комоді, а не на мені.

В голові досі жила історія чоловікового друга Степана. Той якось розповів, що донині пам’ятає пригоду майже тридцятилітньої давнини. Пригадував, як вони дітьми, вертаючись зі школи натрапили на місце аварії. Розбився мотоцикл, на якому їхали хлопець з дівчиною. Товариш чоловіка не знав достеменно яким чином сталася катастрофа, не пам’ятав чи хтось вижив. Весь час з того моменту перед очима в Степана стояв лише один-єдиний застиглий кадр. В неприродній позі лежить нерухоме тіло дівчини, задерта догори спідниця і розкішна коронка від порваних при падінні панчох на звабливих стегнах молодої панянки.

Ми ще перепитували чи він упевнений, що то були саме панчохи на дівчині. В ті часи й звичайні колготи були дефіцитом. Степан ствердно кивав головою і запевняв, що він нічого не вигадує, бо такої краси, а особливо за трагічних обставин ні з чим не переплутаєш.

Панчохи вбрала також.

Щойно зайшла до кабінету, роззирнулась. За ніч начебто нічого й не змінилось, проте все було якимось іншим, наче чужим. Вирішила на хвилю застановитись, виробити стратегію. Пауза в роботі ще нікому не зашкодила. Запарила собі кави і втупилась у вікно, відпустивши погляд у безкраю синь.

— До вас можна, Вікторіє, — крізь прочинені двері зазирав, знаєте хто? Володимир Петрович… Володя…

— Можна, можна, — проказала трохи розгублено, бо я хоч і в майтках, зате все ще без стратегії, що виявляється однаково зле.

— Вибачте, якщо перешкоджаю, але тут, знаєте, терміново потрібно приняти рішення, — стояв у дверях, чемно чекаючи на запрошення ввійти.

Оніміла од всього відразу: від його ґречності, від того, що нині виглядав ще ліпше як вчора, від запаху одеколону, який не тільки обеззброює, а й робить своєю спільницею, від голосу, погляду…

Ось коли воно сталось… А я все картала себе за легкодухість, за слабку волю, за відсутність рішучості. Картала за те, що мабуть могла, але не чинила опору, не вистояла, піддалася…

Коли? Коли я той опір мала чинити, якщо піддалася вже першої миті, як тільки-но увійшов до кабінету Генадія Юрієвича. Якщо всі рішення були прийнятими ще в перші чотири секунди, за які жінка з давніх давен на цілком підсвідомому рівні робить миттєвий висновок чи підходить їй цей чоловік чи ні. Як мужчина, як чоловік, як коханець і навіть як батько її дітей. Ще тих чотири секунди не минули а я вже знала — підходить! По всіх статтях підходить!

— Та ні, що ви? Прошу зайти. Прошу не стояти в дверях, прошу не робити мені сорому, прошу… — бурмотіла я, ще більше ніяковіючи.

А що коли всі мої почуття до нього написано великими літерами в мене на чолі і не тільки він, а й усі решта працівників банку це бачать? Труснула головою, вперлася поглядом у вимкнутий монітор і, отримавши від тої чорноти такий-сякий грунт під ногами, підвелася йому на зустріч.

Все сталося так миттєво і несподівано, що й не схаменулась, як опинилась в безпосередній близькості від того чоловіка. В той час як вискочила з-за столу, рушив мені на зустріч, не маючи найменшого уявлення про про мій намір. Це була не просто пастка. Це був кінець. Кінець моєму намаганню втриматись на поверхні, намаганню використовувати здоровий глузд, вхопитись за рятівну соломинку логіки.

Опинилась просто перед ним. Могла бачити найдрібніші візерунки на його краватці, могла прочитати ледве помітний надпис на гудзиках його сорочки, яка пахла пральним порошком. Та найгірше, що могло зі мною статись — це те, що я шкірою свого обличчя відчувала тепло його тіла, чула його запах змішаний зі запахом свіжості вбрання, одеколону, кави і… коли уважніше прислухатись, коли… заплющити очі, то й запах чорного хліба з маслом, які він їв на сніданок.

— Мені дуже потрібна ваша відповідь.

Він не бачить що зі мною коється? Чи це звична поведінка усіх жінок навколо нього? Можливо, йому видається, що саме так вони і мають себе поводити? Завмирати, затинатись, вкриватись румянцем, шарітись, заплющувати очі, всміхатись до себе, задавати безглузді запитання, або давати не менш безглузді відповіді.

— Так.

— Перепрошую? — Він здивувався і здається — щиро.

— Так, слухаю. — Виправилась я.

Намагалась все ж оговтатись, не зважаючи на те, що мої нові майтки, можна було викручувати від вологи. Я не впріла… Я хотіла… Його, його рук, голосу, запаху… Хотіла все окремо, почерзі, і все разом… там… під білим єдвабним італійським мереживом.

Несподіване усвдомлення свого бажання раптово привело мене до тями. Далі вже могла спокійно, не кліпаючи повіками, дивитьсь на свого безпосереднього керівника, милуватись його кількаміліметровою щетиною і чути все, про що він говорив.

Про турків, які готові взятись за ремонт дороги, про добру ціну, яку пропонує їхнє керівництво відносно якості роботи, про терміни виконання угоди, про відкат, про прибутки, про задоволення засновників, про ріст кар’єри, про… Стоп. Що він сказав? Його остання фраза. Щось про мене. Точно про мене. Але що саме? Я б могла відтворити в точності кожне його слово, всі цифри, відсотки, числа, дати, все, що стосувалося ремонту дороги, але не могла повторити короткої фрази яка стосувалася мене особисто.

Що це? Вибіркова амнезія, фрагментарна пам’ять, чи моє глибоке, на підсвідомому рівні відчуття сорому за себе? Невпевненсть? В мене? Звідки? Я завжди думала про себе добре.

Можливо, навіть трошечки ліпше ніж добре. Я завжди вважала, що трохи ліпше готую від інших, трохи ліпше вдіваюсь, з трохи ліпшим смаком вибираю бренди, трохи ліпше виглядаю. Тоді що це за нотки невпевненості?

Виявляється, на тому ж підсвідомому рівні вважала себе не вартої такого чоловіка як Володимир Петрович. Але звідки це в мене? З дитинства? Від виховання? Від якогось набутого досвіду? Мій чоловік… мій чоловік аніскілечки не схожий на мого керівника… Оо-о-о! Тільки не це… Саме через відчуття меншовартості в мене був чоловік, котрий пішов від мене, вірніше той, хто не повершувся? Чому ж досі це питання мене не турбувало? Тільки тепер, коли зустріла Володимира все почало рватись на гору. Раптом захотілося правди. Про себе. Про нього. Про чоловіка, зрештою…

Про всяк випадок кілька разів кліпнула повіками. Тиша не розчинилась і нічим не заповнилась. Видко він вирішив, що сказав усе, що планував. Тепер очікував моє реакції.

— Стосовно турків… — Почала я обережно, наче ступаючи на тонку кригу.

— Ні, стосовно них усе вирішено. — Вн усміхався. — Стосовно вас.

— Мене? — Мабуть вміння потрапляти в ступори — це теж риса характеру. І попри моє бажання вона в мене була.

— Так. Я прийшов почути від вас чи ви згодні летіти завтра на зустріч з керівництвом турецької компанії. Потрібно замовити квитки на літак і забронювати номери в готелі. Це завжди надійніше, ніж купувати номер на місці. — Терпляче пояснював він, мабуть, зауваживши здивування на моєму обличчі, яке нерухомо застигло на ньому.

Ось про що він. Запитував чи я поїду з ним на зустріч. Вдавати, що вагаюсь, чи одразу сказати, що «так»? І що на всі наступні запитаня — «так» і знову «так». Але жінці не личить бути такою податливою. Не пасує говорити все, що думає. Потрібно вдавати. Вдавати, що для мене це дилема. Що не маю я жодного бажання з ним кудись летіти, тим паче, до Туреччини. Там щойно розпочався сезон. Сонце ще ніжне, а вода вже доволі тепла. Цвітуть всіма можливими кольорами кущі, дерева, квітники і де я на превеликий свій сором ще жодного разу не була. Все ніколи. Та й не до того було… Але якщо це ради банку, ради…

— Думаєте моя присутність на переговорах доцільна? — Скромно опустивши повіки, питаю.

— Безумовно, це ж ви в банку визнаний стратег. Хто краще від вас знає фінансову сторону питання? — Всміхається на весь рот, зрозумівши, що я погодилась.

— Але ви справитесь і без мене. Я читала ваше резюме, — несподівано для себе випалю я.

Ніякого резюме я не читала і не вважала, що він може справитись без мене. Але як же тоді недоступність? Як же тоді завойовувати? Про те, що буде, коли Генадій Юрієвич довідається, що я відмовилась від стратегічної поїздки, в ту мить воліла не думати.

Який Генадій Юрієвич, який банк, які фінанси, коли в майтках з білого єдвабного італійського мережива, які досі лежали про всяк випадок, від бажання хлюпало і мало не преливалось через край.

— Справді? — здивувався. Щиро.

— Так. — Вирішила не здаватись і впиратись докінця, хоч не зовсім зрозуміла, що саме його дивує. Що він справиться й без мене чи те, що я читала його резюме.

Всміхнувся. Господи, чому ти одним даєш все, а іншим нічого? Чому в одних весь чар, розум, гроші, краса, усмішка, а в інших просто мокрі майтки?

— Якщо ви читали резюме, то ви б мали зрозуміти який я хвалько. Тож, будьте такими добрими, щоб ощавливити мене своєю присутністю. Я в повній мірі хотів би насолодитися своєю перемогою на ваших очах.

Що тут скажеш? Ач як завернув. Хай. Хай йому грець.

— Замовляйте.

Я ще довго стояла біля вікна, боячись сісти за стіл. Переймалася тим, що вогкий слід від бажання переб’ється на спідницю. І чомусь виникла думка, що все-таки не даремно вбрала білизну з білого єдвабного італійського мережива, яка про всяк випадок лежали в шухляді.

6

Все частіше й частіше ловила себе на думці, що проживаю чуже життя. Вкотре чуже. Чужим було, коли вийшла заміж за чоловіка, який слухав свою мамцю і понад усе обожнював борщ свеї тети. Чуже воно й тепер, коли вбираю чернече вбрання, тамуючи свій страх, розпач, а заодно свої емоції, бажання, тіло…

Цікаво скільки часу так витримаю? А ще цікаво чи в усіх решта людей виникало коли-будь таке ж відчуття. І що тоді робити? Жити далі, вдаючи, що все гаразд і нічого особливого не відбувається, чи все-ж такт щось змінювати? Але що?

Ось мої сусіди. В’їхали в нову відремонтовану квартиру. Чи їм добре? Чи в цієї жінки за стіною ніколи не виникало відчуття, що проживає чуже життя? Якось при нагоді потрібно буде спитати, хоч мені не слід (в цілях безпеки) заводити нові знайомства і розмовляти з чужими…

Роздуми обірвала мелодія дзвоника на вхідних дверях. Трохи жаль, бо от-от обіцяла з’явитись ниточка, за яку можна було б зачепитись. Поволеньки, обережно, аби не сполохати, слово за словом вийняти усю правду. Мені її так бракувало останнім часом…

Накинувши на голову хустку (вдома ходжу в довгій чорній сукенці і білою хустиною на голові, хоч не знаю чи так правильно, бо ніхто мені на цей випадок інструкцій не залишив) пішла відчиняти двері. Часом до мене забігав сусідський хлопчик. Йому чотири роки і в нас спільний… кіт, вірніше кицька.

Та прибилася до нашого під’їзду пізньою осінню, разом зі мною. До того ж вона була вагітною. Ніхто її не проганяв, але й забирати до себе не хотів, тож ми з Максимом, так звали малого, незмовляючись, почерзі її годували. Кицька призвичаїлася і навіть ходила до нас в гості. Іноді Максим забігав спитати чи вона часом не в мене. Кицьки сьогодні не було, тож я готувалась йому запропонувати, аби пошукав на подвір’ї.

На порозі стояла молода жінка. Йокнуло серце. Закалатало голосніше. В горлі пересохло, в скронях зі шаленою швидкістю зецебеніла кров, гупаючи молоточками які грозились перетворитись на кувалди. «Попалась», — перше що спало на думку. За мною прийшли. Невідомо звідки з’явився войовничий дух. Буду опиратись. Так просто вони мене не візьмуть. Обережно, аби не викликати підозри, намагалась розгледіти в незнайомці геть усе, що може стати в пригоді. Силилась зметикувати чи вистарчить сили її відштовхнути, щоб втекти. Вистарчить.

Тонкотіла. Великі чорні очі. Чіпкі і уважні водночас. Не приховуючи здивування також вивчає мене. Сукню, хустку, обличчя. Очі, які можуть завмерти і які готові будь-якої миті відсахнутись. Як у нашої з Максимом кицьки, подумалось мені. Миловидне обличчя з акуратними рисами. Правда, трохи завеликий рот, складений в зніяковілу посмішку. Якби не зовсім коротке волосся, то могла б навіть бути гарною, а так — скидалась на хлопчака. Чоловічою стрижкою весь чар її зграбної фігури зводився на нівець. Джинси, чоловічого крою сорочка також приховували її жіночість. Вмисно? Чогось соромиться?

— Доброго дня. Можна я від вас зателефоную. Ніяк не звикнуся з новою квартирою і весь час гублю ключі.

Від несподіванки продовжую стовбичити у дверях. Судідка. Ось хто вона. Чудово! Це ще не за мною… Ще є трохи часу…

— Вибачте, я не відрекомендувалась. Мене звати Ореста. Я ваша сусідка.

Не заю чи вона це чула, не знаю чи цей звук був взагалі, але мені видалось, що в момент, коли сказала, що вона моя сусідка щось клацнуло. Так, як клацають замки від дверей, що ховають за собою таємницю. Особливо чужу.

— Що ж, проходьте, — відступаючи їй дорогу, запрошую зайти.

Чомусь нагадую собі відьму, яка солодким голосочком запрошує двох діток, що заблукали, до пряникової хатинки.

— Телефон на поличці біля дивану. Мене звати Вікторія… сестра Вікторія, — виправилась я.

Дівчина рішуче попрямувала до цілі. Граційно присіла біля телефонного апарату, зняла слухавку. З пам’яті набрала номер. Дуже тихо і вкрадливо про щось з кимось коротко перемовилась. Поклавши слухавку, ще якийсь час дивилась перед себе в нікуди. За мить хитнула головою, наче проганяючи чиюсь з’яву, вирівнялась і щойно тепер обережно роззирнулась.

— Гарно у вас, — вихопилось у неї.

Ми перезирнулись. Обоє знали, що ніяке у мене не гарно. Старі лаковані меблі, кришталеві цукернички у креденсі, кілька порцелянових фігурок, пластмасові квіти у скляних вазах.

— Хіба? — знітилась я.

До цього часу намагалася не зважати на, не так вбоге, як старомодне убранство свого помешкання. Нині глянула навколо очима молодої жінки.

— Затишно у вас, — поправилась вона.

— А у вас хіба ні? — цікавість пройняла мене наскрізь.

Може запропонує зайти?

— Ні, в мене все по іншому. Все якось дуже голо…

Мені раптом видалось, що дівчина готова розповісти щось дуже особисте, інтимне. В ту мить я її перебила, бо не хотіла, аби згодом вона про це пошкодувала.

Запраглось підійти і погладити її по голові, запустивши пальці в коротке смолянисте волосся. Мабуть, вона б цього не зрозуміла. Між нами всього якийсь десяток років різниці. Не можу поводити себе так, як добра бабуся, бодай і чужа.

— Ще все буде. Ви ж нещодавно в’їхали. З часом обживетесь…

— Правда? Ви так думаєте? — просто в очі.

Чекає. Сподівається, що я розвію її сумніви, сподівається, що переконаю в тому, в що сама не дуже вірить. А я ж не від того що знаю, а тому, що так ввічливо. Так годиться. Тим паче мені особисто цього не вдалось. Обжитись…

— Так, звичайно. Всі обживаються й ви обживетесь, — навіщось просто в очі їй брешу.

— Дуже вам дякую… дуже дякую… За все, — повеселіла. — Заходьте й ви до мене. На чай.

— Зайду, зайду. Обов’язково зайду.

— А можна я до вас іноді зі своєю донечкою приходитиму. Ви зможете їй щось про Бога розповісти, а то з мене паскудний вчитель. Жодної молитви не знаю. — Тихо.

Думаєш, дівчино, я знаю? Крім «Отче наш», що прабабця навчила, на превеликий свій сором, — нічого.

— Звісно, що можна. А дівчинці скільки?

— Вісім.

Пішла. Зачиняю за нею двері і ще якийсь час заглядаю у вічко. Сіла на сходи, схилила голову на перела і чекає. Як наша з Максимом кицька, знову подумалось мені.

Майже нічого не готую, але іноді все-одно виходжу до крамниці. Оскільки купую восновному хліб і масло, іноді ліверну ковбасу для кота, то особливою увагою продавчині мене не наділяють — не їхній клієнт. Стороннім також до мене жодної справи. Сусіди звикли до такого вбрання, а інших, мабуть, вже нічим не здивуєш.

Стою біля прилавка з тістечками. Гарні, наче намальовані. Не купую, бо відвикла собі догоджувати. Раптом взявся такий приступ ностальгії за горнятком кави з тістечком в доброму товаристві, що, мабуть, зойкнула, бо жінка з-за ляди питально звела брови, глянувши в мою сторону.

— Згадала, що вогонь під баняком з кашею не вимкнула, — збрехала я і опустивши голову, чимхутчіш покинула свою чергу.

До наступного магазину далеко. До цього, що через дорогу, повертатися не хотілось. Хай, повечеряю без хліба, велике діло. Доросла жінка. Стерплю. Йду, а тістечко з вітрини стоїть перед очима і безсоромно вилискує глазурованими боками.

7

Вперше в літаку. Вперше сама… це якщо не враховувати Володимира Петровича і ще декількох працівників банку, присутниість яких не завадить при підписанню договорів.

Думала все буде як в кіно: мякі фотелі, поряд Володя (подумки саме так від учора називаю свого безпосереднього шефа), келихи білого вина, мила бесіда яка завершується тим, що він засинає в мене на плечі, а я щаслива і бездиханна, бо боюся поворухнутись, аби не потривожити його сон… Але де ж то. Бідному женитися — ніч коротка, як то кажуть в народі.

Поряд — зовсім молода дівчина з юридичного відділу. Місяць як з’явилась в банку, а вже летить до Туреччини. В першу мить дивуюсь, але одразу пригадую, що її дядько — один зі засновників відомої в західному регіоні колсандингової компанії. Звідкись відразу народжується тиха неприязнь. Розумію, що підстав для неї нема, проте не годна впоратись зі собою. Силувано посміхаюсь, аби не виказати того, що відчуваю насправді. Мар’яна посміхається у відповідь. Щиро і навіть втішено. Готова щось сказати, але я відвертаю голову до ілюмінатора і втомлено заплющую очі.

Сормно за себе. І дуже-дуже боляче. Достатньо будо кільканадцяти хвилин, аби зауважити те, з чим важко сперечатись. Зграбна постань на високих підборах. Діловий сарафан, вбраний поверх білої бастистової блюзки виглядає на юній граційній працівниці, мов вечірній стрій.

Тонка чорна смужка від станика, що випадково відкрилась чужому зору, виглядає дивовижно доречно. Вона магнетично приворожує погляд і мимоволі народжує усмішку. Одразу стає зрозумілим, що у віці дівчини станики носять радше для краси. В моєму ж — аби підтримати та сяк-так придади хоч якоїсь форми з віком обвислих грудей, які до того ж вкрились ластовинням і чомусь зробились різного розміру.

Пружна шкіра відкритих частин тіла вкрита тонкими єдвабними волосинками, які міняться, вилискують на світлі, створючи навколо дічини видиму ауру золотистого кольору. На обличчі мінімум косметики — суцільна свіжість і молодість. Волосся неслухняною копицею абияк сколене на полиці, а враження таке — наче щойно з перукарні. Кілька світлих пасем природніми завитками в’ються навколо вушок — хотеться торкнутись і загорнути собі на палець. І все це без напруги, без суєти, без зайвих зусиль, точніше без жодних.

А що в мене? Діловий костюм в кращому випадку схожий на діловий костюм, а не на відчайдушну спробу приховати усі явні і неявні недоліки жінки, якій щойно минуло тридцять вісім.

Від підборів залишилась тільки одна назва, бо з віком судомить від однієї лише згадки про натерті мозолі і пересування в кінці дня, мов на шлюбній доріжці в американському фільмі. Крок — спинилась. Перевела подих, знову зціпила зуби, насилу начепила усмішку, аби не так видко було спотворений від болю вираз обличчя і далі. Крок — спинилась…

Шкіра після півтюбика дорогого крему ще сяк-так, але на ногах, особливо на стегнах, навіть ящо вони й в панчохах, важко приховати зародки целюліту. Волосся виглядає добре тільки тих сорок хвилин, поки над тобою стоїть перукар кавказької зовнішності. Решту часу ти намагаєшся зробити вигляд, що в тебе просто його нема, але густі пасма які ти збираєш з гребінця і кожного ранку зі своєї подушки наводять на протилежну думку.

Безумовно, ніщо з вище перечисленого не заважало мені все ще чутися і виглядати привабливою, але ж яких зусиль це мені вартувало. Як же тут не боляче? А оцій смаркулі поряд — все на блюдечку, все готове…

Добре розумію, що ніяка вона не смаркуля і що в житті просто так нічого не буває, а зі собою зробити нічого не можу. Заздрю. Тихо але заздрю. Тому й соромно.

Відкриваю очі. Хоч нічого дівчині не сказала, проте хочеться попросити пробачення.

— Ви мабуть вивчали документи і пізно вчора лягли, бо щось на вас лиця нема. — Зауважую на собі уважний і по-материнськи співучасний погляд Мар’яни.

Маєш тобі. А я ще хотіла пробачення попросити.

— Та, ні. Нормально лягла. Голова щось розболілась. Давно не літала. — двічі збрехала я.

Хоч те, що прововтузилась всю ніч без сну, також було правдою.

— Зате ви, Мар’яно, виглядаєте чудово, мабуть, нічого не заважало вам гарно виспатись, — з’язвила я.

— Та, ні. Що ви? Я сьогодні ще не лягала. Як то кажуть — з корабля та й на бал. — дівчина, здавалось, не зауважувала неприязні в моєму голосі.

Мабуть, я не встигла приховати свого здивування, бо вона вже продовжувала розповідь.

— Вчора ж було день народження Віталія Степановича.

Я ствердно кивнула головою. Ми всі вітали начальника юрвідділу з ювілеєм. Височенко не любив гучних святкувань, тож в кабінеті накрили фуршетний стіл. Кожен, хто заходив привітати, міг з уродинником перехильнучи чарчину і закусити смаколиками, якими красувались безліч полумисків.

— Пам’ятаю. Ми з ним разом виходили з банку, — зауважила я.

— Так, але ми вирішили влаштувати йому сюрприз, — Мар’яна задоволено посміхнулась, щось пригадавши, — і водій завіз його в нічний клуб «Міленіум», де ми до ранку й розважались.

Я не вірила свої вухам. Віталію Степановичу Височенкові виповнилося сімдесят. Чоловік за вісімнадцять років роботи в банку не був на жодному ювілеєві та корпоаративній вечірці. І він раптом святкує до ранку своє день народження? Я не знала жодної людини яка б могла вплинути на його рішення. Мені нестримно захотілося знати про цей захід геть усе.

— Хто це ми? — Я не церемонилась.

Немилосердна цікавість заставила мене забути про правила доброго тону, про субординацію.

Здавалося, дівчина тільки того й чекала.

— Ну, не зовсім ми… тобто зовсім не ми… одним словом, це була я.

Добре, що літак проходив зону турбулентності і всі мали защипнуті паски безпеки, бо мене мало не зірвало на рівні ноги від здивування.

– І що? Віталій Степанович піддався на ваші вмовляння і погодився на продовження уродин в нічному клубі? — Завчасу смакувала Мар’янину поразку.

— Звісно — ні. — Й не намагалась приховати правди дівчина. — Я б на це не розраховувала. Всього як місяць на роботі і такий успіх? Ні-ні, я цього точно не заслужила.

Тверезість мислення з бестурботною щирістю заставили мене попри бажання поступово проникнутися до дівчини симпатією. Не кожен вміє про себе говорити так як є: без остраху та вагань.

— Хто ж тоді?

— Володимир Петрович. — Від задоволення сусідка ще щільніше втиснулась в крісло і заплющила очі.

— Володимир… Петрович? — Я плавно ввійшла в ступор.

— Еге ж. Пан Височенко не зміг протистояти його чарам.

Теж мені новина, — чомусь зло подумалось мені. — А хто зможе?

— Хто ще був?

Насправді запитання мало звучати як «Хто ще не зміг встояти перед чарами Володі?»

— Та майже всі. Ліда Петрівна з нашого відділу, Оксана Романівна з фінансів, Григорій Тарасович, Світланка, Марта, Тамара, Орест Іванович… Багато. — Зробила висновок Мар’яна.

Оце так новина. Дівчина перелічила чи не всіх найдостойніших жінок в їхньому банку. Невже всі вони… як і вона сама… Цього не може бути. Не можуть же всі закохатись в цього чоловіка.

Господи, то що ж вихотить? Я таки в нього закохана? І все що я відчуваю це не злість, а ревність? Я смакувала нову емоцію і дивувалась яка вона терпка на смак — як вчорашній піт. Дивно, як мені вдалося прожити все життя і жодного-жоднісінького разу не відчути що таке ревність. Що ж той хлоп зі мною зробив?

– І що? Коли розійшлася ваша мила компанія? — Іронізувала я з терпким смаком на устах.

— Під ранок. Всі пішли разом, бо вчасно згадали, що робочий день ніхто не відміняв.

Все що завгодно готувалась почути. Після першої чарки, після перших трьох чарок, відразу після півночі, але під ранок… Це було занадто. Та й звучало відверто неправдоподібно, аби в це повірити.

— Вам було весело. — я зовсім скисла.

— О, так. Ми не скучали. Володимир Петрович не давав нам цього робити. Та й Віталій Степанович виявився таким дотепним жартівником, що, думаю, тепер жодна вечірка без нього не обійдеться.

Оголосили посадку. Ого. Не зчулася як минуло дві години. Виходить потрібно внести поправку до вислову класика про те, що щасливі не спостерігають часу. Ревниві також того часу не зауважують. Він в них просто згорає.

Заки не оговтаюсь, вирішила й вигляду не подавати, що щось мені не так. Зрештою, мені ж не сімнадцять, аби віддаватись емоціям з головою. Все йшло добре. Вичекавши слушного моменту, коли ніхто на мене не зважав, я накинула ажурну шаль на плечі і тихцем покинула наше товариство. Не гаючи часу подалась до свого номеру. Ніхто ще не відміняв цілющих властивостей сну.

Номер я ділила з тією ж Мар’яною. В кімнаті трохи різко пахло її парфумами і ще чимось безтурботним і недбалим. То тут то там лежали її особисті дрібязки. багаточисленні детальки гардеробу переконували, що крім функційної ролі речі можуть мати виключно естетичне значення.

Коробочка для прикрас у вигляді орхідеї, торбинки з ніжно-рожевої органзи, заповнені трояндовими пелюстками, що випромінювали приторно солодкий аромат. Усі запахи змішались і сворювали враження позачасової субстанції, місця, де нема нічого, що відлічує твій вік, твоє буття.

Я зняла з себе все: ланцюжок, сережки, білизну, защіпки до волосся. Намагалась не думати про добрі манери. В наповнену ванну вилила пів флакончика, оздобленого букетом штучних фіалок, золотисто-перламутрової рідини. Одразу, мов від помаху чарівної палички та перетворилася на гори дивовижно мякої піни.

Притуплене насичиними ароматами сумління, чомучь вперто підказувало, що розкішні пляшечки, баночки, тюбики та губка з натуральних водорослів не є власністю номеру. Та тільки-но я ступила в магнетично білосніжну мякоть, як останні сумніви геть розчинились як і я розчинилась в чуттєвій розкоші сходу, підсиленій чужими засобами.

Ледвочутний стук в двері вивів мене з чарівливого стану, в який поринула зі всією відчайдушністю надломненої жінки. «Мар’яна», — майнуло в голові. Обвела біглим поглядом лазничку і частину кімнати, яку бачила крізь навстіж розчинені двері. Наче все пристойно. А про косметику скажу, що… думала, що це наповнення номеру. Я ж все-таки вперше в закордонному готелі…

З ванни не виходжу, бо ж у дівчини свій ключ, себто магнітна пластикова картка. Та назад у той самий стан, що досі, потрапити не можу. Щось заважає.

Знову делікатний стук у двері. Нехотячи вилажу зі свого прихистку, як є — не змиваючи піни з тіла. Вбираю пухкий махровий халат білого кольору і йду відчиняти двері. «Забула картку в номері», — вирішую я і без жодних застережень широко відчиняю двері.

Переді мною молодий вродливий турок зі щирою білозубою посмішкою. В руках невеличкий букет досконало підібраних квітів.

— Пробачте. Це номер 1012? — Всміхаючись питає англійською.

— Так. — Відповідаю я. Для більшої переконливості чомусь киваю головою.

Мабуть, не хочеться, аби він, помилившись, розвернувся й пішов геть.

— Ви міс Вікторія? — Знову англійською.

— Так. — Ще з більшим завзяттям киваю головою.

В той час смакую як милозвучно звучить моє власне ім’я у виконанні молодого турка.

— Тоді це вам.

Радше здогадалась, ніж почула. В ту мить була поглинута актом передачі запашного букету. Заки я оговталась від несподіванки, турок зник в тенетах готельних коридорів. Пам’ятаю, що лишень з’явилася і одразу зникла думка, що, можливо, потрібно було дати якісь чаєві, чи краще було б запросити на каву…

Думка про те, хто ж прислав ті квіти, в ту мить чомусь не виникла. Все було мов у кіно, чи продовженням чудового сну. Квіти. Мені? Чому б і ні??

Та тільки-но за хлопцем зачинились двері, мене аж підкинуло. Від кого букет? Безладними рухами, тремтливими пальцями, що від внутрішньої напруги аж впріли, кинулась до квітів. Жодної записки чи натяку на автора не знайшла. Для впевненості заглянула ще раз під кожен листочок, навіть заглянула під зелену пористу штуковану, з якої скапувала вода і в яку була застромлена уся витієвата конструкція букету. Нічого.

Може це зовсім і не мені, можливо, квітки Мар’яні? Це було б більше схожим на правду. Поставила букет на журнальний столик, відійшла. Глянула збоку. Композиція відчутно переставала мені подобатись.

Тихий стук в двері. «Цього разу вже напевне Мар’яна», — подумала я. Потрібно зробити якомога байдужий вираз обличчя. Хай не думає, що я їй заздрю. Якомусь злиденному букетику. Абсолютний несмак. Так, нікудишнє поєднання кольорів. Та й штучний метелик… дешевенько, дешевенько.

Знову відчиняю двері, але вже не так широко як минулого разу. Далі все, наче у вісні. На порозі Володька власною персоною. Всміхається такою ж білозубою посмішкою як турок. Ще й світиться. Мов смолоскип. В руках пляшка шампанського.

— Сподобались?

Не второпаю про що він.

— Квіти сподобались? Сам вибирав.

— Квіти? Ах, квіти. Так, так, звичайно, сподобались. Не те слово. Вони просто чудові. Сам вибирав? Бездоганне поєднання кольорів, а метелик… метелик наче живий! — захлиналась я.

Від несподіванки, від щастя, від переможного крику в глибині душі, захлиналась. Так, так, — кричало щось всередині мене, заглушуючи здоровий глузд. Я цього варта. Я. Лишень я.

Не діждавшись запрошення, сам увійшов досередини. Поставив пляшку поряд з квітками. Вийняв з шафки два келиха і, коментуючи вголос свої дії, обернувся, аби щось спитати і затих. Зустрівся з моїм поглядом. Не знаю, що було в ньому, але все полишив і попрямував до мене.

Не пручалась як підхопив на руки. Не пручалась, як однією рукою розв’язав пасок халату, а іншою відвів волосся, аби цілувати, зціловувати мою шию. Не пручалась, коли бережно поклав на ліжко.

Вдихала його запах, який ще тоді, в банку мене полонив, збив з ніг, упокорив. Знову поринула в стан невагомості і чарівливого смутку, коли очікуєш тільки чуттєвої насолоди, а не докорів сумління, які чомусь неодмінно приходять слід за втіхою.

Чи то від того, що давно не була з жодним чоловіком, чи від того, що готувала собі шлях відступу у випадку невдачі, але спостерігала за всім, що відбувалось в номері наче збоку. Мабуть, готова була будь-якої миті розвернутись і піти, якщо виникне хоч найменший сумнів доцільності мого перебування в обіймах цього чоловіка. Ось що значить мати страх, якого годі позбутись і якого доводиться волокти на горбі з минулого життя.

Отак стоячи осторонь, але так близько, що відчувала тепло його долонь в себе на персах з подивом зауважила, що чомусь байдуже мені, що не такі вже пружні в мене перса, як колись, що шкіра не бездоганно гладка й шовковиста, що стегна не досконалої форми і силуету. Бо він торкав мене так, мовби я єдина жінка в його житті, мовби за нашими спинами немає жодного минулого. Немовби ось-ось мають з’явитися крила і знести нас до небес.

Бачила себе тією, що відчула на собі весь солод важкості його тіла. Бачила як поволі втрачаю свідомість. І не заважала цьому. Думала — «хай». Хай насолоджусь відчуттям того, що я єдина, відчуттям всесильності, відчуттям лету. Під заколисуючий ритм його стихання замислилась — «хто його знає, коли наступного разу доведеться відчути щось схоже».

Мар’яна повернулась десь о півночі щаслива, зі сяючими очима і чималим пакунком в руках.

— Не повіриш, таку шубу собі купила з гірського кота і всього за якихось 500 доларів. Господи, що за розкіш.

Дівчина хутко вийняла з пакету плямисте хутро і вправним рухом накинула на себе. Справді, виглядала вона як з обкладинки глянцевого журналу. Я всміхнулась. Мабуть це було недоречно, бо вона враз прищурила погляд і уважно грянула в бій бік. Погляд зосередила на букеті квіток і неторкнутій пляшці шампанського.

— Ого! Звідки це?

— Турок приніс…

— Ого. Ну й швидко ж ви…

— Та я, та це…

— Яке зрештою це має значення. Ви ж жінка доросла, тож можете робити все, що заманеться і не мусите нікому звітуватись. Вікторіє, — зробивши серйозний вираз обличчя, звернулась до мене сусідка, — не переживайте. Це буде нашою маленькою таємницею. Обіцяю, я про це нікому не розповім.

Пляшку шапманського ми таки розпили. Майже до середини ночі протеревенили на всілякі жіночі теми, а наранок обоє навдивовижу добре виглядали.

8

Після раптового бажання догодити собі тістечком, почали з’являтись й інші. Мов непрохані гості. Ти їх не чекала, а вони прийшли. Будь добра давай собі раду. І ти мимоволі нишпориш по завідома порожніх полицях. Вкотре бездумно заглядаєш до ще порожнішого холодильника з надією знайти хоч щось їстівне для частунку.

Звідкись виринуло бажання переглянути свій гардероб. Особливо білизну. Так-так, що тут у нас? За мить мене розібрав такий смуток, що сльози виступили на очі. Невже це мої речі? Невже я завди носила ці великі майтки, в безглузді дрібні ромашки блакитного кольору. А станик? З розтягнутими шлейками, весь в скуйовжених кульках. Чомусь саме білих на чорному. Де-не-де стерчать потріскані гумочки. Господи, невже це все дійсно моє? Беру до рук колготки. Невизначеного тілесного кольору, зашиті на п’ятці. На чорних — безліч затяжок і зацеровані вони від коліна до самої гори. Мабуть, коли я їх зашивала, то думала — «а навіщо викидати, все одно під довжелезною спідницею нічого не видно».

Захотілось згадати всі ті гаптовані та мережані речі, які колись наповнювали мій гардероб. Та це недозволима розкіш. Не впевнена, що маю достатньо сили, аби ще раз пережити втрату… колишнього житття. Бо ж спогади ні до чого іншого не приведуть. Я це знаю напевне. І це моя терапія. Єдина.

Я не дозволяю собі розкоші спогадів. Живу так, наче є тільки сьогодні і завтра. Ні, радше тільки сьогодні. Ти дивись, майже я у Святому письмі. Але чому ж тоді так нестримно гірко.

Попри сувору заборону самій собі згадувати минуле, моє тіло виявляється іншої думки про спогади. Воно живе своїм життям, абсолютно не підвладним моїм думкам чи бажанням і в нього своя пам’ять, своє минуле, від якого воно не має ані найменшого наміру відмовлятись.

Наївно думала, що коли позбавлю очей всього, що може викликати хоч найменші спогади, воно забудеться і перестане реагувати. Але це утопія. Не можу ж я позбутись абсолютно всього. Для цього потрібно або й справді йти в монастир, або ховатись в якісь глушині, де нема людей і спокус, що вони зі собою приносять. Ні те, ні інше мене наразі не приваблювало.

Після того як в’їхали сусіди, моє тіло збунтувалось. Сьогодні воно прагло такого забутого, але до болю знайомого відчуття дотику тонких єдвабів до найсокровенніших, найпотаємніших його місць. В пам’яті зберігались картинки, на яких перса вкладені в мережані чашечки станика, де квітковий орнамент кидає тонку холодну тінь на перса, ретельно відтворюючи їх ідеальну округлість. Де чорна коронка панчіх підкреслює білизну стегна, відкриваючи погляду магнетичний трикутник півпрозорих трусиків, легких, наче крила мотилька.

Дзвінок вхідних дверей. Потрібно його змінити. Різкий і приторний як зелене яблуко з дерева-дички. Кожен раз лякаюсь як його чую. За стільки часу ніяк не можу з ним зжитись. А ще кажуть, що людина до всього може звикнути…Хіба до постійного страху.

Ховаю до шухляди оте дрантя, що називається білизною і цілковито розбитою йду відчняти двері. Сьогодні не маю сили противитися. Хай забирають…

Два великі ока з під опущеної голови. Погляд з під лоба. Вивчає. Вивчаю її навзаєм. Розумію, що вирішується моя доля. Або ми з нею подружимось, або ні. Іншої нагоди не буде. Мала підводить голову і відводить погляд. Я її не цікавлю. Що ж, могло бути гірше. За малою соїть Ореста. Всміхається. Обережно якось, несміливо. Мабуть, захоче лишити малу. То хай лишає, але що я тій дитині про Господа розповісти можу, коли в мене лишень питання до нього.

— Доброго дня! Ми на хвильку, можна? Везу її до бабці на вихідні, тож думаю, що добре було б нам всім познайомитись.

— Гарна думка. А як тебе звати? — Присідаю коло малої.

— Марта.

Дивиться в очі. Трохи наче здивовано. Можливо, рахує себе дорослою, а я — наче з дитиною. Наступне запитання мало б звучати: «а скільки тобі років?».

— Подобається тобі тут?

— Так.

Дівчинка небагатослівна. Тримає матір за руку і дивиться в одну точку. Квартира її не цікавить так само як і я. Ореста сьогодні в сукенці і в тон до неї чоколядових капронах. За інших обставин, можливо б, я й уваги на це не звернула, та після нинішньої інвентаризації скупого гардеробу не зчулася як запитання саме викотилося з уст:

— Гарні капрони. Давно купили?

Дівчина несподівано зраділа.

— Ні, саме вчора. Правда, надзвичайно вдалий колір? Та це панчохи.

Не встигла я оком моргнути як сусідка цнотливо підняла край подолу і я побачила давно забуту коронку з квітковим орнаментом. Ще й фалдовану дрібненько згори і з долу.

— Га-а-арно, — вирвалось у мене.

Дівчина й уваги не звернула.

— Всього 14 гривень. Тут поряд, на лотках. Не стрималась і купила дві пари. Тільки різного кольору.

Ореста давно опустила поділ плаття, а я стояла, мов заворожена, наче щастя щойно було так близько, що можна було торкнути рукою, і кудись зникло… Наче туман розчинилось…

— Можете й мені такі купити? — знову вирвалось.

Та навіть якби не вирвалось — все одно вичавила б зі себе слова, а таки б спитала.

Дівчина закліпала очима, глянула на малу і розгублено всміхнулася. Наче мимо волі втягнута в таємну змову, замешкавшись таки погодилась.

— Так, звісно… але який вам…

— Такий самий, шоколадний.

— Ні, я не про колір. Я про розмір.

Знітилась. Мені зробилося трохи її жаль, та я вперто продовжувала своєї.

— А у вас який?

— Другий.

— Тоді мені третій.

— Гроші зможете віддати коли принесу панчохи.

Дівчина була такою спантеличеною, що голос її тремтів і вона мало не заїкалась. Я мусила щось сказати.

— Це для моєї племінниці. Вона такої ж статури як я.

Сусідка враз засвітилась, за мить згасла. Хто його зна чи повірила і хто його зна чи варто було брехати.

— Звісно. До побачення. Марто, попрощайся. Нам пора.

Зі мною очевидно щось коїлось. Було враження, що я довго-довго спала, а тепер остаточно прокинулась. Раптом відчула, що сукенка, до якої останнім часом звикла, з якою зріднилася — заширока для мене. Усвідомила, що до шкіри вернулась чутливість, що я знову можу реагувати на дотики, відчувати прохолоду шовку, навіть чути його таємничий шепіт, бо тільки шовк вміє вкрадатися так пристрастно і водночас по змовницьки, багатообіцяючи.

На вулиці було ще гірше. Гірше, бо я не знала що маю з цим всім робити. Це було мов одкровення до якого не була готова. На дворі початок літа. Я раптом почала вловлювати шкірою обличчя, шиї, рук пестощі вітру. Мимоволі підставляти щоки теплу вечірнього сонця. Відчувала, як мій погляд притомнів, як важчали повіки, як мружились очі. Знову верталося шосте чуття, яким жінка вловлює свою принаду, вловлює найтонші настрої в поглядах чоловіків навіть тоді, коли стоїть до них спиною.

Ореста ще не купила мені панчіх, а я вже чулася так, наче з ніг до голови зодіта у вишукану білизну. Майже фізично відчувала як пружно стискає стегно гаптована коронка, як виструнчують ноги рівнесенькі стрілки, як підносить догори перса досконалого крою станик, як легкою прохолодою тіло огортає спідня сорочка. Раптом мені забракло повітря, забракло місця в надто просторому одягу, в чужому помешканю, в зчужілому місті. Потрібно повертатись… Холодний душ приведе мене до тями. Бо інакше…

Мовчки, сціпивши зуби, наближалась до свого помешкання. Намагалася не думати про те, що коїться з моїм тілом. Про те, що давно звикла на нього не зважати, ні на що не зважати. Це була одна з умов виживання. Намагалася її ретельно дотримуватись згідно негласної домовленості зі самою собою.

— Доброго дня. Нарешті випала нагода познайомитись.

Низький чоловічий голос раптово зазвучав з-за спини, остаточно вибивши мене з рівноваги. Полетіли шкереберть усі мої сподівання на те, що ще зможу дати лад своїм думкам та мріям. Ті ж стрімко покотились і, мов розірване намисто, побігли сходами додолу, межи його ніг, билець перил. Ніщо не вказувало на те, що вдасться колись зібрати його до купи.

Попри те, що незнайомець говорив досить тихо, слова звучали біля самого вуха, мов голос самого янгола охоронця. «Сусід», — майнула думка і раптом всередині наче обдало жаром.

Заки оберталась до нього, мов стадо навіжених коней, пронісся вихор спогадів, в яких я молода, Олег, Володька, монаше вбрання, стогін за стіною, тендітна Ореста з малою, уявні коронки панчіх…

Мабуть гойднулась, бо миттю підхопив за лікоть.

— Все добре?

Стояв всього на сходинку нижче від мене і обережно підтримував за руку. Видко не чекав, що я спинюсь, та ще й стану обертатись. Обоє опинились в становищі, коли не знаєш що краще — робити вигляд, що нічого не відбувається, чи все ж відступитися на пристойну відстань. Лишились так як були.

— Так, так. Звичайно. Дякую.

Дивлюся просто в очі. Не забираю лікоть з його долоні. Чую як пропікає навіліт, але не забираю. Хай сам.

— Олександр. Саша. Ореста розповідала мені про вас.

Всміхається, а очі… очі репяхами вчепились в мій погляд і не пускають. Робиться страшно, бо розумію, ще трохи і все в них побачить: і те як пружно стискає стегно гаптована коронка панчіх, як виструнчують ноги рівнесенькі стрілки на них, як підносить догори перса досконалого крою станик, як легкою прохолодою тіло огортає спідня сорочка. Побачить, що забракло мені повітря, забракло місця в надто просторому одягу, в чужому помешканю, в зчужілому місті. Чи може вже побачив?

— Сестра Вікторія. Мені пора.

Сполоханою косулею зірвалась і, мов навіжена, полетіла до своїх дверей. Як не дивно, одразу потрапила ключем в замкову щілину. Провершувши тричі, опинилась в своєму сховку — чужому помешканні.

— Побачимось.

Це останнє, що я чула, замикаючи двері. Звучало те слово як прощання і водночас як вирок.

Довго я лежала не ліжку не розбираючись, не виклавши з торбинки хліба. Лежала, боячись поворухнутись, сколихнути повітря, аби якомога надовше затримати, спинити ту мить, яка знівечила моє теперішнє життя.

9

Минуло три дні нашого перебування в турків, а Володька жодним словом чи натяком не виказав того, що було між нами першого вечора. Переговори пройшли більше ніж успішно. Ми везли додому договори на чималі кошти та різноманітні домовленості, однаково вигідні для обох сторін.

Мар’яна та решта групи проводили цілі дні на екскурсіях. Безпосередній шеф пропадав не відомо де. Я насолоджувалася передсезонною тишею готелю і його бездоганним сервісом.

За сніданком останнього дня перебування в гостинній країні зловила себе на думці, що мені насправді якось байдуже чи будуть мати наші стосунки з Володькою продовження чи ні. Хай там як, а мені було добре. Навіть не так. Мені було найліпше в житті. То чи є за чим шкодувати? Отак роздумуючи і купаючись в перших ще зовсім несміливим променям сонця сиділа я на терасі величезного ресторану, пила запашну турецьку каву і всміхалася сама до себе і до всього світу.

— Привіт! Ось де ти. Зваблюєш молодих злопців з обслуги?

Володимир Петрович власною персоною. Але що це? В його голосі нотки незадоволення, чи мені це видалось?

— Аякже. Зваблюю. Чому б ні? Самотня, незалежна… приваблива, — на мить завагалась, але добавила те, що давно хотіла сказати.

Тільки тепер я зауважила, що більша частина хлопців в білих сорочках і з такими ж білозубими посмішками стояли неподалік. Хто крадькома, а хто не таючись з неприхованою цікавістю розглядали мене. Мабуть, щаслива жінка випромінює щось особливе, магнетичне.

— Невже?

— Що невже?

Як не намагалась, не могла розгадати його «невже». Досі була впевнена, що все виглядало саме так як я й сказала. Що ж його не влаштувало? Мабуть, таки… «приваблива». Можна було обійтись «самотньою» і «незалежною». Буде тепер у нього привід для насмішок. Оце так розслабилась.

— Ти дійсно не розумієш про що я чи тільки вдаєш?

Володимир випростався і довго та уважно вдивлявся в моє розгублене обличчя, аж й мені захотілося встати.

У відповідь я тільки заперечно похитала голвою. Але так ледь-ледь, аби його ще дужче не розгнівити, бо зауважила в його погляді погано тамовану лють.

— Добре, — він сів і взяв мою долоню в свої руки. Вони виявилися напрочуд теплими і затишними. Від задоволення заплющила очі. — Ні, ні, дивися на мене. Хочу аби один раз і назавжди запам’ятала те, що я скажу.

Мені мову відібрало і пересохло в роті. Нестримно захотілося відсьорбнути малесенький ковточок кави, яка стояла так близько, але ще дужче аж до запаморочення в голові захотілося дізнатись про що він.

Десь глибоко в душі надіялась, що Господь нарешті почув мої молитви.і Послав порятунок для розбитого серця у вигляді цього пристойного чоловіка. Розум підказував, що не з моїм щастям будувати такі ілюзії. Тож голосно сковтнула, проте руки не забрала.

— Невже ти могла подумати про мене як про останнього покидька, — знову просто в очі, — я… я трохи розгубився — таким неочікуваним було щастя близькості з тобою.

О, Господи, як він гарно говорить. Земля потихенько пливе з-під ніг, а розум згортається в клубочок як вдоволене кошеня. Тими частками здорорового глузду, що лишились, попри вкрадливе звучання його голосу, вловлювала погрозливі нотки. Вирішила не зважати, що це й справді від того, що розгубився. Що це так званий самозахист.

— Ні, що ти? Я й близько тако не поду… — Я спробувала було його заспокоїти, але він доволі безцеремонно мене перебив.

— Хочу закінчити. Так от: весь той час коли мене не було поруч — я залагоджував деякі справи. З аеропорту їдеш зі мною. — Зробив театральну паузу, аби поглянути на мою реакцію.

Судячи з розчарування, яке ледве вловимо промайнуло в погляді я не впоралась. Не виправдвла його надії. Мабуть, потрібно було по-кіношному закотити очі. Попросити води чи верескнути на весь ресторан та зі словами вдячності кинутись йому на шию.

Правду кажучи, те що він сказав, мене не тільки знерухомило, а й цілковито спаралізувало. Вперше в житті мені захотілось вщепнути себе, аби переконатись, що це не сон.

— Я винайняв для нас квартиру. — Трохи притишено, наче нас могли почути, закінчив він, відвівши погляд в бік.

Скориставшись паузою, я нарешті перевела подих і сльози полегшення полились струмками з під прикритих повік. Ніхто більше не забороняв мені заплющувати очі.

— Ти щ-що, ти ш-що п-плачеш? — він заїкався.

Все ще не розплющуючи очей всміхнулась і заперечливо захитала головою.

— Ні, не плачу. Просто я… щаслива.

Тепер його вираз обличя був наляканим. Високо зведені брови, наче зі застиглим німим питанням, чи ти бува дівчино не жартуєш. Несподівана блідість, наче першим приморозком, вкрила його засмагле чоло.

— Володю, — вперше вимовила вголос, — все буде добре. Все буде добре…

Гладила його руку, не дивлячись у вічі. Чекала, що сам оговтається.

— Так, так, звичайно, — мов заведений кивав головою, — Господи, як ти мене налякала. Як же ти мене налякала, Вікторіє. Охоче вірю, що з тобою у мене все буде добре, — всміхнувся.

Якби в ту мить я не була такою перечуленою і щасливою, то можливо, б вже тоді побачила, що то не просто усмішка, то переможна усмішка.

В аеропорту в останню хвилю Володька заскочив у мою таксівку.

— Наукова, 84, будь-ласка.

У-у! Наукова? Я думала ми поїдемо в центр, — це я тільки помислила, але не сказала вголос. Можливо, в нього якісь справи на околиці міста, а далі поїдемо все-таки до центру, який я так любила і про який завжди тихесенько мріяла.

— В тебе ще справи? — Аби не мовчати спитала навмання.

За одно дізнаюсь чи варто очікувати чогось більшого чи ні.

— Що ти, кохана, які справи? — Щиро здивувався.

— Наукова… — Затнулась, бо вже встигла забути номер.

— 84. Так, тепер це буде наше гніздечко. — проусміхався чоловік моєї мрії і красномовно підсунувся ближче.

Водій з пересторогою глянув в дзеркало над лобовим склом. Та Володька й не збирався продовжувати. Взяв мою долоню в свою і враз відлетів кудись далеко.

Мовчки дивилася на цього ще недавно чучожо красеня і не могла повірити в своє щастя. Все було наче в казці, проте чогось бракувало… але чого саме ніяк не могла второпати.

Машина зупинилась і перервала роздуми. Потрібно виходити. Звичайний дев’ятиповерховий будинок, облицьований білою цеглою. Тут таких сотні. Даремно не слідкувала за дорогою, адже тепер доведеться долати значно довшу дорогу до праці, ніж звикла.

О! Бабці як завжди на своєму контрольно-пропускному пункті — дерев’яній лавці, пофарбованій їдким зеленим кольором. Їх троє. Не випадало добре роздивитись, та й вони театрально відвернулись від таксівки, начебто їх це аніскілечки не обходить.

Найстарша з них (хоч в їхньому віці таке припущення може бути абсолютно помилковим), краєм ока все-таки невпинно стежила за всім, що відбувалося біля під’їзду. Запамятовувала кожну деталь, аби згодом, як тільки-но новоприбулі зникнуть за дверима, довго смакувати побаченим з колежанками.

Володька вчепився у валізи, ще й забрав пакунок з розмаїтим дріб’язком з аеропорта: пляшка лікеру, цукерки, кілька безкоштовних журналів і сніданок з літака. В польоті мені чомусь не смакувало, але не викидати ж харчів. Сопів, жили на руках напялись, проте категорично заборонив мені допомати. Цікаво, він завжди такий, чи в перші так звані квітково-чоколядові дні?

Ліфт не працював. Квартира виявилась на дев’ятому поверсі. Випробування не для слабкодухих. Мені нестримно зохотілося хутчіш до лазнички, наче після доброго душу може з’явитися ще один шанс почати сьогоднішній день з початку. Ключі були завбачливо залишені кимось під килимком. Володька впевнено відімкнув замок і театрально проченив двері.

— Заходь. Тепер ти тут господиня.

Несміло зробила крок усередину. Що мене здивувала й вразило зі самого порогу — квартира була вщент залита сонцем. Воно світило просто в очі, не залишаючи жодних шансів щось побачити. Промені вливались у великі, нічим не прикриті вікна і наповнювали кімнату своєрідним середземноморським спокоєм. Мимоволі всміхнулась.

— Тобі подобається. Я знав, що тобі сподобається.

Чоловік вхопив мене за руки і повів у якийсь дивний, варварський танок, на який в мене не було жодних сил і бажання. Намагалась непомітно вислизнути з його чіпких обіймів, але це виявилось не так просто.

— Пусти, дай хоч все як слід обдивитись. — Квилила я.

— А ти вже все бачила. — Всміхнувся якось по-своєму. По-чужому.

— Як? — стала як вкопана і той скажений танок сам обірвався.

— Тут більше нічого нема.

— Як нема?

— Це однокімнатна квартира.

— Так, я бачу, але тут нема ліжка, шафи. Тут нема навіть на що сісти. — розгублено перелічувала я те, чого не бачила.

— Чому ж нема? Є. На кухні.

Вхопивши мене за руку, потягнув кудись у бік. Вкінці коридору були ще одні двері. З великою матовою шибкою. Ми потрапили в доволі просторе приміщення. Посеред нього й справді стояв невеличкий столик і два крісла. Я важко опустилася на одне з них. В куті стояв малесенький холодильник, який можна було сприйняти за іграшковий. Поряд умивальник, причеплений до стіни і звичайна, чотирьохкамфорна газова плитка. Я ледве стримувала сльози, що от-от могли бризнути з очей не зважаючи на всі мої зусилля не видавати свого розчарування.

Володька підійшов, став навколішки, відгорнув з мого обличчя пасмо волосся, заклав за вухо і тихо-тихо, що довелося напружити увесь свій слух абби розібрати те, що він прошепотів до вуха, прорік.

— Вибач, кохана. Знаю — це не те, що ти від мене очікувала. Але це тимчасово. Завтра завезуть меблі, за якийсь час купимо все, що тобі буде потрібно. Обіцяю, це на якийсь час. Зате невдовзі ми будемо жити в розкішному будинку в передмісті, з велетенським садом і дитячим майданчиком, на якому буть бавитись наші діти.

В цьому місці я розревілася ще дужче. Мабуть, він подумав, що я не сповна розуму, бо вже би мала вспокоїтись, а тут на тобі — все з початку.

— Ти правда хочеш дітей? — соплі текли з носа і я не мала чим їх обтерти.

— Чистісінька правда. Клянуся. Думаєш для чого я тебе сюди привіз? Просто так? В мене на тебе далекоглядні плани…

Як виявилося згодом, в цю мить він був чи не найщирішим за весь той період, що я його знала.

Води не було до вечора, а в мене почалися місячні.

10

Те, що сусід не полишав моїх думок мене водночас гнітило і тішило. Гнітило, бо я ще ніяк не могла розібратись в своїх почуттях до молодої судідки. Те, що вона починала мені подобатись було очевидним. Ніде правди діти, між нами наче з’явились перші паростки такого складного почуття як дружба. Не так то легко в моєму віці заводи нових приятелів.

Після її відвідин я раптом усвідомила яке самотнє життя проваджу. В мене не залишилось друзів. Я обірвала усі контакти зі своїми родичами і знайомими… аби вижити. І тепер раптом появляється людини, якій байдужим є моє колишнє життя. Яка не дивиться на мене осуджуючим поглядом і не очікує виправдань. Хіба можу зробити їй боляче.

З іншого боку її чоловік. Олександр. Саша. Зловила себе на тому, що тепер часто вимовляю його ім’я вголос. Смакую кожну літеру зокрема і всі в купі. Ні-ні, більше нічого, тільки смакую.

Під час переховування навчилася стримувати свої бажання, проте не навчилася їх позбуватись. Знаю, що рано чи пізно прийде той день, коли греблю прорве і все, що стримую в собі вирветься на зовні. Якимось шостим чуттям вловлюю, що процес уже запустився. Час пішов.

Уже четвертий день не виходжу з дому. Боюся зустріти когось з них на сходах, чи по дорозі додому. Боюся, що доведеться робити вибір швидше, аніж мені б цього хотілось. Не тішу себе думкою, що жінці крім чоловіка ніхто не потрібен. Те, що можна розповісти колежанці, цього жоден чоловік на світі не зрозуміє, як би сильно він тебе не любив. Тому новий шанс заприятелювати з іншою жінкою, мене водночас тішив і тривожив.

Попри всі зусилля, не могла сприймати Оресту винятково як сусідку, чи потенційну приятельку після того як зіткнулася з сусідом. Тепер, наскільки безглуздо б це не виглядало, сприймала її як… суперницю. Цікаво, чи вона щось відчула? Жінка завжди відчуває, коли хтось намагається порушити цілісність її території.

— А, це ви… — Розчаровано.

— Я не вчасно?

Стою перед сусідкою, винувато всміхаюсь, а в самої аж ноги трусять, так переживаю.

— Та ні, заходьте.

Голос байдужий. В квартирі надзвичайно тихо. Кожен крок, кожен найменший порух звучить нестерпно голосно. Мимоволі роззираюся. Я тут ніколи не була після того як вони засилились.

Чула від сусідів, що цілий рік перед тим, як Ореста в’їхала, тут велись роботи. Мені було надзвичайно цікаво, що можна ремонтувати стільки часу в сорокаметровій квартирі. Тепер мала змогу побачити. Усюди стерильна чистота. Мало меблів, жодних оздоб. Ні тобі картини на стіні, ні квітки, ні якоїсь кришталевої вази. Але й бідним убранство назвати важко. Все найнеобхідніше, продумане і виважене. Речі й предмети бездоганної якості. Поєднуються між собою по стилю, кольору й структурі (не те, що в мене).

— Може позичите мені солі і я піду?

Молода жінка сіла за стіл і вправно заклацала на клавіатурі комп’ютера.

— Та ні. Ще не йдіть. Перепрошую, але мушу закінчити почате і зберегти його, бо мало що може статись. Гіркий досвід навчив не відкладати все на останню хвилину. А хочете я вам чаю зроблю? — не відриваючись від роботи запропонувала Ореста, аби заповнити паузу.

— Якщо можна, якщо… я вас ні від чого не відриваю.

— Та ні. Мені й так час зробити перерву. — Щось згасивши на моніторі, пішла на кухню.

Я йшла слідом за нею, тож мала змогу добре її роздивитись. Щось змінилось. За цих кілька днів щось змінилось в мододій жінці. Хода. Вона стала не такою пружною і впевнено.

Нотки тривоги зародились в душі. Невже щось зауважила, невже відчула загрозу. Відчула те, про що навіть я до кінця й не здогадувалась. Широкі і трохи задовгі спортивні штани приховували правдиві лінії тендітного тіла жінки, зате робили його ще більш крихким і делікатним.

— Може все-таки кави?

Ореста, задерши голову, розглядала літрові слоїки з герметичними накривками на полиці під стелею.

— Можна.

Мабуть я це сказала дуже-дуже тихо, бо Ореста обернулась і глянула на мене. Тільки тепер я зауважила, що в неї геть червоні очі і ледве припухлі повіки. Плакала.

— Я не почула, вибачте.

— Так, з радістю. З задоволенням.

Заки Ореста насипала щойнозмелені зерна до білих порцелянових горняток, заливала його окропом, я щиро їй зізналась, що дуже-дуже давно не пила кави. Сам запах напою доводив мене до блаженства.

— То… вам не… можна? — Несміло. Трохи наче й налякано.

— Можна-можна. Я добровільно відмовилась.

Жінка дивилась на мене своїми очиськами і… не бачила. Вона докладала неабияких зусиль аби мене зрозуміти, але було видно, що це їй ніяк не вдається.

— Чому?

— Аби уникнути спокус. Спочатку кава, потім тістечка, а там дивись і чогось міцнішого захочеться…

Я готова була продовжити список усього того, від чого я за останні роки відмовилась, але Ореста так швидко в знак згоди закивала головою, що я вирішила спинитись.

— Розумію, розумію.

Раптом ложечка випала їй з рук. На мить застигла, а за хвилю вже часто-часто закліпала очима.

— Що? Щось сталося?

— Та, ні. Я просто геть забула, що купила для вас панчохи. Просто… за всіма іншими клопотами не встигла віддати.

Видно було, що дівчина щось не договорила.

— То нічого. Мені не горить. Не знати коли побачу племінницю, — поправилась я. — У вас багато роботи?

— Так, як завжди. У дизайнера завжди багато роботи. Тим паче в нашій країні, де такого фаху досі не було. Завжди є що переробляти, аби вгодити замовнику. Чому ви про це питаєте? — поцікавилась на ходу, зникнувши в одній з кімнат.

— У вас червоні очі, от і подумала, що ви багато працюєте.

Я намагалася делікатно вивідати що з нею. Забула тоді, що потрібно як слід подумати чи хочеться тобі почути відповідь, пред тим як задати питання. Та було вже пізно.

— Річ в тому, що я вчора отримала страшну звістку. У сестри рак. — приглушено проказала вона, поклавши переді мною панчохи шоколадного кольору з розкішною коронкою вгорі.

Земля наче піді мною хитнулась. Поставивши горнятко на стіл, я втупилась у сусідку. Он воно що.

Стало соромно за себе.

У людини таке горе, а мені в голові її хлоп. До такого повороту подій я не готова. Погляд впав на кляті панчохи, що були тепер більше ніж недоречними. Що тепер робити? Забрати їх зі столу і тримати в руках чи хай лежать як німий докір моїм думкам.

— Щось можна зробити?

Про онкологію я знала лише те, що від неї помирають. Що з’являється вона невідомо звідки. Але так само може й зникнути. Не багато, аби підтримати сусідку.

— Кажуть, що так. Обіцяють, що закордоном можна її вилікувати.

Ореста вмовкла і раптом зробилася цілковито відсутньою.

— Тоді ще не все втрачено.

Розуміла, що говорю найбанальніші на світі речі, але нічого не могла зі собою вдіяти. Мені страшенно хотілось їй допомогти, але я не знала як. Та й правду кажучи, що б я не казала, з моїх уст це виглядало якось фальшиво, штучно і непереконливо. Ореста, здається того не помічала.

— В нас зі сестрою не були найкращі стосунки. Ми рідко з нею бачились. Вона живе з батьками. Я туди рідко приїжджала. Та й приятельками ми з нею були нікудишніми. Завжди сварились і виясняли стосунки. Надя є молодшою. Весь час як ми росли мені видавалось, що батьки люблять її більше. Видавалось, що батьківської любові вона має з лихвою, в той час, як мені ту любов доводилось тяжко здобувати…

Молода жінка говорила, дивлячись у вікно. З очей потекли сльози, проте вона не зважала. Іноді втирала їх долонею. Очі стали ще червонішими, припухлість повік зробилася більшою. В руках не відомо звідки з’явилась хусточка. Мені дивно було бачити звичайну велику чоловічу хусточку, як ті, що носили в часи мого дитинства. Тепер користуються восновному паперовими. Звідки вона в неї?

Висякавшись, Ореста наче вернулася назад. Сюди на кухню.

— Вікторіє, можна я вас так буду називати?

Я ствердно кивнула.

— Мушу комусь це розповісти, бо зійду з розуму.

Я знову ствердно закивала, не порушуючи її монологу. Хай говорить. Хай плаче. Кому як не мені знати як то коли нема до кого й слова сказати. Особливо тоді, коли біль стає важким і нестерпним як непосильна ноша яка з’явилась невідомо звідки і якої тобі не позбутися.

— Два дні тому позвонила мати і попрохала приїхати. Вона ніколи мене про це не просила, тож я зрозуміла, що не просто так. Мати сиділа на дивані. Сказала про це так просто, що спершу я й не зрозуміла, що це все. Що найстрашніше вже сказано, вирок оголошено. Я тільки запитала чи вона впевнена і мама ствердно закивала головою. Чи може скрушно. Не пам’ятаю. Ми сиділи в напівтемній кімнаті, бо нікому не хотілось стати і ввімкнути світло. Боялися дивились одна на одну. Можливо чкали, поки хтось з нас скаже, що це сон, що це чийсь злий жарт. Проте сутінки все більше огортали наші постаті, а ми так нічого й не придумали, аби потішити одна одну.

— Не плач… — Мені раптом захотілось підійти і обійняти її, але в нас це не було прийнято. Все що я могла, це запевнити, що поки є шанс вилікувати не потрібно впадати в розпач і опускати руки.

— Коли я виходила з дому, то спитала як сестра. Мати відповіла, що Надя виглядає заскоченою зненацька і все в неї допитується «чому». Так ми й попрощались, не обійнявшись.

Вона вмовкла. Сльози висохли, залишивши сліди на її обличчі, що ледве помітно вилискували в променях вечірнього сонця. Хоч я й розуміла, ця розповідь не для того, щоб я їй щось порадила, але відчувала, що маю щось сказати. Щось вагоме.

— Оресто, не здавайтесь. У вас все вийде. От побачите.

— Так, звичайно. Здаватись не можна, але де взяти шістдест тисяд доларів на лікування?

— Шістдесят? — автоматично повторила я.

— П’ятдесят вісім.

— Багато.

— Так, багато. І я не знаю що робити.

— Молитися.

Прийшовши додому, вімкнула світло. Сіла навпроти стіни, за якою була сусідська кухня. Таким чином хотіла ще трохи побути з тією, котра попри всіх навколо, залишалась до болю самотньою жінкою. Була впевнена, що Ореста й досі сидить за кухонним столом.

11

Зранку довелося замовляти таксі, щоб заїхати до себе на квартиру, бо не було що одягнути в банк.

— Чому ми не можемо пожити в мене заки приведемо квартиру до пуття?

Не бажаючи того, в мене в голосі підступно почали з’являлись нотки роздратування. Ми ж не підлітки, аби просто тішитись присутнітю один одного. В моєму віці існувало страшне як Божий суд слово — побут. Мені тридцять вісім. Аби виглядати хоч би на тридцять, потрібно безліч необхідних речей: круглодобову воду, короткі піші прогулянки, рано лягати спати, ставати вдосвіта, аби спокійно, з насолодою привести своє тіло до тями. Не поспішаючи випити кави і вчасно прийти до праці, не впрівши по дорозі і не помявши одягу в маршрутних таксі.

— Тому, що я не альфонс. Затям собі один раз і назавжди: я є для того, аби подбати про тебе. Тобі залишається лише довіритись мені і робити все, що я скажу.

Отакої. Ми ще тільки одну добу разом, а Володька вже показує свій характер. Це не зовсім те, чого я очікувала, але воно настільки відрізнялось від того, що в мене було. Я вирішила спробувати.

А що коли й справді не все так зле як видається на перший погляд? Подумаєш, меблів нема. Та й скільки їх потрібно. Ліжко, шафа, кілька стільців… хай.

— Володю, не сварися, я від незвички. Та й хвилююся трохи. Що скажуть в банку?

— В банку? Ти що здуріла? — очі вмить заокруглились і випукли, наче хтось несподівано стиснув його за шию. — Про це ніхто не повинен знати. Ще чого не вистарчало — службовий роман. Ти що, не знаєш, що в нас, себто у вас, поправився він, — це заборонено?

— Добре-добре, як скажеш. — Мені захотілось якомога швидше закінчити безглузді прирікання.

Настій зіпсувся. Та коли Володька висадив мене під моїм власним помешканям і скоромовкою, крізь прочинене скло на передній дверці авта, попередив, що до банку мушу добратися сама, аби не викликати підозри, я й зовсім втратила гумор.

В моєму кабінеті чекав сюрприз. Генадій Юрієвич, насвистуючи якусь популярну мелодійку з модного серіалу, задоволено потер руки, як тільки-но я увійшла.

— Розказуй, Вікусь! Розказуй! Впевнений, в тебе є чим потішити старого! — шеф фамільярно підморгнув і розплився в масній посмішці.

Матінко! Я геть чисто забула, що маю відзвітуватись за розкіш п’ятизіркового готелю. От, дурепа. Потрібно було придумати хоч таку-сяку історію, аби все виглядало більш правдоподібним. Чула як розквітають маками мої щоки. Стояла наче зловлена на гарячому школярка і дурнувато всміхалась, раз у раз кліпаючи повіками.

— Доброго дня, Генадіє Юрієвичу! Також рада вас бачити, — відтягувала я момент істини. — Як ви тут? Що нового?

— Та ти, дитино, не відволікайся, розповідай. А в банку все по старому — котимося в прірву. Якщо твій Володимир Петрович нас звідти не витягне, то нам гаплик. Але ти й сама про все прекрасно знаєш.

— Чому це мій? Це не справедливо. Ви ще скажіть, що це я його сюди закликала. — огризнулася, краєм ока слідкуючи за реакцією шефа, аби будь-якої миті перевести все на жарт.

— Та годі, Вікторіє. Ми ж не діти. Не вередуй. Тобі це не личить. Ти добре знаєш що я мав на увазі, коли казав «твій». Твій підопічний. Ти ж за нього тепер відповідаєш. Сідай і розказуй. Зробити тобі кави?

— Так.

В мене є ще кілька хвилин, заки закипить чайник, аби щось придумати.

Кава чудово пахла, нагадуючи мені останній ранок в готелі. Скільки б я зараз віддала, аби повернути час назад.

— Всміхаєшся, значить є що згадати.

Нічого не проходить незауважувальним повз пильне око Генадія Юрієвича. З ним потрібно бути обережною. Інакше, як щойно висловився він сам — гаплик. Роботі, кар’єрі, особистому щасті.

— Дивний якийсь той ваш Володимир Петрович.

Вирішила говорити правду.

Шеф знизив плечима, але ствердно кивнув головою, мовляв — що поробиш, маємо те, що маємо.

— Не без того. — добавив.

— В перший же ж вечір прийшов до мене з квітами і шампанським.

Розказую, а сама уважно дивлюсь на цього опецькуватого чоловіка. А він навіть бровою не веде.

— Он воно що, — ляснув себе по коліні, — то це був він? А я думав, що ти в нас така гаряча молодиця і часу даремно не гаяла — з молодими турками розважалася.

— Мар’яна.

Я не приховувала свого обурення.

— Аякже, дитинко, аякже. Ми тут всі між собою одним шнурком зв’язані. І в разі чого всі разом на дно й підемо. — говорив всміхаючичь, але звучало як погроза.

— Тоді ви все знаєте, — я відсьорбнула кави і замовкла, втупившись в засохлий кактус на своєму столі. Чомусь з боку відвідувача все виглядало зовсім по-іншому, ніж з мого місця, де тепер сидів Генадій Юрієвич. Якось ще більш незатишніше і наче відчужено. «Потрібно буде викинути», — подумала я.

Видно останню фразу сказала вголос. Шеф підскочив, наче вжалений.

— Кого викинути? Не вередуй. Нічого я не знаю. Якби знав, то тебе б не питав. — Примирливо пробуркотів він, всівшись назад в моє крісло.

— Та все було як завжди. Володимир Петрович досконало знає свою справу. Зустрічі відбувались насичено і продуктивно. Єдине… — Я затнулась, думаючи наскільки задалеко можу дійти, розповідаючи все як було.

– Єдине, що? — Пожвавішав шеф, зайорзавши на кріслі, в передчутті сенсації.

— Він досить часто кудись відлучався. Казав, що вирішує якісь приватні питання. Здається, телефонував на Україну.

Вирішила закінчувати цю гру. Хай сам думає. Наче нічого й не розповіла, зате правду сказала. Нічого не втаїла, та своє жіноче самолюбство потішила. З подивом однак зауважила, що задоволення від цього не отримала.

— Ет, також мені новина. То мав бути сюрприз, але вже тобі скажу, ми ж з тобою, дитино, в одній упряжці.

Від здивування я аж рот відкрила. Вічно Генадій Юрієвич все знає, вічно він на крок по переду. І задовгі рувави на піджаку йому в цьому не заважають.

— Ви про що? Я щось пропустила?

— Ні. В тебе в кінці тижня день народження. — Спинився, аби я підтвердила.

— У-гу.

— Володимир виріив зробити тобі несподіванку — невеличке корпоративне свято з тортом, кульками, стриптизерами.

Очі мені мало з орбіт не повипадали від почутого.

— Стриптизери? Торт?

— От і я йому — те ж. А він — без неї б не було контракту з турками, без неї робота з інвестиціями в тупик би зайшла і так далі, і тому подібне. Не було іншого виходу, як погодитись. Оце він від турків постійно телефонував, б’юджет утрясав, меню вибирав, торт і все решту. Та чому б зрештою й ні? Ви всі гарно попрацювали. — Закінчив він, нарешті встаючи з мого місця. — Але ти все одно будь з ним обачна. Наша угода залишається в силі.

Запхав руку за пазуху і вийняв пухкенький конверт. Відсунувши шухляду мого столу, недбало вкинув туди згорток, перев’язаний жовтою гумкою.

— Дякую.

Відчула як червонію ще рясніше ніж досі.

— Ти добре попрацювала. — попрощався він.

Ще довго сиділа з боку відвідувача, розмірковуючи над усім почутим. Було щось, що вислизало мені з рук. Щось невловиме, але таке, що мало вкрай важливе для мене значення. Було багато запитань і замало відповідей, та й ті такі кволі та немічні, що не народившись, вже не викликали довіри.

Намагалася дослухатись до свого серця, але воно мовчало. Чи я не вміла його чути, чи боялась? Видавалось, що воно у найскрутнішу мить взяло та й замовкло. Наче зачарована царівна в надії на свого принца, який поцілунком має її оживити. Де той принц?

Думками знову й знову поверталася до Володьки. Чи це доля всіх жінок жити у вічних сумнівах та роздумах, в яких чоловіки красені? Звідки взялася скромно обставлена квартира? Де ж тримає свій бездоганний гардероб, дорогі парфуми, бріоліни? Де поділася його червона холостяцька альфа-ромео? Чи це означає, що чоловік має шанс почати все з початку, а я разом з ним? Чи такого мені хотілося? Чому не можу прийти хоч раз на все готове? Кому дісталося те, що було до мене?

Раптом спогад вернувся до першого вечора в Туреччині. Там він був таким уважним і розкішним коханцем, що сьогодні вирішила на цьому спинитись. Все одно поки що не готова приймати кардинальних рішень, тож потрібно знайти хоч щось добре в тій ситуації, що склалась. Вирішила безоглядно віддатись чуттєвій насолоді, і ніжитись в обіймах красивого чоловіка доти, доки доля того захоче.

Наступним кроком потрібно буде подбати куди найкраще прилаштувати гроші, які тепер час від часу з’являтимуться в моїй шухляді. Зробити це так, аби про них ніхто не дізнався. Мабуть, відкрию рахунок для тітки Орисі. Про неї мало хто знає, бо вона зведена сестра моєї матері. Цим і скористаюсь.

Зрештою на неї оформлена двокімнатна квартира в спальному районі міста, яку здаю в найм. Гроші кластиму на той же рахунок. Це помешкання і ще одне малесеньке (в самому центрі) для себе, купила на виручені гроші за свою об’єднану квартиру. В цю мить вперше з вдячністю згадала Олега.

— Вибачте, а Вікторія Мик… — голос з дверей затнувсяся на пів слові, — тьху ти, я тебе не впізнав, Вікусь, — розгубленим тоном Володька.

Я встала з місця відвідувача і підійшла до нього. Внутрішнє роздратування не минало, але вже в ту мить розуміла, що зроблю для нього все, що попросить.

— Буду багата, або скоро заміж вийду. — Без емоцій процитувала народну мудрість.

Бажання дошкулити, вжалити, відімстити не тільки не покидало мене, але й зачаїлося і чекало служної нагоди. Правда, та моя помста мала бути дуже обережною та делікатною. Такою, щоб про неї знала лише я. Ого! Ніколи б не подумала, що можу бути таким стервом.

— А ти сама чого більше хочеш?

Чоловік лукаво дивився просто в очі і посміхався так, наче чувся всесильним магом чи персидським повелителем.

Ця його неприхована радість дратувала ще більше. А й справді, чого я хочу більше? Бути багатою чи заміжньою? Замужем я вже була — там ніколи нічого не відомо — це як купувати кота в мішку — ніколи не знаєш чим закінчиться.

А от багатою ще не була, хоч часто собі уявляла. Правда, мої уявлення дальше побутових речей не сягали. Мати гарний будиночок, порцеляновий сервіз на 12 персон, норкова шуба, машина, бажано позашляховик і… відпочинок на Канарах. Що далі, я не думала, бо й так не вірила в своє щастя. То, може, все-таки багатство? Щиро кажучи, мені б пасував третій варіант — заміж за багатого чоловіка, але про це мене ніхто не питав. Мабуть, такого не існує…

— Того першого… — Несміло промимрила я. Боялася, якщо голосно і впевнено скажу про це, то другого мені не бачити.

Як більшість жінок, намагалася всидіти на двох кріслах одразу.

— Справді?

Володька задоволено потер руки. Таке враження, що я проходила якийсь тест і зробила правильний вибір.

— А що? Цього я ще не пробувала. — сміливіше заговорила я, підбадьорена його поведінкою.

Чому б і ні? Чому не я? Не вважала себе аніскілечки гіршою від ділових жінок. Тих, котрих показують по телебаченню, в яких свої будинки, дачі, машини, няні, комерційні мережі і все, що хочеш, чого душа запрагне.

— Тод-і-і-і… — Володька щось подумки блискавично метикував. — Тоді запрошую тебе сьогодні на ділову вечерю в «Дарвін».

Мій безпосередній шеф аж світився від своєї пропозиції. Ймовірно я мала засвітитись разом з ним. Принаймі спалахнути.

— «Дарвін»… це де?

Аби він не розізлився, скорчила при цьому (як мені видавалось), кумедну гримасу.

— Це на Шевській, напроти колишньої хімчистки «Сніжинка».

Відвернувся. Мабуть, йому не смішно.

— А-аа, це в книгарні «Літера» на перршому поверсі…

— Ні, це в тій же будівлі, але на останньому поверсі. Жаль, якщо ти не знаєш різниці між закладами швидкого харчування і найдорожчим рестораном у Львові.

Кутики уст в цього красивого чьоловіка опустились як в маленького хлопчика, якому належно не оцінили власноручно зліпленого замку в пісочниці. Очі зробилися скляними і з них пропав будь-який вираз. Страшна залізна заслона, яка більше нікого не пускала до святилища його душі, з гуркотом опустилась додолу.

— Вибач, я не знала…

Було гірко за себе, гірко за нас і за невідомий мені найдорожчий ресторан у Львові.

— Куди прислати машину?

— До… до мене, на Льва Толстого, — затинаючись уточнила я.

Однокімнатне винайняте помешканя на Науковій язик не повертався назвати домом.

Нічого не відповівши, Володька вийшов. Дверей так ніхто й не зачинив.

12

Прокинулася від якогось шуму. Глянула на годинник. Друга година ночі. Схоже, що хтось вовтузився за стіною. Але не так як завжди і не з того боку. Голос долинав з кухні. «Може, в них гості»? — подумалось мені спросоння, проте звуки були приглушеними і якимись зловісно моторошними.

«А-а, тепер таки собака», — майнуло в голові, бо те, що чула, радше було схожим на тваринне скавуління, ніж людську мову. Обернулась другим боком на незручній канапі з глибокою борозною по-середині і спробувала заснути, — «їм ще тільки пса бракувало…».

Ліжко в помешкані було, але я не насмілювалась спати на ньому. Наче господиня. Це хоч трохи нагадувало мені, що я гостя і, що дасть Бог, моє квартирування тут не назавжди. Сон не вертався. Довелося встати. Босяком почвала до кухні. Скавуління посилилось.

— «А-а-а-аа, а-а-а-аа, — хтось таки стогнав за стіною.

«Господи, це ж Ореста», — мене, мов окропоп обдало і нічна сорочка прилипла до хребта. — «Це ж вона, бідолашна, так страдає. Мабуть, щось зі сестрою. Господи, що маю робити? Вона сама чи є Олександр? Як буде вигляти мій нічний візит? Чи це доречно? Може швидку викликати? Але що я їм скажу, що моя сусідка виє як пес, на кухні за стіною?» — думки товклися в голові, мов очманілі, наступаючи одна на одну.

За якусь мить до голосіння сусідки приєднався чоловічий баритон. Відбувався діалог. Радше монолог, який провадив чоловік. Олександр. Моє серце навдивовижу легко та безпомильно розпізнало його тембр. Страшенно хотілось почути про що вони там сперечаються, бо голос сусіда звучав неприродньо голосно. Часом переходив на крик, та я все одно не могла розібрати слів.

Не відриваючись від стіни, обвеле поглядом кухню. Літровий слоїк стояв на нижній полиці стелажа. Недавно спорожнила, виївши кизилове варення, яке закрутила моя подруга. Не довго думаючи, вхопила порожній бутиль і приставила отвором до стіни, до дна притулила вухо. Нічого. Зовсім нічого.

Знову відхились. Так і є. Все стихло. Я ще трохи постояла, тулячись вухом до холодного скла, але крім монотонного тремтіння нічного повітря, захованого в слоїк, нічого не могла розібрати. Мабуть, все скінчилося. Важко опустилася на табуретку. Спати не хотілося. Думки погрозливо зароїлися і загули в голові, наче зловмисником розтривожений вулик. Аби хоч якось це спинити, заходилась пекти цвібак.

Ранок довго не приходив. Як чоловік, якого чомусь ніколи нема поряд тоді, коли ти його найбільше потребуєш.

Під обід стукнули вхідні свері в сусідів. Я підхопилася з дивану і за мить вже стояла на сходовій клітці. Рука сама натисла гудзик дзвоника. Два довгі моторошні звуки. «Треба було б запропонувати їм змінити його», — подумалось мені, бо зі спокійними нервами годі слухати, а що вже казати про…

— Доброго вечора. — сусідка втомлено всміхалась, стоячи в одвірку.

— Доброго, Оресто. Вирішила вас з донечкою запросити на чай.

— Так, але малої нема. В школі канікули і вона залишилася в бабці.

— То ви ходіть. — настоювала я.

— Навіть не знаю. Я трохи втомлена. Зле себе почкваю. — Ореста раптом скинула на мене своїми чорними очима.

Наче вхопила ними за груди, притягнула до себе і уважно заглянула до середини. Мабуть хоче знати чи я бува нічого не чула з вчорашньої ночі. Не дізнається. Не від мене. Її погляд стрінувся з моїм — уже давно заспокоєним, втишеним, заколисуючим.

— Пішли… — Я взяла її за руку.

— Щось зі собою прихопити?

— Ні, ні. В мене все є. — Відпустила.

Ореста зникла в квартирі і за мить з’явилася з ключами і мобільним телефоном в руках.

— Ой, як у вас гарно пахне, — захоплено вигукнула сусідка, тільки-но переступивши поріг.

— Справді? — я недовірливо глянула в її бік.

Чи може після вчорашньої ночі щось чути, відчувати, тим паче так щиро захоплюватись запахом.

— Так, пахне ванільллю, випічкою… — Дівчина розгублено роззиралась по сторонах, наче чогось шукала, чогось, захованого в якомусь куті, чогось, що б вочевидь нагадувало казку. Очі засвітились, з усмішки зник гіркий присмак.

— А-аа. Я й справді спекла цвібак з яблуками. Ходіть до кухні. Він щойно охолов.

Я вмисно підігріла його у духовці, аби не видати своєї безсонної ночі.

Ореста сіла навпроти вікна, спиною до виходу. Я витягла зі серванта чайний сервіз, який добре памятала ще з дитинства — червоний у білий горошок. В нас також такий був. «Мабуть, коли пити з таких горнят, то настрій не може залишатись зіпсутим», — подумалось мені. Принаймні не надовго.

— Яке миле горнятко, — Дівчина крутила його в руках, перевертаючи вверх дном. — О, це ще з радянського періоду. Стоїть легендарний знак якості.

— Так, свого часу він був мало не в кожному домі.

Поклала на стіл порізаний на акуратні скибки пляцка.

— Це що, й справді ви самі пекли. — захоплено спитала дівчина і її очі ще більше засвітилися. — Господи, як давно я не їла домашньої випічки.

— Та, дивлюсь — яблук багато, не встигаю з’їсти, тож і вирішила щось втяти.

Дівчина, не чекаючи на чай, уже смакувала перший шматок. цвібак не був моєю фірмовою стравою, але думаю, міг скласти конкуренцію будь-якій цукерні.

— Ух, ти! Як смачно, нічого кращого в житті не їла. — Сусідка заплющила очі, цілковито віддаючись насолоді.

Я аж позаздрила. Так швидко може переключитись з одного настрою на інший. Чи, можливо, все, що було вчора, мені наснилось? Але ж пляцок…

— Що нового на роботі? — Спробувала я перевести розмову на щось суттєвіше, ніж вдалий пляцок.

Краще б я цього не робила. Очі дівчини раптово стали скляниними і повними сліз. Кутики уст ледве помітно стріпнулися як пташка в передсмертній агонії і в них знову з’явилась гіркота. Якось дуже приречено і покірно поклала на блюдечко ложечку, якою краяла пригощення. Я зрозуміла, що більше вона солодкого не торкнеться.

— Наша дівчинка з бухгалтерії сьогодні спізнилась… — Почала вона рівним голосом. — Тільки-но прийшла і одразу ж голосно розридалась. Звичайно, всі кинулися до неї.

— Що сталося? Що з тобою? — Звучало звідусіль. Усім навперебій хотілося першими дізнатися чому плаче молода особа.

— Мого брата сього-о-оодні пограбували. — Видусила разом зі слізьми ледве притомна дівчина і зайшлася ще гучнішим плачем.

— Далі вона перелічувала все, що забрали: трохи грошей, трохи прикрас, якийсь магнітофон і навіть шинку з холодильника. — Дивлячись кудись у простір монотонним голосом продовжувала Ореста, а сльози безперервною цівкою текли з її очей.

Відверто кажучи це було моторошне видовище. Рівний голос, погляд відпущений за обрій, і сльози. Сльози, яким, здавалося не буде кінця-краю. Нестримне бажання встати, підійти, по-материнськи пригорнути до грудей, заволоділо мною, проте щось тримало мене припятою до табуретки.

— Оресто, не плачте. — Це все на що я спромоглася.

— Я не плачу. З мене виходить біль. Плакала та дівчина з бухгалтерії. Всі стояли навколо неї, оточивши її стіл тугим кільцем, наче зашморгом. І слухали, слухали, всотуючи геть кожну деталь того пограбування.

Я бачила як вони з притаєним задоволенням смакували кожне наступне слово, неодмінно приміряючи його до себе. О, думали вони, він ще й годинник «Tissot» мав, а дружина золоті сережки зі смарагдами, о-оо… І скрушно кивали головами, тішачись, що злодії все те забрали не в них самих. Бо в них такого й не було ніколи. Тихесенько раділи, що тепер і в дівчиного брата не буде годинника «Tissot», а в його дружини кількох пар сережок.

Я відвернулась. Ніхто на мене не зважав. Моє горе було для них не доступне, бо зачиналося воно за межею розуміння. Усі намагалися зробити вигляд, що мене межи ними немає, а заодного і моєї біди. Поводилися так, наче я прокажена і від однієї розмови зі мною, хвороба сестри перекинеться на них.

Раптом щось мене заболіло. Штрикнуло так, що я мало не впала. Підскочила. Встала. Той біль штовхав мене до натовпу співробітників, які зашморгом оточили дівчину. Штовхав в спину, тягнув за руки.

В одну-однісіньку мить мені захотілося туди підлетіти, вхопити тую дурепу за плечі, трусонути нею добряче, привівши її до тями. — Тепер Ореста твердо дивилася на мене, наче очікуючи якогось наказу, — вона що не може збагнути, що все, що вкрали в її брата можна купити. Не сьогодні, то завтра. Вона що не розуміла, що ридати так без пам’яті за шматком полядвиці це… це… неповага до мене?

Дався їй той шматок полядвиці.

— Оресто, дівчино, ніхто з них не був так близько від межі, як ти. Прости їм. Мабуть, злодій, це найгірше, що з ними в житті траплялося. То хай так і буде. Облиш їх. Забудь. — Намагалась я заспокоїти сусідку, хоч розуміла, що не вмію її переконати, бо не смію розповісти всього, що знаю.

Це був би єдиний правильний вихід. Розповісти їй все як було. Нічого не втаїти, не приховати. Бо інакше не повірить, слів моїх не прийме. Та я не годна. Не годна взяти й отак вивернути на світ божий те, що так старанно ховала до цього часу. Принаймні не нині, не нині, дівчино. Прости.

— А ще вчора… — Сусідка уважно глянула в мій бік.

Мені здалось, що я стрепенулась. Чи зблідла, як впійманий на гарячому злодій. Але ні, вона продовжила говорити.

— Це… це нічого, що я вам розповідаю… особисте? Я не маю кому розповісти… Я не ходжу до церкви і я не маю друзів…

— Нічого, нічого, — поспішила запевнити її я. — Але ж Олександр… Він видався мені доволі добродушним чоловіком… — Несміливо торкнула віднедавно двозначної для мене теми.

— Так, Сашко хороший чоловік, проте він мене не розуміє. Але ж це і не дивно? Правда? — вона запитально звела на мене погляд.

Крім страху там не було місця для чогось іншого.

— Звичайно, ні. Життя ж не може спинитись через те, що ваша сестра захворіла. — Я обережно глянула на неї чи не занадто різко і однозначно прозвучала моя репліка. — А можливо, що найбільш ймовірно, він намагається вести звичний ритм життя, аби ви не впали в депресію. Аби своїм власним прикладом вселити вам бажання жити далі…

— Так, розумію. Йому також важко. Але вчора… — Вдруге почала вона. Вчора ми поїхали до його друга. В петра народився первісток. Син. Я намагалася відмовити його від своєї присутності, але Сашко настояв. Мотивував тим, що це його найкращий прятель і йому буде приємно. Те, що коїлося зі мною на вечірці годі передати. Зрештою я й сама не очікувала такої реакції від себе.

Ми сили за століл. Всі пломеніли від щастя, а особливо Петро. В них довго не було дітей. І ось нарешті кілька годин тому він — новоспечений батько. Чоловік не шкодував грошей і перед гостями стояло чимало наїдків та розмаїтих пляшок з алкоголем.

Чоловіки пили без зупинок, ледве встигаючи закусувати. Я також випила перший келішок. А далі… Далі мене знудило. Знудило від тієї ейфорії, від надлишку щастя, від всезагальних веселощів. Ніхто й не згадував, що кожна наступна хвилина, може бути фатальною в житті моєї сестрички.

— Тобі зле? — Нарешті Сашко мене зауважив. — Ти якась бліда. Надто бліда.

— Так. Мені… — Мене вже ніхто не слухав.

Я мусила кілька разів поторсати чоловіка за рукав, щоб він побачив мене. Він звів на мене здивований погляд.

— Поїхали. Я хочу до дому.

— Ти що? Ми ж тільки приїхали. Ми щойно почали згадувати як з Петром познайомились. Послухай, тобі буде цікаво. — намагався переконати мене Сашко, неуважно дивлячись в мій бік.

Раптом, несподівано для себе самої, я розплакалась.

Всі затихли.

— Ореста, щось сталося? — спитав добряче захмелілий Петро, ставлячи на стіл вкотре наповнений келих.

Всі стихли. Втупились поглядами в мій бік.

— Ні, нічого. В мене, здається, піднялася температура. Аж морозить. І мені хочеться до ліжка. — Збрехала я, бо боялася, що чоловік буде злитись, що я зіпсувала друзям забаву.

— Сашко, відвези Оресту додому і приїжджай. Ми будемо святкувати до ранку. — понуро запропонував Петро. Чи то від того, що він дійсно переживав за мене, чи просто йому не хотілося псути собі свята.

Чоловік незадоволено підвівся і викликав таксі. В дома він зрозумів, що не поїде уже нікуди, бо й так доволі багато випив. Скинув штани, сорочку і, не приймаючи душ, заліз у ліжко.

Мені не залишалося нічого іншого як зробити те саме. Та сон до мене не йшов. В голові гуло. Перед очима в якомусь дивному магічному танку одине за одним метались обличчя, спотворені гримасою щастя. Як можуть вони тішитись до самозабуття тоді, коли в інших нема жодних причин для радощів.

Я глянула в бік чоловіка. Він, вкрившись ковдрою з головою, спав, мирно посапуючи зі своєї половини ліжка. Раптом я відчула як в середині мене народжується люта ненавить до цього чоловіка, — дівчина перелякано глянула в мій бік, чи бува не сказала чогось зайвого. Бажання звільнитись від тягара, що терзав її душу видно було більшим і вона продовжила розповідь.

— Я чула як народжується ненависть до себе самої за те, що зуміла полюбити цього черствого і бездушного чоловіка. Я більше не могла лежати поряд з ним і вдихати алкогольні випари, якими він оточив себе. Ще раз глянула на свого чоловіка. Зрозуміла, що сьогодні більше нічого не доб'юся від нього. Встала.

Знала, що мушу щось зробити. Безрух болів ще більше від чекання. Та й що чекати? Чого? Я стала і пішла гріти воду. Я не могла більше цього терпіти. Не могла терпіти німого докору матері, не могла терпіти невідомості, невизначеності, на які була приречена сестра. Її єдиного запитання «за що?», на яке я не знала відповіді. Не могла терпіти відчуженості співробітників, опущених забрал знайомих і чужих, які тільки-но дізнавшись, що сталось, намагались зникнути, розчинитися і згинути безвісти.

Та найбільше я не могла винести тієї самотності в якій опинилася в себе в дома. Від коли розповіла Олександру про діагноз, ми ніколи не говорили про сестру. Про те як їй допомогти. Я думала, що це така перша його реакція. Що згодом він оговтається і обов’язково щось придумає… Принаймі намагатиметься…

Не могла стояти. Ноги не тримали. Мені змістилися всі осі координат. Я лягла на зелений леноліум з золотистими прожилками посеред кухні, аби хоч в такому положенні зачекати заки та вода загріється, але я не могла й лежати. В мене наче вселилася якась потойбічна сила і викручувала тіло в різні боки.

Я билася об долівку як обезголовлений індик, якому вирішили вкоротити віку бо прийшло чергове свято. Я зблизька бачила дерев’яний непофарбований плінтус, яким був прибитий леноліум і мені хотілося змаліти настільки, аби сховатися у ту мізерну щілину між долівкою і стіною.

Я хотіла втекти, а моє тіло мене не пускало. Я намагалася вислизнути з нього як вислизає з рук піймана рибина, аби тільки слизь, що залишилась на долонях, нагадувала про її присутність. Але нічого з того. Тільки болю ставало все більше й більше, наче він міг витіснити сам себе.

Можливо, навіть якісь звуки вихоплювались з мого єства, бо на кухню прибіг в самих трусах Олександр. Нажахано дивився невидющими очима на моє розпростарте між столом і газовою плитою тіло й оторопіло розводив руками.

— Ти що робиш? Чому не спиш? Чому ти лежиш на підлозі? — сипав запитаннями на які не мала відповіді.

Крутив головою з одного боку в інший, наче не вірив, що я тут сама. Наче шукав на кого можна було б скинути всю вину. Те, що бачив, нагло виштовхувало його зі звичного розуміння життя. Нарешті в його поле зору потрапив великий баняк з добряче нагрітою водою.

— Ти що збираєшся робити? — знову питання, але цього разу я вже змогла відповісти.

— Різати вени.

Наче не чує.

— Навіщо ти грієш воду?

— Кажуть так буде безболісно.

— Ти звар’ювала, чуєш! Не смій, чуєш мене, не смій навіть думати про це! Ти зовсім з глузду з’їхала… — Горланив, не приховуючи свого страху, перемішаного з розратуванням.

— Як би ж то…

— Йди сюди негайно. — Простягнув до мене руку, аби допомогти звестися.

Та замість того, аби підійти до мене, вхопився обома долонями за ручки розігрітого баняка.

— У-уууу, курча. — Вилаявся він, впустиши гаряче залізо.

Одразу вхопив себе за вуха. За мить тримав в руках кухонний рушник в червону і синю гратку. Гаряча вода, паруючи, зникла в отворі мийки. — Тепер йди сюди.

Попри моє бажання, він скрутив мені руки і заставив лягти у ліжко. Він не змружив ока, поки мене не здолав сон…

Сльози вже давно висохли, чай зовсім вистиг, а сусідка все ще не забирала свого погляду з-за обрію. Видно, про щось розмірковувала.

— Оресто, дівчино…

— Ви не знаєте яким чином можна продати нирку? Мені потрібні гроші. — раптом спитала вона, та так спокійно, ніби готувалась записати рецепт струделя.

Я не знала яким чином можна продати нирку і я не знала що можна сказати дівчині, яка готова на все.

13

«Дарвін» виявився й справді затишним місцем. Білі обруси, вишукана порцелана, професійно складене меню, вишколені офіціянти. Нічого не дратувало. Це давало можливіть насолоджуватись присутністю партнера, повністю розчинившись в розмові.

— Винятково виглядаєш. Чудова сукня. Гарна зачіска. — Розсипався компліментами Володька, як молода цукерками на порозі церкви.

З підкресленою увагою кинувся мені навперейми, тримаючи в руці чудову темно-вишневу троянду.

— Ого, в нас якесь свято? — зніяковіла я від такої настирливої уваги. — Я щось пропустила?

— Звичайно, свято! Кожна мить з тобою — суцільне свято. — Пафосно заявив чоловік, загадково всміхаючись.

Офіціянт гречно відсунув моє крісло і, зачекавши, заки я зручно вмощуся, подав меню.

— Дякую, я не голодна. — мені не хотілося їсти.

Вірніше від хвилювання в мене пропав апетит. Якість струнки всередині мене підказували, що це не просто святкова трапеза з нагоди якоїсь собі дати, а щось значно вагоміше.

— Та невже? — продовжував світитися.

— В честь чого вечеря? — спитала Володьку.

— Якщо ти нічого не замовиш, то мені важко буде назвати цю зустріч вечерею, а отже про її ціль ти не зможеш дізнатись.

— Гаразд. Переконав, але вибери щось сам.

— З-за доволенням. Яко закуска — салат «Нісуаз», — продекламував, наче вірш, чоловік, не заглядаючи в меню, — також камамбер з соусом з журавлини, зупку-п’юре «Сен-жермен», з гарячих дань — камбала в суфле із сиру, рататуй і на десерт… ванільно-медове суфле.

Офіціянт задоводено кивав головою і щось швиденько занотоввав в своєму записничку. Я не зводила з них обох зачудованого погляду. Така гармонія і взаєморозуміння вражали. Я навіть почала заздритии.

— Звідки ти знаєш всі ці назви? — не втрималась я, коли офіціянт пішов на кухню.

— Я тут частенько буваю. Тут дійсно смачна кухня. Надіюсь тобі сподобається…

Попри його самовпевненість і браваду, я зауважила, що він все-таки хвилюється. Невже? Чи так вже йому залежить на тому чи мені дійно припадуть до смаку страви, чи справа в чомусь іншому.

— Мені може сподобатись, вірніше зацікавити чи захопити лише те, що є для мене загадкою. Коли я не можу визначити інгридієнти чи технологію приготування.

Не мусила ставати такою як він. Не мусила хизуватися своїми кулінарними здібностями, але мені непереборно захотілося йому дошкулити. У всьому він був кращим, на все мав відповіді.

— Ого! То я зробив помилку, привівши тебе сюди? Що ж, можливо, тема зустрічі дозволить мені зреабілітуватись?

А я про що? Завжди на крок попереду, завжди запасний вихід.

— Давай, пробуй.

Відволікшись на офіціянта, який майстерно оминаючи сусідні столики, граційно приближався з тацею в руці, я мало не пропустила основного.

— Пропоную тобі партнерство на паритетних засадах…

— Листкова салата, яйця, стручкова квасоля, момідор, картопля, оливки, а ще, швидше за все — тунець. Заправка — оливкова олія з лимонним соком. Що ти пропонуєш?

Так захопилася доказуванням своєї кулінарної обізнаності, що мало не прщебетала чогось дуже важливого. Почула щось про паритетні умови, почула про якесь партнерство. Чи не вперше побачила Володьку розгубленим.

— Пропоную тобі розбагатіти. Якщо перестанеш хизуватись кулінарними здібностями, то може щось почуєш.

Видно я в черговий раз його розчарувала. Знову зреагувала не впопад.

— Але ж ти, мабуть, все не правильно все зрозумів. Я нічого не маю. Якусь невеличку квартирку, дві-три парадні сукні, кілька пар пристойного взуття і… — я завагалась чи доцільно йому й про це знати, але коли пропонують паритетні умови, то знати потрібно все, вирішила я і продовжила, (змовчавши звичайно про квартиру в спальному районі і рахунок в банку на ім’я тітки Орисі), — і добрий десяток комплектів вишуканої білизни, бо я її дуже люблю. Декотрі комплекти ще не вживані, — Раптом добавила я і чомусь опустила очі, розглядаючи салат «Нісуаз», а по-простому звичайний овочевий салат.

Подумаєш, з тунцем.

— Я все чудово розумію, не переживай. Думаєш, когось можна ввести в оману вишуканою білизною? — він всміхався, наче Юрій змієборець на коні.

От! Почалось. Мабуть, таки не про все потрібно розповідати. Нахаба.

— Не знаю. Тоді в чому річ?

— Пропоную тобі ввійти зі мною в долю. Є одна дуже вигідна тема, яку я запропонував для вашого банку. Маючи кошти, й самому можна вчасно заінвестувати, щоб отримати гарні прибутки.

— Що за тема? Це щось незаконне? — допитувалась я, бо гарні прибутки в нашій країні не так просто отримати законним шляхом.

— Ні-ні, що ти. Це будівництво. Житлові квартири. Багато житлових квартир.

— Тоді нащо тобі я, якщо все так гарно і просто.

— Я вклав усе, що мав. Але вчора мені запропонували ще одну карколомну операцію, доречі, короткострокову, а в мене вже нічого немає. Пропонують 60 відсотків прибутку. Шкода буде упустити таку можливість.

— Шістдесят відсотків… — Не йму віри.

— Так.

– І знову-таки будівництво?

— Майже.

— Але ж у мене немає грошей.

Офіціянт приніс наступну страву.

— Камамбер з соусом з журавлини. — задоволено прорік той.

Тю. «Обсмажений в клярі сир і збоку полумисочок з журавлиновим варенням», — про себе коментую, але вголос озвучити боюся.

– Є. Тобто нема. — поправився, зауваживши мій здивований погляд. — Але я знаю як зробити так, щоб були.

Сир виявився надзвичайно смачним, апетитно тягнувся за виделкою і до білого сухого вина пасував як найкраще.

— Що ти придумав?

Мене починали лякати його красиві, глибокі очі які тепер чомусь нагадували великі лискучі чорні маслини.

— Ти можеш взяти в банку необхідну кількість гривень.

— Про яку суму йдеться?

— Про 100 тисяч.

— Ти здурів? Мені таких грошей ніхто не дасть.

— А ти й просити не будеш. Візьмеш, а за місяць повернеш. Й все виглядатиме так, наче нічого й не відбулось. Зате в тебе в кишені опинеться 30 тисяч.

— 60. — автоматично підрахувала я.

— 30, люба. 30. Решта мої.

Здивовано звела на нього очі. Ах, так, він же щось говорив про паритетні умови. Але ж то не справедливо — до мене потроху доходило все, що він сказав. То я маю тихцем взяти гроші, ризикувати роботою, кар’єрою, а то чого доброго ще й свободою, а він… він… мені бракуало слів, аби висловити те обурення, яким наповнилось все моє єство. Але мало того, що наповнилось, воно ще й витісняло геть усе, роазом зі салатом та смаженим сиром з білим вином.

Коли офіціянт чемно поставив переді мною зупку-п’юре «Сен-жермен», мене мало не знудило.

— Не любиш цибулі? Я не знав.

«Тебе, вар’яте не люблю, як ти такий… як ти затіяв собі мене використати. До чого тут бідолашна цибуля?»

— То чому сам не візьмеш кредит в банку. Тобі ж довіряють.

Надіюсь останнє зауваження прозвучало без зайвого єхидства.

— Нема на то часу. Гроші потрібно перевести завтра до опівдня. Інакше ця затія не матиме смислу.

На відміну від нього не мала що сказати. Злала бо, що добрі, властиві думки приходили до мене часто вже тоді, як це було не актуально. А ще гірше, як вони приходили вночі і я прокидалася в холодному поті. До ранку не могла зімкнути очей, всвідомивши яку безглузду річ вчинила.

Тож я змовчала.

Володька засовався на кріслі, бездумно топлячи ложкою засмажену до хрусткої скоринки булку зі запеченим на ній сиром.

— Пойми, дві-три такі вигідні справи і ми зможемо жити в своєму власному розкішному помешканні там, де тобі довподоби. Хоч на самомій площі Ринок.

Господи, він сказав «ми», він сказав «ми зможемо жити»! Він планує поєднати своє життя з моїм. Нема значення, що не звичним старомодним способом, пропонуючи вийти за нього заміж? Але ж він таким чином говорить про те, що моя думка є для нього важливою. Сам щойно сказав «там, де тобі довподоби» і що хоче жити зі мною до кінцця днів своїх. Добре-добре, щодо «кінця днів своїх» це вже я придумала, але щодо іншого не сумнівалась.

— Згодна.

Вирячився на мене з таким подивом, наче камбала в суфле із сиру якою офіціянт щойно заміним неторкану охололу зупку, ожила і глипала на нього обома очицями одразу.

— Серйо-оз-зно?

Не важко було зауважити, що коли мій партнер (від нині на парететних умовах) й справді хвилювався, то ледве помітно починав заїкатися. Ця така незначна вада розчулила мене остаточно.

— А це взагалі просто: філе риби обсмажити на пательні, згодом перекласти в оці ж, — я вказала на посуд, в якому подали порційну страву, — вогнестійкі мисочки, залити збитим сиром з яйцями і запекти в духовці.

До мене вернувся апетит.

14

Ми вибрались на ринок. Ореста вирішила, що мені потрібно допомогти дещо купити. Я не дуже заперечувала, бо давно не виїздила на людні місця. Було особливо цікаво побачити, що змінилося в місті з тих пір як я заточила себе у вимушеному сховку.

Мені подобалось дивитись на дівчину, коли вона не зауважувала, що я стежу за нею. Стежу за рухами, за найменшою тінню на її обличчі. Це була небезпечна і заворожуюча гра. З кожною миттю я проникалася все більшою і більшою симпатією до цієї молодої жінки, водночас намагалася зрозуміти що в ній є такого, чого немає в мені.

Відвертий погляд великих чорних і трохи розкосих очей занадто очевидно вирізняли її серед натовпу таких як ми, звичайних обивателів пострадянського періоду, щоб обійти її увагою. Дівчину (бо все-таки була більше схожою на дівча, аніж на жінку, хай і молоду), легко можна було б випустити з поля зору, але її погляд — чіпкий наче ріп’ях і якось по особливому уважний привертав до себе увагу. Викликав не тільки моє зацікалення.

Я знала, що Ореста не веде жодних записів, нічого не конспектує, але попри це все-одно уважно, наче виконуючи якусь таємничу і вельми потрібну місію — спостерігає.

За останній час вона дуже змінилась. Стала все більш мовчазною, проте видно було, що в середині неї постійно відбується якийсь діалог, постійно ведеться робота, існує пошук.

Могла раптово завмерти на місці, зацепеніти. Перетворитись на зір. Одного разу застала її, як вона отак застигла, наче льодяна скульптура, навіть холодом від неї повіяло.

— Ти щось побачила?

Вона стояла біля вікна своєї кухні. Заперчливо захитала головою.

– Іноді мені здається, що Надя тут. Що я її бачу.

Ту прискіпливість, з якою вона розглядала людей на вулиці, в магазині, в автобусі, трамваї, можна було б вважати неввічливою чи невихованою поведінкою. Коли ж прослідкувати все-таки за напрямком її погляду, то ставало очевидним, що вона непомітно, але настирливо намагається заглянути у вічі. Кожному. Чоловікові, жінці, старому, людям у зрілому віці. Дітваків та зовсім юних — таких як вона сама, свідомо оминала, наче розуміла, що на цю категорію не варто гаяти свого часу, все одно нічого не дізнається.

Ореста типовий представник розгубленої молоді на зламі історичних подій. Того часу, коли одні цінності з погордою переможно кинуті під ноги, а інших ніхто ще не привив, не виплекав. Вовтузьтесь самі і рятуйтесь також самі.

…Одного вечора молода жінка, тримаючи доньку на колінах розповідала про своє дитинство. Мала притулилася до матері всім тільцем і міцно обвила рученятами за шию. Мені не просто було дивитись на цю картину повну любові і смутку, тож я пішла на кухню готувати чай, а сусідка продовжувала свою розповідь.

— Непомітно швидко позаду залишилось жовтенятко, до якого мене ще так недавно приймали з усією урочистістю та помпомпою, на яку була здатна середня школа в невеликому містечку. Наче тільки вчора я уважно придивлялась до зосереджнних і непомірно зворушених облич піонервожатих. Заглядалась на щирих окрилених щасливою усмішкою старшокласниць у білих фартухах, які з такої неординарної нагоди дарували нам, дітям, квіти та книжечки. Мабуть, книжечки старшокласники мусили принести з дому, бо були вони якимось чином підозріло потріпані. — Ореста всміхнулась і ще з більшою ніжністю пригорнулась до донечки.

Так, саме пригорнулась, а не пригорнула її до себе. Була такою тендітною і безборонною, що робилося жаль від одного апогляду на неї.

— Рогалики будеш, сама спекла? — Я до малої.

Та в знак згоди закивала головою, але промовчала, щоб не перебити материну розповідь.

— Для мене й до нині та книжечка залишилась у згадці, бо вихвалювала робітничі професії: такі як сталевар, пекар, слюсар. — Продовжила сусідка. — В ту мить виразно відчувала оскомливе почуття провини, бо вже тоді десь на підсвідомому рівні знала, що не буду ні сталеваром, ні комбайнером. Вже тоді мені було по-особливому соромно за те, що не випрадаю надій тих, які ті книжежки писали, ілюстрували. Почувала себе злодієм, ворогом радянського союзу, злочинцем.

Єдине на що надіялась — те, що батьки приймуть такою як є. Але вочевидь і їм було це заскладно. Через це ми тут, у вас під боком. Покинуті самі на себе, еге ж, мала? — звернулась вона до дівчинки нарочисто веселим голосом.

Дівчинка тільки всміхнулась. Вочевидь, цілковито з матір’ю погоджувалась, та вголос говорити не хотіла. А може мене соромилась.

— Але у вас є Сашко, Олександр. — Швиденько виправилась я.

— Еге ж, є, — тихо повторила Ореста, але ні сперечатись, ні заперечувати не стала.

Я не могла розібрати чого більше в тому «є» — смутку, болю, приреченості чи… любові.

Вже коли з трамваю виходили, вона скала, що все-ще шукає відповіді на свої питання. Що дивиться іноді на людей і вражається з їх емоції.

— Вікторіє, як ви думаєте, ті люди які вміхаються, голосно регочуть — їм і справді весело? Вони не прикидаються, не грають якоїсь ролі?

— Цілком можливо, що їм таки добре. Оресто, а ви що… ніколи не сміялася?

— Колись… можливо. Не пам’ятаю.

А я добре пам’ятала, як була щаслива. Але хіба можу їй про це розповісти?

15

Далі все було наче в сні. Страшному? Мабуть, все-таки ні. То був період, коли я повірила в себе, повірила в своє щастя. Повірила в любов.

У мене виросли крила. Принаймні Володька виразно дав зрозуміти, що в мене за плечима не що інше, як крила. І що віднині я — всемогутня. Всього можу добитись, усе можу мати. Усе, що захочу і все, чого захоче він…

Мені було добре з ним. Цей чоловік справді був уважним і надзвичайно ніжним коханцем. З ними я вчилася отримувати та дарувати задоволення. Ми кохалися довго і багато. Мало не щодня, але це нас не виснажувало. Він кожен раз вигадував і вигадував нові втіхи, очікуючи аплодисментів. Я ж як завжди, оторопівши від надлишку емоцій, мовчала, впадаючи в ейфорію. Він терпеливо чекав, заки я отямлюсь і великодушно приймав мою вдячність у вигляді тихого «дякую» чи ледвечутного поцілунку в шию.

На тій невеличкій кухні я умудрялась готувати кулінарні шедеври. Варила холодці, фарширувала коропів, запікала куропаток. Трохи обурювало те, що Володька приймав ці мої труди як щось звичайне, як те, що само собою розуміється. Але то тільки трохи. Коли підходив впритул, підіймав за сідниці і я опинялася на кухонній ляді, а він в мені, то всі мої жалі зникали, розчинялись як желатин в склянці зимної води.

Наступного дня після вечері в «Дарвіні» я таки справді віддала Володці суму грошей, якої він потребував, аби здійснити оборудку. Рівно за місяць я поклала гроші назад на банківський рахунок. Їх відсутності й справді ніхто не зауважив. Це окрилювало і додавало снаги. Мимоволі, скуштувавши смаку легких грошей я впала в азарт.

— Володю, — вибравши момент, коли чоловік був ситим і задоволеним, намагалась непомітно розпочати розмову, тема якої нуртувала в мені, як гаряча магма сплячого вулкану, випалюючи залишки здорового глузду, — чи можна наступного разу, коли з’явиться ще одна можливість короткострокових інвестицій вкласти й те, що вдалося заробити минулого разу?

Чоловік здивовано здійняв брови і, відклавши недочитану газету на столик, зацікавлено глянув в мій бік.

— Ти що, справді вирішила так швидко розбагатіти, що готова геть усім ризикувати?

— Так. А що?

В мене ж бо були за спиною крила.

— Та так. Нічого.

Знову взяв в руки газету.

Ото й усе? Оце й уся розмова? Я цілісінький день як на голках, я запропонувала йому все, що маю, а він — «та так»?

— Що значить «нічого»?

— Значить, що я подумаю. — З-за газети.

— Про що? Про що тут думати? — не вгавала я, розуміючи, що стаю схожою на маленького дворового песика, який постійно чекає нагоди полаяти, виставивши в загрозливому оскалі до смішного малі зубки.

— Спинися. Вікторіє, спинися. — Відчеканював кожне слово. — Ти й правді цього хочеш? — Чіпко вхопив поглядом, наче двома руками за рамена (хіба що не тряс).

— Так. — Ледве чутно прошепотіла.

Холодний подув вітру, який бог знає звідки взявся, пробіг вдовж хребта.

— Добре. Раз хочеш, значить будеш мати. Але ти повинна розуміти на які ризики йдеш.

— Я розумію. — поспішила запевнити його. — Але ж ти… ти ж будеш поряд?

— Так, звісно. Поряд…

Отримавши бажане, більше його не чіпала. Вслухалася в себе чи все так як хотіла? Якесь тривожне відчуття не давало спокою, наче малесенький невидимий камінчик потрапив до мештів і поволеньки муляв ногу.

Наступного дня Володька поводив себе так, наче нічого не було.

— Ти готова перевести на рахунок, який перешлю тобі на телефон 400 тисяч?

— Я? А, та-а-ак. — пробубніла від несподіванки чужим голосом.

Господи! Де ж такі гроші?

— Що? Злякалась? Свої ще не передумала вкладати?

Усміхався сам до себе, чи до суцільної білої лінії, що час від часу переривалась, розділяючи дві смуги дороги. Сидів за кермом своєї альфа-ромео. Робив це так граційно, наче вершникував на породистому скакуні. Не приховував, що як тільки-но мав змогу вести своє авто, то геть усе приносило йому задоволення. Погода, навіть якщо на дворі дощ і навколо стоїть вода, співрозмовник, навіть якщо його не слухає, або не впопад відповідає на питання.

— Ні. Не злякалась. Не чекала, що нагода трапиться так швидко.

— То можемо зачекати. Але невідомо коли ще з’явиться така вигідна пропозиція. Куй залізо, поки гаряче, так кажуть в народі? — обернувся до мене не перестаючи всміхатись.

— Авжеж. Авжеж. — закивала у відповідь головою.

Хіба можна не погодитись з чоловіком, у якого бездоганні риси обличчя, чаруюча посмішка (навіть якщо вона призначена не для тебе), міцні та ніжні руки (навіть якщо вони тримають кермо а не тебе) і бездонні чорні очі, в яких вирують усі стихії водночас.

Тільки-но перевела на рахунок гроші, як задзеленчав телефон.

— Слухаю. — Мені видавалось, що я це сказала.

— Ало, Вікторія Миколаївна? — кричав у слухавку чоловічий голос. — Ало! Ви там? Вас не чути! — не здавася Генадій Юрієвич. — Ало!

— Слухаю. — Повторила я, на цей раз більш вдало, бо голос у слухавці з крику перейшов в звичайний режим.

— Негайно до мене! — Хряцнуло в трубці і вмовкло, наче хтось перерізав дріт.

Язик прилип до піднебіння і раптом зробилося так холодно, що тіло саме почало дрібно труситись, мов у пропасниці.

«Невже всьому кінець? Отакої! Ще не встигла й оком моргнути, як усе закінчилося. Правду кажуть в народі: бідному женитися — ніч коротка. Що робити? Телефонувати до Володьки? А якщо всі телефона прослуховують? Навіть мобільні? Може сама впораюсь?», — надсадно думала я, плентаючись коридором до кабінета шефа.

Дуже чітко розуміла, що не впораюсь. Що, виявляється, не маю жодного запасного варіанту. Бо ж нащо, коли є він? Коли є Володька. Коханий…

Вирішила покластись на випадок, але про Володьку не згадувати за жодних обставин. Це ж все-таки було моє рішення, підбадьорювала сама себе. А глибоко в душі хотілося, аби невідомо звідки раптом з’явився партнер і сказав, що хвилюватись не треба, він сам усе полагодить. До дверей Генадія Юрієвича залишалося три кроки, а ніхто не з’являвся.

Приречено постукала і почувши у відповідь: «увійдіть», штовхнула наперед себе двері.

Я так і скамяніла б у проємі від побачиного, як би не крик шефа.

— Зачиніть-но швидше двері, бо робите протяг.

За столом, попиваючи каву і цмулячи цигарки сиділи двоє чоловіків з суворими та непроникними виразами на оличчях. Генадій Юрієвич і… Володимир Петрович. Так, так — мій Володька.

Тепер розгубилася зовсім. Ніяк не могла витрактувати його присутність в шефовому кабінеті. Невже мене зрадив? — першою була думка. Та я відчайдушно намагалася відігнати її від себе. Мабуть, мимо волі, й справді таки змахнула рукою.

— Ну-ну, не будьте такою панею. Накурено трохи, то й що? — По-панібратськи звернувся до мене шеф. — Тут таке діло, що без цибуха ніяік. От і покликали вас на допомогу.

— Що? Що сталося? — Нервово хапала повітря, бо розуміла, ще трохи і я замертво впаду в цьому кабінеті з дорогим ремонтом.

— Нічого не сталося, Вікторіє! Та й що мало статись, коли основні фонди бід вашим крилом. — Чоловік вишкірив пожовклі від тютюну зуби й по змовницьки глянув в бік мого партнера.

Володька з незворушним виразом обличчя також показав свої зуби, але білосніжні і бездоганно доглянуті. На мене майже не дивився. Ич, який мені. Хоч би знак подав, чи що?

— То для чого я вам? Що ви таке вирішили втнути, що без мене вам не впоратися? — сміливішаю я і про всяк випадок атакую (не даремно кажуть, що кращий захист — це напад).

— Го-го! Втнути! Гарне слівце! Про мене дуже влучно, чи маю рацію, — звернувся до Володьки. Той тільки легко кивнув головою в знак згоди. Отримавши підтримку, шеф продовжив. — Ми тут таку справу задумали, що гей-гей. Все до дрібниць прорахували, але тепер потрібна ваша консультація.

— Розказуйте.

— У нас в банку склалася вельми делікатна ситуація. В деталі вдаватись не буду, бо це нікому не цікаво. Через півтори місяці ми мусимо повернути кругленьку суму, якої в нас нема.

— Але ж турки…

— Вікторіє, ви розумна жінка, тож прошу мене не перебивати. Ви й не уявляєте про яку суму йдеться. Тому слухайте уважно і робіть відповідні висновки. Від вашого слова залежатиме чи будемо далі з вами працювати чи ні.

Що означали слова про подальшу працю я й зеленого поняття не мала, але оскільки звучали вони доволі переконливо, вся переворилася в слух.

– Є одна інвестиційно приваблива пропозиція, яка може якщо й не цілком врятувати, то однозначно відтягнути плачевний фінал банку. Для цього до кінця місяця необхідно внести мільйон на рахунок фірми-посередника. Генадій Юрієвич запевняє, якщо поспішити, то все має вдатись. Я знаю, що на резервному рахунку в банку є такі кошти і впевнений — ви, Вікторіє миколаївно, зможете їх організувати.

— Але ж до кінця місяця ли-шило-ось… — Я подумки підраховувала дні до свого власного кінця. — Двадцять один день. Якщо сьогоднішнього не враховувати, то двадцять.

Вхопившись поглядом за Володьку, я не мала наміру його відпускати. Хай би хоч кивнув, що встигнемо, чи як? Він як ніхто інший найкраще знав де зараз ці гроші з резервного рахунку.

— Отож-то, Вікторіє, отож-то. Тепер ви знаєте чим повинні зайнятись в першу чергу. — Давав настанови шеф тоном, який не підлягав обговоренню.

— А як же турки? — Знову-таки спробувала я.

— Забутьте про турків! Цей проект дасть перші результати лише через пів року, а гроші потрібні нам вже. — Був його вердикт. — Кави хочете?

Це була пропозиція покинути кабітет. Що-що а своєрідні манери свого керівника я знала достеменно.

Я скорилась.

16

Прокинулась від надчуттєвого сну, в якому щойно мимо волі тримала заволення. Господи, де я? Озираюсь навколо і не можу зрозуміти що це за квартира, за стіни з дешевими шпалерами…

Сон не йде з голови. Вперше за кільнадцять місяців таке наснилося… Оце так… Я й не знала, що вмію бути такою… мокрою. Було схоже на те, що в мене межи ніг — повінь. Пальці самі пірнули в ту вологість і від несподіваної глибини та бажання винирнули назад.

Далі все відбувалось наче в сповільненому кіно. Мені запраглось відчути все ще раз, але наяву. Мені захотілось ту вологість відчути на смак, почути як вона пахне. Повільно піднесла до обличчя пальці, що світилися в ранкових сутінках, вилискуючи, мов кавалки скла. Принюхалась. Гарно. Наче… вологий вітер, що заблукав межи темного лісу.

Жадібно втягнула повітря ще раз. Тепер — море. Синє, солоне, елегантне з мережаними ковнірцями хвиль. Торкнулась самим кінчиком язика. Приємно. Схоже на ластів’їні гнізда, з яких готують делікатесні супи і яких ніколи не куштувала. Пахло чимось невідомим, але сташенно збудливим і відвертим. Мимохіть уявила, що можна було б занутиритись в те невідоме всім обличчям. Відчути ту ніжну слизькість устами, обличчям, повіками. Могти вдихати, вдихати, вдихати аж до болю, аж до запаморочення в голові…

Якщо ще кілька тижнів тому я вмисно дослухалась до звуків за стіною, то тепер панічно боялася будь-що почути. Це було понад мої сили. На це було декілька причин. Для мене самої вже не було таємницею, що звуки любощів двох незнайомців перетворились для мене на тортури. Терер я знала цих людей. Знала жінку. Навіть подумувала чи не влаштувати мені яку шумоізоляцію.

Я любила сусідку. Любила трохи дивною, своєрідною любов’ю. Радше це була суміш любові, жалю, цікавості, заздрощів.

Так, так, я їй заздрила. Нехай в півслова, в півпогляду, півподиху, але я їй таки заздрила. Бо не я, а вона мала цього шармового чоловіка, на якого навіть бабці з лавочок і ті зглядалися. Бо не до мене, а до неї приходив щовечора. І не мене, а її цілував в уста, шию, плечі в бажанні догодити.

Отож бо й воно — любила ще й сусіда. Та не просто любила — закохалася до безтями як школярка. Навіть собі соромно признатись, а що вже комусь? Та й кому скажеш, кого отелешиш своїм одкровенням? Сусідському малюку, з яким ділимо кота, чи мо’ коту.

З острахом чекала на зустріч з Орестою. Ніяковію, як її бачу, немов підліток. Вкриваюся червоними кольорами, наче квітка (теж мені квітка в сорок років знайшлася). Від того й поводжу себе по дурноватому. А вона… вона ж то від мене іншого чекає… розради.

Довго думала і прийшла до висновку, що ніхто з нас в тому, що ми обидві в одного чоловіка закохані не винен. Якось так вже сталося. Мабуть, на то є причина… згори. Так себе вспокоюю, знаючи, що ось-ось надійде дівчина. Вона тепер часто приходить, мало не щодня.

— Вікторіє, знаєте, виявляється все не зовсім так, як ми собі уявляємо. Наші міркування можуть бути цілком помилковими. — З порогу.

«Господи, невже почула мої роздуми про неї, мене, Сашка? А, може, я не подумки про це міркую, а вголос», — похолола я від здогадки. Коли раптом тобі доводиться жити самій, то хто зна які звички можуть з’явитися.

— Цілком можливо. — Обережно відповідаю, ставлячи чайник на газ.

Стою спиною до гості, бо знаю — пямого погляду, коли що — не витримаю. Не ті нерви.

— Ні-ні. Ви навіть не знаєте наскільки я помилялась. — Чомусь сперечається дівчина. — Я була впевне, просто переконана, що в мене дуже-дуже мало друзів. А виявляється — вони в мене є!

— Пр що ти, Оресто? Ти така збуджена. Все добре? — Я не стримуюсь.

Дівчина також. І слово в слово переповідає про результати своїх походи в пошуках грошей на лікування сестри.

— Уявляєте? Ні, та це в голові не вкладається — чужі, зовсім чужі люди переводять на рахунок сестри величезну суму. Правда, мати мого колишнього одногрупника працює в бухгалтерії їхньої компаії, але все ж! Хіба ж це не чудо? Вікторіє, скажіть! Ви все ж трошки більше прожили і трошки більше бачили — хіба ж це не чудо? — легко торкнула за рукав, аби привернути увагу до своїх слів.

— Так-так. Чудо. — Механічно повторюю за нею, а сама подумки все частіше й частіше застрягаю в своєму минулому.

Попри мої бажання і обітниці, дівчина ненавмисно одним-однісіньким словом вертає мене туди, звідки я за будь-яку ціну намагалась втекти. Хто ти, дівчино?

— Правда, бувають дуже різні люди. Я ж цілими днями на роботі тільки те й роблю, що думаю куди б то ще позвонити чи кого б ще попросити про гроші. Якось потрапляю в установу, яка вже в своїй назві декларує допомогу тим, хто потребує. Знаєте що я чую в слухавку? Вікторіє, не повірите — «ми на смертників грошей не даємо.

Мені аж в грудя щось йокнуло. Дивлюся просто в очі, наче хочу побачити — як їй. Як їй насправді. Не те, що вона показує, навіть не те, що думає сама про себе. А те, що є, не залежно від того чи ми готові це прийняти. Не залежно від вміння зізнатися самим собі про існування чогось, що було є і залишитьмя невідємною частиною тебе.

Боюся й подумати — а що б відчула я, як би отак мені відтяли. Знаю лише, що другого разу б не винесла. Від першого не можу оговтатись. Мабуть, в житті кожен має одну-єдину можливість сяк-так прореагувати на дійсність. Наступного ж разу, нажаль — як кому повезе.

— Не зважай на них. В них робота важка. Ти ж розумієш, що туди кожен день телефонують з такими проханнями як в тебе. — пробую розмірковувати логічно, наче це може змінити жорстокість сказаного.

— Так-так. Я все розумію. — Раптом робиться такою втомленою і вичавленою, що, здається, зараз підкосяться руки-ноги і вона впаде горілиць просто отут, на столі. Посеред чужої кухні. Чи якщо мені подобається її Сашко я вже не чужа?

Ореста вихудла на тріску, але навіть в тій надмірній худобі бринить спокуслива молодість. Навіть тоді, коли її очі повні сліз, а серце розривається від смутку вся постать так і дихає свіжістю й весною.

Заки дівчина, впавши в зацепеніння, сиділа на хиткій табуретці з горнятком чаю в долонях я тихцем розглядала її. Кирпатий ніс. Якби ще трішечки більше загорнувся до гори, то був би потворним. Густі чорні брови, які ніколи не знали пинцету, майже сходяться на переніссі, що надає обличчю насупленого виразу. По азіатськи випнуті вилиці, обтягнуті смуглою шкірою. В криву посмішку складені трохи завеликі для такого делікатного обличчя уста. Ореста не користується косметикою. Губи обвітрені і потріскані. Хочеться торкнутися. До неї взвгвлі хочеться торкатись. Не дивлячись на те, що станнім часом вона майже неприсутня.

Намагаюся дивитись на неї очима чоловіка. Очима Олександра. Наче нічого й особливого, але якийсь магнетизм, присутній не залежно від її бажання вабить і притягує.

— Я втомилась.

Дівчина схилила голову на долоні.

— Відпочинь.

А що я мала їй сказати?

— Як? Як відпочинь, коли вчора Марту поклали до лікарні, а Сашко почав пити?

— Що з дівчинкою?

— Ніхто не знає. Температура за сорок градусів уже другий тиждень… і трохи кашляє. Я відвезла її в лікарню, а вони сказали, що додому її не відпустять. Що маю робити?

Скинула на мене свої чорні очі — наче вкутала важкою задушливою пеленою.

Відрухово встала і пішла включати світло. Клацнув вимикач і на кухні стало жовто від розлитого сяйва. Та це не змінило настрою дівчини.

— Може я зумію тобі допомогти?

— Як? — Мало не кричить. — Мушу одночасно бути в трьох місцях: на роботі бо потрібно заробляти гроші, в дома, бо з Сашком коїться щось дивне — вже тиждень з ліжка не стає — п’є, і в лікарні, бо мала постійно мами хоче.

— Ти комусь про це казала? Хтось тобі може допомогти… хоч з чимось?

— Ні, не казала. Тобто казала, але не про все і не всім. Матері про доньку сказала, та й то — обережно, в неї ж… моя сестра. Про чоловіка не можу — соромно.

Вона до мене — «чому ти на ніч з малою не лишешся, а раптом дитині гірше».

Я їй — «сніданок мушу дитині приготувати».

Вона — «чому Сашко не приїде, їсти не привезе вам обом?»

Я — «він у відряджені — до Києва поїхав…»

А якщо позвонить, а він трубку візьме?

На роботі про малу сказала, а про чоловіка також ні. Не можу. Язик не повертається.

До друзів Сашкових подзвонила, а вони регочуть. Кажуть — сам вибереться. Таке вже бувало. А я й не знала. Про доньку нічого не кажу, бо їм не до неї. Власних не пильнують. Та й отаке…

— Важко тобі.

Що більше скажеш.

— Не знаю як з усім нараз раду дати.

— Мусиш приорітети розставити. Інакше… зламаєшся.

— Не зламаюся. Я сильна. Зуби зціплю і… викарабкаюсь.

— То зламаєшся по тому як викарабкаєшся. Коли вже буде геть по всьому. В людського організму є певні ресурси. Мусиш вибрати що для тебе є найосновнішим.

Розумію, що мої слова не добавляють оптимізму, але маю їй про це сказати. Маю…

— Мушу вибрати? Найосновнішим? Хто з них є для мене найосновнішим? Дитина? Сашко? Сестра?. Хто??? Хіба можна вибрати? Вікторіє! А ви б змогли? Ви б змогли?

Дивиться на мене і не бачить. На очах пелена зі сліз. Я холону. Чую як кров сповільнює плин. Змогла б. Змогла б. Але краще тобі, дічино не знати.

17

Й цього разу все склалося. Це вартувало мені кількох кілограмів живої ваги і жмут сивого волосся. Зате 20000 лягло до моє кишені. Зауважте — всі суми в доларах.

Ніколи не думала, що гроші можуть пянити більше від найміцнішого алкоголю. Я перебувала в своєрідній ейфорії. Своїх друзів, співробітників бачила наче через призму… радості. Попри те, що таки трохи схудла — виглядала чудово. Чоловіки оберталися за мною на вулиці, всміхались, пропонували каву. Я дуже швидко звикла до цього стану.

Коли подруги жалілись, що в них бракує грошей на нові мешта, мені тут же хотілось розповісти їм як просто заробити кілька сот тисяч, практично нічого не роблячи. Кількість недоспаних ночей, (червоні від безсоння очі в рахунок не йшли) і вони в твоїй кишені.

Собі ж нічого не купувала — берегла гроші. Купувати можна все підряд коли в тебе грошей нема, але коли з’являться кругленька сума, то її чіпати не випадає. Навпаки. Намагаєшся докласти до неї кожну наступну копієчку. Та й зрештою що мені потрібно?

Всіх сукенок не купиш, усіх мештів не переносиш. Без золота-діамантів прожити можна. Та й перед ким хизуватись. З мого середовища — звиклих пострадянських інженерів-інтелігентів на око ніхто й близько не міг відрізнити справжнього діаманту від гірського кришталю.

Володьку також наче хто підмінив. Став уважним — хоч до рани прикладай. Не зачіпається, до слів не придирається. Тулиться, треться, користуючись найменшою нагодою — торкається. Наче випадково, наче ненароком. Господи! Як же це приємно.

Вчора познайомив зі своїм найращим приятелем — Михайлом. Впродовж всієї вечірки не випускав моєї долоні. Так ніхто мене не шанував. Ще й на людях.

Додому вирішили йти пішки. Гарна ніч. Завтра неділя. Багато світла. Місяць — немов щойноспечена паляниця, пахне. А кругом зорі — жаринки, блимають. Як багатоокий звір. Щуриться.

— Дякую тобі. — Ніжність мене розпирає.

— За що? — Дивується.

Наче щиро.

— За те, що з Михайлом познайомив… За те, що долоні не випускав…

— Пусте. Кожен нормальний чоловік на моєму місці б так зробив.

— А то чому б?

— Кожнму було б приємно похизуватись яка розкішна в нього жінка. — І він промовисто подивився просто в очі.

Спинились. Цілувалися просто посеред дороги, наче підлітки, захоплені зненацька невідомою чуттєвістю. Збита з пантелику емоціями, що раптом нахлинули, втратила рівновагу. Похитувалась на високих підборах, а Володька впевнено тримав за талію. Навіть якби намгалась — то не впала б. Такими міцними були його обійми.

Господи! Як же мені добре! Отак би йшла в обіймах цього чоловіка хоч на край світу… Добре мені з ним… впевнено… спокійно.

Обернула до нього обличчя. Йде, дивлячись у темряву попереду і про щось думає. В місячнім світлі добре вимальовується профіль наче витесаний з каменю. Трохи насупив чоло і здійняв в задумі брови. Хотіла його покликати, та вирішила зачекати. Любуюсь.

— Вікусь. — Сам обернувся.

Трохи знітився, зауваживши, що я стежила за ним. Чому б то?

— Так, любий. — Мене можна було брати голими руками.

— А знаєш… я тут подумав… Та й Михайло слушну думку підкинув. — вмисно розтягував фразу. — Чи не продати тобі квартиру? — На видиху закінчив він.

— Квартиру?

Я ще не зовсім отямилася від різкої зміни теми. Щойно про романтичні стосунки, гарну ніч і раптом — продати квартиру… Те, що почала повторювати за ним слова — видавало мою розгубленість.

— Та не лякайся. Я ж тільки питаю. — Він також мене добре знав.

— Я й не лякаюсь. Просто… якось несподівано…

— Ти що? Ще до цього не звикла? А як інакше можна заробляти гроші? — спитав, наче обережно торкав ногою тонкої криги. — Тільки так і можна — завжди бути на поготові й миттєво приймати складні рішення. — Сам і відповів.

— А я й готова… — Бравую, хоч розумію, що ні до чого насправді я не готова.

Перебуваю в такому стані, що рішень приймати не те, що не можна, а навіть ротипоказано.

Але що з того, що це розумію? Володьчина присутність забиває памороки. Вносить збої в тверезе мислення.

— Думаю цього буде достатньо. — Наче сам до себе.

— Чого достатньо? — нічого не розумію, хоч як намагаюся.

— Цього разу. Більше ризикувати не буде змісту. Тих грошей вистарчить не тільки на добрий будинок, авто, а й на…

Впиваюся устами в його привідчинений рот. Він одразу відповідає. Мені хочеться близькості. Хочеться, аби зривав з мене одіж, аби виставляв моє наге тіло місячному сяйві, аби цілував, зціловував весь мій трем, страх, бажання. Наче чує… Наче розуміє…

— Зачекай, не варюй! Ще трохи лишилось до хати…

Я й слухати не хочу. Мені так страшно, що тільки феєричність чуттєвого задоволення може мене врятувати.

— Вже… хочу вже… — Шепочу в саме вухо.

— Зачекай! Зловлю автівку. — Мало не кричить.

Кохаємося в одязі, ледве звільнивши для поцілунків найсокровенніші частини тіла. Мені заважає його піджак, заважає сорочка, гудзики, кравтка… але як солодко він проникає… На мить втрачаю свідомість. Користуючись цим, задирає на талію мою спідницю. Коли отямлююсь — стою приперта до стіни в самих панчохах і чоботах на підборах. Шарпає мою праву ногу догори, закидає собі на зігнутий лікоть і методичними, повними тваринної сили поштовхами, розпинає мене на стіні багатоповерхівки, захованої від людського погляду густим мороком ночі.

— Хочеш?

— Так.

— Ще хочеш?

— Та-а-ак! Та-а-ак! Хо-о-чу…

— То ма-єш, ма-єш, ма-єш…

Гецає мною до кута чужого дому. Здається, зрешетить мене всю наскрізь, не залишить живого мічця.

— Хочеш ще?

— Так.

— Цього хочеш?

Звідки береться свіжа сила на поштовх? Маже всю тримає на руках. Я більше не стою. Більше собі не належу.

— Так.

— Чого ще хочеш?

Спинився. Застиг. Завмер. Знерухомів. Вийшов з мене.

— Хочу…

— Що? — Обпаливши гарячим подихом вухо?

Мимоволі подалася вперед. Нічого. Його нема. Наче розчинився. Тіло завмерло. На його руках продовжує висіти. А моя душа все ще гойдається в заданому ним ритмі: так, так, так…

— Хочу…

«Продовжити удари…»

— Що?

— Хочу…

«Відчувати солодкий біль входження…»

Стоїть. Навіть не здригнеться.

— Що хочеш?

— Квартиру…

Прихилився. Ввіткнувся межи ніг гарячою здибленою плоттю.

Лишенько! Як пече!

— Не чую…

Мне груди вільною рукою.

— Продати квартиру.

Удар. За ним другий, третій.

Рятує мене від себе самої. Рятує мою неврятовану плоть.

Так солодко мені ще не було.

Наступного дня не можу ходити. Важко переставляти ноги.

Минуло три місяці після цієї ночі. Я й справді продала квартиру в центрі Львова, але про іншу, куплену на гроші генадія Юрієвича я досі мовчу. Якась непоборна сила, наче з потойбічного світу, не дає розтулити уста. Що спонукало мене так вчинити, тоді ще не розуміла, але знала одне — так буде краще.

Кожен день починався з хвилювання. Я вже почала боятись прокидатися — а що, якщо сьогодні знову ніяких новин. Володька ніяк не міг забрати назад заінвестовані кошти. Щось у тій справі затягувалось, щось пішло не по плану.

Та й сам Володька почав зникати. Ні. Він не розчинявся в повітрі. Просто перестав приходити у винайняту ним же квартиру. На всі мої докори мав одну відповідь, що в мене немає терпцю, а без терпцю каші не звариш.

Кожного ранку, приходячи в банк, я вся зтерпала від чергового телефонного дзвінка. Мого телефону, чи звуку, що доносився зі сусіднього кабінету.

Помимо грошей від проданої квартири, я знову взяла «позику» в банку. Бог з нею, з квартирою — свого я могла чекати скільки доведеться, а от банківські гроші — то зовсім інше діло. Мене й так дивувало, що так довго ніхто нічого не зауважував.

Щиро собі поклялася, що більше на жодні вмовляння не піддамся. То понад мої сили. Таким чином зароблені кошти мого здоров’я не коштували. Тим паче, що без грошей я знову відчула себе пересічною жінкою, якій от-от наступить сорок. Як все міняється…

— Вікторіє!

Я здригнулась. Генадій Юрієвич наздогнав мене в коридорі на другому поверсі, неподалік від свого кабінету.

— Доброго дня, Генадіє Юрієвичу. — Намагалась приклеїти бодай нещасну посмішку, але вона сповзала з обличчя як дешеві панчохи з литки.

— У вас все добре?

Я похапцем ствердно кивнула головою.

— Так. Авжеж.

— Щось вигляд у вас неважний. Може, візьмете відпустку на тиждень-два?

— Та ні. — Розглядаю геометричний розпис на деревяних брусках, систематично розвішаних на стінах.

— Рекомендую. — Настоював на своєму шеф. — Ти паче, що менше ніж за місяць, нам знову знадобиться ваша допомога.

Чоловік підморгнув, даючи зрозуміти, що ми обоє добре знаємо про що йдеться.

— Справді? — Я похолола і раптом відчула, що мене… нудить.

— Так. А через що вам переживати? Минулого разу ви ж впорались, впораєтесь і тепер.

— Я подумаю, Генадію Юрієвичу, подумаю. — Торкнула його задовгого рукава з надією обірвати наш діалог. — Мушу бітти.

— Біжіть… — Трохи розгублено а трохи розчаровано мені вже в спину.

Ледве добралась до туалету на третьому поверсі. Комусь видалося, що це слушне рішення — на одному поверсі жіночий туалет, на іншому — чоловічий.

Мене рвало так сильно, як ніколи досі. Що це? Невже отруєння? Чи слова шефа вигликали таку реакцію. Аби не забризкати стіни довелося стати навколішки і спертись на хододний фаянсовий обідок. Хоч туалетні кімнати були після недавнішнього ремонту і в штаті була прибиральниця, яка що пятнадцять хвилин наводила порядок в санвузлі, запах сечі вдарив мені в ніздрі.

Знову вирвало. Блювотиння фонтанувало ротом і навіть через ніс. В носі запекло вогнем. В роті з’явився паскудний присмак помиїв. З очей текли сльози. Одразу я навіть і не розібрала — чи то звичайний фізіологічний процес чи це від жалю до себе.

Нарвавши жмут туалетного паперу — сяк-так повитирала обличчя. Трохи поприбирала навколо. Решта то не моя справа. Й того не мушу, але якось совісно. Натиснула на нікельований гудзик зливу. Мовчить. Натиснула ще раз, навалившись всім тілом. Потекла вода.

Тільки тепер відчула як враз зробилася знесиленою та немічною. В передпокої акуратно вмилась, пополокавши рот біля лискучого вмивальника. Тут було більше свіжого повітря і сюди не дотирав запах фекалій.

Захотілося негайно перебити будь-чим присмак нудоти. Кава. Кава мене врятує. Горнятко доброї чорної кави зробить мені добре. З цією думкою я й рушила в бік свого кабінету. Коридор на третьому поверсі був голим без декоративних пластів з геометричними візерунками. Чомусь саме в цю мить зауважила це і чомусь саме в цю миць за це стало прикро.

— О, як в тебе гарно пахне. — Володька.

Він нечутно зайшов до кабінету, не постукавши. А навіщо? Ми ж свої. А коли що — вибачиться. Та сьогодні мене це дратувало.

— Кава. — Сухо. — Хочеш. — Він не винен що мені зле.

— Хочу. Тим більше, що маю тобі дещо сказати.

— А до дому не потерпить?

— Думаю, що ні.

— Я теж маю тобі що сказати.

— Справді?

— Так.

— Це важливо?

— Дуже.

— Кажи.

— Ти перший.

— Гаразд. Тобі треба поїхати з міста. Тепер ти.

— Я вагітна.

18

Чую, як Ореста плаче за стіною. Знаю, що мала в лікарні, тож не мусить критись. Не стишує голосу — їй байдуже. Колись вона з себе тоте все мусить виплакати, бо може зійти з розуму. Я про це дещо знаю.

Більше не можу спати. Ореста позбавила мене сну остаточно. Як не крути — мушу зізнатись.

Вбираю на голе тіло халат і йду на кухню робити чай. Останніх кілька тижнів кожен раз чайна церемонія обіцяла мені співрозмовницю. Зараз ніч і я розумію, що співрозмовницею для себе можу стати тільки я сама. Вже пора.

Наливаю в горнятко окропу. На дні скрученими лежать кілька висхлих листків чорного чаю. Бездумно спостерігаю як від гарячої води листки поволі випростуються, а вода стає приємного темно-вишневого кольору.

Те саме з моїми спогадами зробила дівчина. Вони почали випростуватись і розкручуватись як оті чаїнки, на дні мого серця.

Якого відтінку вони наберуть?

Спогади стаються все настирливішими. Я більше не годна їм опиратися. Хай.

19.

— Як? Як вагітна?

— А як по-твоєму вагітніють?

Мене дратує його переляк. Дратує те, як він зблід. Йому не пасує блідість. Він зробився схожим на обезкровленого трупа. Сині аж фіолетові уста, одразу ж жовті білки в очницях. Шкіра обличчя наче присипана цукор-пудрою. Як підгорілий пляцок, який горе-господиня намагається будь-що врятувати від позору перед гістьми. Фу! Гидко!

— Не прирікайся. Розкажи все по-порядку. — Просто на очах бере себе в руки. — Давно знаєш?

— Ні, щойно.

Де й поділася моя впевненість. Мені хочеться підійти, пригорнутись. Ні. Хочеться аби він підійшов, пригорнув. Сказав щось хороше.

— Чому ж не сказала відразу? — наче не чує.

— Коли відразу? Тільки ж здогадалась…

— То ти ще напевно не знаєш? — Погано прихована надія в голосі.

— Та ні. Це точно. Вже третій термін як нема…

— Місячних? — вигукує.

— Так. Не кричи. Мені страшно…

— А раніше тобі не було страшно?

— Було. Але ти не кричав.

Сльози котяться градом. Пробую донести горня з кавою до уст. Рука тремтить і чорні плями вкривають стіл, хаотично розкидані на ньому папери.

— Ну-ну, перестань.

Простягнув руку. Думала витре сльози. Ні. Забрав горня.

— Я хочу пити.

— Від нині тобі кави не можна.

Невже? Невже саме в такий спосіб просить аби я залишила дитину? Бо за тих кілька хвилин я вже все вирішла.

— Якщо не хочеш, то я… То я можу зробити… — Несподівано зривається з моїх уст.

Володька підводить на мене свій погляд. Здивування, зацікавленість і… радіть.

— Мовчи. Більше ні пари з уст. Бери таксі і їдь додому. Там про все поговоримо.

Налив в інше порожнє горня, що стояло на поличці біля столу, води і подав мені. Сам взяв було мою каву, якої я ще не встигла й торкнутись, але мить завагавшись, відставив. Краєм ока, а може й яким шостим чуттям зауважила, що йому стало гидко.

Додому приїхав пізно. Виглядав на знервованого. Хотіла спитати що коїться, але спинилась — вбраний був в маринарку, якої досі в нього не бачила. Володька зауважив мій погляд.

— А-а-а, ти про це?

— Ні.

— Михайло віддав.

— Він менший за тебе.

— Тому й віддав.

— Зрозуміло.

Мені нічого не було зрозуміло, але й продовжувати не хотілось. Останніх три місяці Володька приходив коли заманеться, пояснюючи це зайнятістю та рятуванням капіталовкладень. Що тут скажеш? Коли ж спитала де він живе, ночує, то відповів, що звісно не на вокзалі.

Я б вступилася. Я б забралася з цієї ненависної мені квартири, але куди? Ту, що в центрі — продала, про іншу — він не знає. Ніхто не знає. Щось підказувало мені, що так і повинно залишатись.

— Як скоро можеш зібрати свої речі?

— Які речі?

Мені чомусь думалось, що йдеться про документи.

— Одяг, зубну щітку, фен, одним словом, речі першої необхідності.

Сиділа на ліжку, а Володька продовжував стояти в одвірку. Займав весь простір, наче підкреслював те, що пройти повз нього мимо його волі жодних шансів.

Мене знову знудило. Я прикрила рукою рот, та рвотний рефлекс не спинився. Володька відсахнувся, наче від прокаженої, коли я насилу стримуюсь, побігла у лазничку.

Блювала, а він стояв наді мною і продовжував говорити.

— Поїдемо поїздом. Я взяв квитки. Відправлення о другій годині ночі.

Звела на нього очі. Чи то від сліз чи від нерозуміння ним сказаного, його постать мені двоїлася. Гірко подумалось, що досі годі було дати раду з ним одним, а тепер потрібно боротись з обома.

Не обтерла обличчя, бо не могла підняти руки. Звідкись з’явились знання, що потрібно економити сили. Навколо роту, мабуть, залишились крупинки неперетравленої їжі. Володька гидливо скривився, але місця тортур не покинув.

Перехилившись через мене, взяв з полиці рулон туалетного паперу. Добрий кавалок намотав собі на руку. Різко сіпнув. Відірваний кусень простягнув мені.

Я покірно взяла той сірий жмут і заходилась ретельно вичищати свій забльований писок. Ця механічна процедура трохи заспокоїла мене. Чоловік допоміг мені звестися на ноги.

— Тобі краще? — Тулив до себе, відвертаючи голову.

Знала що від мене смердить, та все ж боляче різонуло десь коло самісінького серця. Спробувала на це уваги не звертати. Наче й не було.

— Так. Допоможеш зібратись?

— Звичайно.

Намагався не дивитись у вічі. Був гарним як ніколи. І як ніколи… чужим.

— То куди їдемо?

— В Березанку.

— Куди-ии-и? Де ц-е-е? — простогнала я, безсило опускаючись на підлогу.

Розкішна зелена сукня з золотим паском шовковою змією висковзнула з рук і ледве чутно опустилась на підлогу, дзенькнувши металевою пряжкою.

— Не переживай. Можливо, тобі й не доведеться в найближчий час одягати вечірні наряди, але це й не якась дзюра. Районний центр.

— Я думала ми їдемо… до моря… в готель… відпочити…

— Який готель? Яке відпочити? Ти що? Шалена? Зовсім нічого не розумієш? Ти не зможеш вчасно… — Спинився. Глянув на мене і, видко, пожалів, бо далі продовжив іншим тоном. — Ми не зможемо вчасно віддати гроші. Потрібно на якийсь час зникнути… розумієш? — З надією глянув на мне.

— Так. Розумію. Давно ти про це знаєш?

— Ні. Півтори місяці. Але я до останнього думав, що вдасться щось зробити. А до моря… до моря якихось сорок кілометрів. Це всього годину автобусом.

— Чому туди? Чому сабе в… — затнулась, бо забула як називається населений пункт в якому не відомо як довго доведеться пробути.

— Березанка. — Терпляче нагадав. — Тому, що там… тихо. Батьки в дитинстві возили мене туди до тітки. Кожен рік. Поки та була жива.

Заки роз’яснював, не забував спаковувати мої речі до двох великих торбів, які не відомо звідки взялися в квартирі. Кожну річ акуратно складав і клав поверх іншої. Коли дійшло до шовкового плаття на бретелях, завагався. Але зваживши, що воно майже невагоме, поклав і його до торби. Мешти складав в окремі пакети і лише тоді клав до сумки. Взуття на підборах відкладав вбік.

— Згодом привезу.

Чомусь мені не дуже вірилось, але сперечатись не було сили.

— Хай буде по твоєму.

— Ти мені віриш?

— Так. Я втомилась.

— Звичайно. Лягай спати. Коли приїде таксі я тебе розбуджу.

Ні хвилини не сумнівалась, що саме так і буде. Речі мої всі до останньої стоятимуть спаковані у дорожні торби. В окремому пакетику знайдуть своє місце кілька канапок з ковбасою і сиром та маленька пляшка мінеральної води.

Володька, мов нічого й не сталось, сидітиме пояд на ліжку і куритиме цигарку. Мене завжди дивувала його фізична витривалість — міг добами не спати, але по ньому цього й не скажеш.

Вже коли сідали до потяга зауважила, що з нами лише мої валізи. Володька не взяв зі собою навіть зубної щітки. Щось в грудях йокнуло, теленькнуло і… затихло. Наче обірвалось. Впала в такий стан, що бачиш, розумієш, а вірити не хочеш. Радше не можеш, бо що тоді? Бо тоді лише одна дорога — на той світ…

А як же дитина?

— Ти своїх речей не брав? — я безбарвним голосом.

— Навіщо? Все можна купити на місці. — Спокійно.

В нього завжди були відповіді на всі питання. Стратег.

Потяг віз нас до Одеси, а звідти півтори години автобусом «Одеса-Березанка».

Бездумно вдивлялася в одноманітні пейзажі вздовж дороги, не чіпаючись поглядом за щось певне. Було байдуже куди мене везе, бо й так нічого змінити не могла.

— Надовго?

— Не думаю. Знайду гроші, віддам, тоді можна буде все пояснити. Можливо, вдасться заробити більше ніж планувалось, то…

— Пусте.

— Ти про що?

— Про заробити. Просто віддай їм їхнє. Все віддай…

— Як скажеш, люба.

Притулив за плечі. Ніжно і міцно одночас. Як колись. Я зажмурила очі. Лишилась лише тонесенька смужка світла. Дерева в ній змаліли і замиготіли ще з більшою швидкість. Те видиво лоскотало. Від цього потекли сльози.

— Тобі щось болить?

— Ні-ні. — Я заперечливо замотуляла головою.

— Тоді що?

— Мені добре.

…— Не вірить.

— Я… щаслива.

— Краще подрімай. Скоро будемо на місці.

Квартира виглядала так, наче хтось поспіхом виїжджав звідси. Валялися книжки з видертими зі середини сторінками, брудний посуд. На стінах криво висіли репродукції невідомих майстрів. Пейзаж з берізками, сільська хата, оточена тином з мальвами. Кілька аплікацій з соломи на чорному фоні.

Два білі з коричневими квітами баняки стояли під столом на кухні. Шафки, де б вони могли зберігатись не було. Кілька різних тарілок стовбичили кривою гіркою на підвіконні поряд зі засохлим вазонком. На столі одиноко тулились до себе два темно-сині горнятка зі золотою смужкою.

Я не витримала і сміхнулась.

— Щось не так? — Задиркувато.

— Та ні. Трохи поприбирати і все буде як у людей. Горнятка… горнятка точно такі як в тітки Орисі…

Господи!

— Що за тітка Орися?

— Мамина… мамина… — Я нічого путнього не могла придумати, а правди сказати також не сміла.

Володька чекав. Як гриф.

— Подруга. — Зраділа я, що хоч щось прийшло до порожньої голови. — Подруга дитинства. Ми до неї часто ходили, поки вона жила.

Тю! Ну й придумала. Надіюсь та моя жалюгідна брехня ніскілечки не зашкодить живій жінці.

— А-а-а. — в цю ж мить втратив до мене всенький інтерес.

Попід стіну єдиної кімнати стояв складений диван. Поруч сояв стіл і чотири крісла. Навпроти дивану дві шафи: одна на одяг, інша на посуд. На поличці лежала серветка бідно вишити чорними і цегловими нитками.

Захотілося плакати. Поки стримувала сльози — знудило.

До лазнички вели глухі двері, пофарбовані їдкою салатовою фарбою. Старенькі унітаз, ванна і умивальник. Здавалося, плин часу в цьому убогому приміщенні спинився віддоті, як втановили ці сантехнічні прилади.

Кахельної плитки на стінах також не було — та ж їдка фарба, що й на дверях. Все навколо виглядало ворожим і… погрозливим. Лише долівка усміхалась до мене вищербленими плиточками, наче беззубий рот.

Мене вирвало просто на ту щербату посмішку.

— Господи. Ще того бракувало. Ти не можеш блювати в унітаз? — Говорив різко і швидко, наче боявся, що стану заперечувати.

— Пробач, я не встигла. — Промлямлила я у відповідь, очима шукаючи бодай щось, аби втерти рота.

— На. — Витяг з кишені маринарки пакет одноразових паперових хусточок.

Від згадки про маринарку, що невідомо звідки взялася, мене знову вирвало.

Нестерпний запах блювотиння миттєво заполонив тісний простір помешканя. Володька відрухово пішов відчиняти вікна.

— Диван розкладається? — Я.

— Що?

— Питаю чи розкладається диван.

Стою перед ним зі старим рушником, що самотньо, мов повішальник, висів зі зворотнього боку дверей до лазнички. Почала чим є прибрати за собою.

— Тобі що, місця мало на одній половині?

— Ні. А ти?

— До чого тут я? В мене за три години потяг. Так що якщо хочеш, пішли десь перекусимо і я буду їхати.

Рушник випав мені з рук. Володька провів його падіння осудливим поглядом.

— Ти не зали-шиш-ся? — Я судорожно хапала повітря пересохлим ротом з гірким присмаком блювотиння змішаного з розпачем.

— Я б з радістю, але багато роботи. Ти ж знаєш.

Обідали в тихому кафе недалеко від п’ятиповерхового будинку, де Володька винайняв квартиру. Апетиту в мене не було, але рідкого росолу з дрібними макаронами довелося з’їсти, аби не дратувати чоловіка. Мені не хотілось запам’ятати його з перекошеним від незадоволення обличчям.

Володька з’їв окрім росолу ще порцію вареників і салат олів’є. Витер рот серветкою, задоволено потер руки.

— Смачно. — Глянув в мій бік. — Сама дасиш раду поприбирати, чи просити власницю помешкання, щоб когось прислала?

На мить уявила собі чужу людину, яка порається в моїй нехай і тимчасовій домівці і заперечливо захитала головою.

— Сама.

— От і чудово. Тепер іди до дому і трохи відпочить. Завтра прибереш. В тебе тепер буде багато часу.

— А ти?

— Я вже поїду.

— Заходити не будеш?

— Нема коли. За двадцять хвилин автобус до Одеси. Потрібно ще взяти квитки.

Витягнув з кишені конверт і поклав на стіл.

— Що це? — Спитала я, хоч одрау здогадалась — відкупні.

Чомусь взяла конверт до рук і заглянула всередину. Кілька крупніших купюр, декілька дрібніших. Мало.

— Небагато. — Знітився. Мабуть не чекав, що подивлюсь відразу. — Але на першу пору повинно вистарчити. Ну, все. Я пішов.

— А роддом? В Березанці є роддом?

Володька не присів, а мішком ввалився на своє місце.

— Віко! Є тут роддом. Тут усе є! — Говорив голосно і з притиском.

Нечисленні відвідувачі обернулись в наш бік.

Чоловік нахилився якомога ближче до мене і видихнув просто в обличчя.

— Не переживай. Народиш. Я це припилюную, будь певна.

В голосі звучали ще дуже слабкі але вже виразні нотки погрози. Чи то мені так здалося?

Перші два місяці пішли на облаштування помешкання, тож я й не зауважила як поволі в містечко прийшла осінь. З тих грошей, що залишив Водька залишилось дуже мало, хоя я й неймовірно економила. Левова доля пішла на фарби, перзлі, розчинники.

Мусила ж я помалювати вікна, замінити той їдкий салатовий колір на інший, синій. Колір осіннього неба. Відразу помалювала ним і всередині лазнички. Як вміла — намалювала квітки навколо ванни — такі, як бачила в книжках з казками, які колись читала мені мати. Коли закінчила, то з подивом відзначила, що хоч і вищерблена плитка на долівці лишилась, та десь зникла щербати посмішка, яка досі мене лякала.

Якось, вертаючись з магазину, побачила на смітнику поличку. Підійшла ближче. Цілком пристойна. Дві петельки за які можна вішати. Крадькома озирнулась навколо — соромно. Густо почервонівши, взяла під пахву ту поличку і поспішила додому. Лише переступивши поріг домівки, випустила знахідку з рук і перевела подих. Ковтаючи сльози образи, помалювала червоним кольором, забила в стіну два цвяхи і повісила на кухні над столом. Тепер мала де поскладати посуд, який досі жив на підвіконні.

Коли зі всі дала лад — роззирнулась. Квартира наче змінилась. Збільшилась? Ні. Стала світлішою. Перші паростки пускала бегонія, яку щепнула в тому ж кафе, в якому прощалалися з Володькою. Іноді туди заходжу. Беру чай, але лише тоді, коли столик, за яким ми сиділи був порожнім.

Скучила за ним.

19

Ореста давно не заходить. Чую, що вона в дома. Нікуди не виїхала. Донька вже повернулася з лікарні, тож у неї, мабуть, інші клопоти ніж ходити до сусідки-монахині. Можливо, в такі миті задає собі питання, що ж спільного між нами може бути.

Дуже хочеться їй про все розповісти, але щось не пускає. Задовільняюсь тим, що поволі, дозовано впускаю спогади в своє теперішнє життя.

Сусід з пятого поверху приніс яблук. Подякувала, хоч мені тих яблук і не потрібно. Що з ними робити? Колись я б одразу взялася пекти пляцок. А нині постає питання — для кого?

Зібрала ті яблука і стою перед дверима сусідки. Тисну на гудзик дзвінка. Чула як годину тому гримнули їхні вхідні двері — хтось напевно мусить бути вдома.

— Доброго дня. — В одвірку Олександр.

До пояса голий, в самих тільки спортивних штанях.

— Я… я до Орести… яблука… мені стільки не треба. — Торочу одне й те ж, не відводячи погляду від чудового чоловічого тіла.

Невеличка повнота приховує чіткі, гарно окреслені рельєфи мязів і надає їм більше тепла і… домашності.

Такий спокусливо близький, що хочеться торкнутись.

– Її нема, але ви заходьте. — Ширше прочиняє двері і жестом запрошує ввійти. — Я миттю. — Зникає в тенетах помешкання.

Мов загіпнотизована, заходжу до чужої квартири. Краєм свідомості встигаю зауважити нечисленні речі, що належать Оресті. Вони дуже виразно і переконливо свідчать про її присутність в цьому домі навіть тоді, коли фізично її тут нема.

Їйду на кухню. Планування кватрир одинакове, тільки в дзеркальному відображенні. Мов у сні, кладу яблука на стіл. Поряд лежать газити і ключі від авта. Напевне Олександр ще й повечеряти не встиг, а тут я — як сніг на голову. В чужому домі язик не повертається назвати його Сашою, навіть подумки.

Відрухово беру газету. Ту, що зверху. Механічно перегортаю сторінки, читаючи заголовки. Не може бути! Мене наче струмом проймає. Вертаюсь на попередню сторінку. Так. Це про мій банк. Стаття про мій банк.

Не вірю своїм очам. Йдеться про те, що банку більше не буде, що власники подали на банкротство а вкладників просять не турбуватись — всі кошти будуть виплачені протягом півроку через установу, назву якої згодом повідомлять кожному зокрема.

— Ви також вклали туди свої гроші? — Голос з-за спини.

Стрепенулась. Стояв так близько, що спиною чула тепло його тіла. Давно зі мною такого не було. Думала можу обійтися без усього цього. Можу, коли й справді поряд нікого. Але коли… тепло… отак, як… як… ніж у плечі…

— Ні-і, себто так. — Ледве орудуючи язиком, витиснула зі себе відповідь.

— Отож-то. Дружина також поклала туди гроші. А я ж їй казав цього не робити. Попереджував, що цей банк не надійний.

— Чому ж ненадійний? — Раптом з’явилось бажання захистити те, що мені ніколи не належало.

— Тому, що у власників не було нормальної, виваженої і грамотної стратегії. В них завжди все трималось на волосинці. Ось і обірвалось.

— Звідки ви… звідки ви про це знаєте? — Відчула як ворушиться кожна волосина на голові.

— В мене там знайомий працював якийсь час. Тож я, користаючись нагодою, й спитав чи варто класти в банк гроші, бо несподівано добрі відсотки пропонують. Тож він мене й запевнив, що не варта. В тому то й річ, казав, що заробляють якраз на таких, хто хоче відразу розбагатіти і добавив, що істину, де безкоштовний сир лише в мишоловці, ніхто не відміняв.

— Як звали вашого знайомого? — тихо видавлюю з себе, бо відчуття таке, наче хтось стиснув обіруч шию і намагається вичавити з мене душу.

— Юрко. Юрій Дмитрук. Ми колись ходили в паралельні класи. — Дивується з мого запитання, але все ж відповідає. — Це може мати якесь значення?

— Ні. Цікаво наскільки вартувало йому довіряти.

— А-а-а. З цим все в порядку. Він грамотний фахівець. Був ліпший на курсі, наскільки мені відомо. А ви що? Вірите, що банк ще відновиться, реанімується самотужки? — Здавалось, розмова почала захоплювати цього до болю симпатичного чоловіка.

Він вже встиг вбрати рожеву футболку з написом Балі і стати звиклим мужчиною. Зате я могла вільно дихати.

— Не знаю. Завжди хочеться вірити в краще. Намагаюсь нікому зла не бажати. — Показую на своє вбрання, яке б мало говорити саме за себе. — А що відомо про засновників?

Чоловік у відповідь на мій жест похапцем кивнув, мовляв, звичайно, звичайно.

— Ви не чули? Про це недавно всі навколо говорили. — Один з них закінчив життя самогубством.

— Хто? — Я сіла. — Яким чином?

— Точно не пам’ятаю його імені… Той, що з Києва, здається.

— Так, це можливо…

— Ви його знали?

Я стрепенулась.

— Ні-ні. Що ви? Яке знала? Я нікого не знаю. Просто собі подумала, що в нашому місті рідко хто так закінчує. Не наважується.

– І то правда. В нас або стріляють, або… та що ми про сумне та сумне. Давайте я вам кави приготую.

— Угу, — без зайвих вагань погодилась я.

Оце так новина. Що ж то виходить? Банку нема. Працівників також. Кримінальних справ ніхто не відкривав. Основного власника також нема. За гроші, про які знало лише обмежене коло людей, також спитати нікому.

Чекайте-чекайте… тоді виходить, що про мене забули… Принаймні є шанс, що забули…

— Вам з цукром чи без?

— А щось міцніше у вас знайдеться?

Олександр від подиву звів догори брови.

— Коньяк підійде?

— Так. Тиск, знаєте… — Випрадовувалась радше для годиться, бо так насправді в ту мить мені було байдуже, що він про мене подумає.

Не буду ж всім все пояснювати. Не мушу. Але як дізнатися чи за мною ніхто не шукає?

— Велику суму вам банк заборгував?

Я залпом випила весь алкоголь зі свого келішка.

— Ні. Мені пора йти. Прошу попросити Оресту хай зайде, коли повернеться.

Тікала. Від тепла його тіла, яке відчувши випадково один раз, продовжувала відчувати далі, від чорних очей, погляд яких манив, затягував, не зважаючи на супротив тверезого глузду, від паростків надії, які щойно з’явившись від прочитаної статі і норовили забуяти на спраглому за радощами життям серці, заглушуючи усі сумніви та вагання.

Ореста таки прийшла. Пізно ввечері.

— Не заважатиму?

— Звичайно ж — ні. Ви ж знаєте. Мої двері для вас відчинені завжди.

— Відвезла малу до матері. Думала трохи відпочину, але не можу всидіти на місці. Дякую за яблука. Донечка саме такі любить. Щоб тверді, соковиті і солодкі водночас.

— Немає за що. Сусід з п’ятого поверху приніс. Каже — на дачі вродило цього року. Нема кому рвати, тому й гниють.

– Є ще одна річ яка не дає мені спокою.

Невже вона щось відчуває у моєму ставленні до її чоловіка? Невже якимось шостим чуттям вловлює загрозу?

— Що саме?

— Навіть не знаю як про це сказати. І не знаю чи правильно взагалі про це казати. Але ви… ви ж не проста світська жінка. Ви ж… — Вона затнулась. — Ви ж монахиня.

— Так, так, дитинко. — Поспішила переконати її в тому, що, очевидно, має рацію аби дівчина не передумала ділитись наболілим.

— Я його люблю. Розумієте, дуже люблю. — Почала вона, трохи повагавшись.

Ого! Цікаво кого ж потрібно так любити, щоб це її гнітитито. Аби мусила мати потребу в цьому зізнатись сторонній людині. Я давно виношувала підозру, що до Сашка вона ставиться якось своєрідно, радше прохододно — наче до чужої людини.

Тому то я й дозволила собі… закохатися в цього чоловіка, бо спостерегла, відчула, що він… самотній.

— Так, розумію. — Ствердно кивнула я головою, думаючи про своє.

Дівчина зробила дивний жест головою, наче хотіла перепитати — невже, але стрималась.

— З того часу як я покохала Сашка, в моєму серці більше нема місця для когось іншого.

— Якого Сашка? — Вирвалось в мене. — Чоловіка?

З сяйва, яке з’явилось в очах жінки, зрозуміла, що здогад мій вірний.

Оце і є те шосте чуття закоханої жінки.

— Так. — Трохи здивовано. — Чоловіка. Розумієте, донька… вона… не його. В нас нема спільних дітей. Вона від першого шлюбу.

— Він не любить її?

— Та ні, любить. Ще й як. Вони разом незле радять. Я про краще й мріяти не сміла. Але не в тому річ. Мені важко.

— Це й зрозуміло. Дитина підросте, то й одразу стане легше.

Ореста глянула намене так, наче самими очима хотіла спинити мою мову.

— Ні. Не так. Я не люблю її.

— Кого?

«Малу». Вона не любить малу, — пронеслося громом в моїй голові усвідомлення страшної правди і не знайшло для себе там місця. Мимо волі стріпнула головою, відганяючи здогад.

Ореста зауважила мій відрух, але не спинилась.

— Доньку.

— Як?

— Я намагаюсь. Але в мене не виходить.

Сльози потекли з обох очей. Вона похилилась вперед і виглядала так, наче хоче впасти на коліна, відмолюючи свої гріхи.

— Що не виходить?

Я не вірила. Вірніше вірила і невірила. Мої власні спогади в цюю мить з тріскотом руйнували греблю моєї пам’яті. Мимоволі вхопилась за голову. Обома руками.

— Не виходить… любити. — Дівчина мабуть налякалася, спостерігаючи за мною.

— То ще вийде. — Намагалась переконати радше себе саму, хоч знала напевне, що — ні. Не вийде. В мене не вийшло і в неї не вийде…

Тим то вона і видалась мені близькою. Рідною. Така як я.

Дурнувата. А може закохана. А може те і друге.

20

Мені захотілось до моря. Володька за весь час, відколи я тут оселилась, навідався лише один раз. Привіз мені бананів, апельсинів, гранатового соку. Як до лікарні. Хворій. А я ж всього — вагітна. Не хвора, а вагітна. Це різні речі.

— Вітаміни. — Сухо.

Поклав на стіл коло дивану. Роззирнувся навколо. На коротку мить зблиснули очі. В самісіньких кутих доладно складених уст з’явився натяк на посмішку. Хотів було щось сказати, але передумав. Зате вернувся на коридор і зняв мешти.

Поряд стояли чолові тапочки. Нові. Це я вмисно для нього купила. Знала, що не вбере чужих.

— Вони нові.

— Це марнотрацтво.

— Хотілося зробити тобі приємне.

— Достатньо, що носиш мою дитину.

— Нашу.

— Не зрозумів. — Був далеко звідсіля і не намагався цього приховати.

— Нашу. Дитину нашу. Вона твоя і моя. Однаково.

— Звичайно. Ти все знаєш сама.

— Я хочу до моря.

— Вже холодно.

— Все одно хочу. З тобою. Завези мене туди.

— Ти що, досі не могла поїхати на море? Це ж всього якихось сорок хвилин їзди громадським транспортом. Що ти робиш цілими днями?

Знизила плечима. Роззирнулась навколо. Невже мушу це озвучувати. Має ж розуміти, що все довелося робити самотужки.

— Наводила порядки.

— А, так. — Не міг не визнати очевидного. — Нічого так, але… ти не мусила. Адже твоє тут перебування не надовго.

Думаю, він не це мав на увазі. Просто сказав, аби його залишилось зверху. Навіть не стала перепитувати про терміни мого перебування в цій тюрмі, саме так про себе охрестила своє теперішнє житло. Розуміла, що своїми запитуваннями ще дальше зажену його на тонку кригу. І що далі? Дізнаюсь правду? Як з нею жити? А коли нічого не знаєш, чи принаймні робиш вигляд що нічого не знаєш, то залишається місце для ілюзій. Рятівних ілюзій.

В знак згоди ствердно кивнула головою.

Несподіваним було те, що оцей мій несанкціонований вияв покори вплинув на нього наче хльосткий удар батога. Володька схопився на рівні ноги і заметався по мініатюрному помешкані наче поранений звір.

— Вбирайся.

У відповідь я стояла і чекала що ж буде далі, бо останнього разу, коли почула цю команду, то опинилася за тисячі кілометрів від рідної домівки. Чоловік якусь мить стояв наче вкопаний, нерозуміючи мого безруху, який видко асоціювався йому з бунтом.

Зробився настільки чужим для мене в ту мить, що я мимоволі задалась питанням хто цей мужчина і що я роблю поряд з ним? Але його глибокі очі, які манили безоднею ночі, випромінювали такий магнетизм, що я мимоволі піддалася. Як і завжди, зрештою.

— Взагалі?

— Що взагалі?

— Вбиратись щоб їхати звідси взагалі чи…

— До моря. — Перебив мене, в мить усе зрозумівши. — Вбирайся, щоб не замерзла. — За мить. — Я тебе повідомлю, коли потрібно буде покидати це місце.

Володька вмисно не називав моє теперішнє житло ніяк поіншому, ніж «це місце». Мабуть тому, що боявся, аби в мене не виникло не правильних асоціацій чи ілюзій.

Автобусна станція була метрів сто від дому, де Волька винаймав для мене помешкання, тож ми ішли пішки. Виглядало, що він нікуди не спішив і ні про що не думав. Роздивлявся навколо, час від часу зиркав на мене і… всміхався.

— Знаєш, вагітність тобі до лиця.

— Справді? — Боялась зайвив словом порушити ідилію прогулянки.

— Так. Ти навіть зробилась привабливішою, аніж була до цього. Помолодшала.

Відчула як зашарілась. Була зла на себе, що так легко піддаюсь його словам, що по мені одразу видно як подобається мені те, що він говорить. Видно те, як я скучила за його такою спокійною і впевненою мовою. Скучила за його подихом, дотиком, скучила за пестощами, насолодою від його близькості…

— В мене нема зимового одягу, в який би я могла влізтися з животом.

— Я залишу тобі трохи грошей — щось вигадаєш. Ти ж в мене розумничка. — рівним і безтурботним тоном.

Раптом спинився, погладив мене по голові — так гладять маленьких дітей, виражаючи надмір своєї любові. Далі взяв моє обличчя обома руками, нахилився і… поцілував. Чуттєвим, довгим і трепетним поцілунком.

— Володь… — простогнала я.

— Як я за тобою скучив. — Видихнув просто в обличчя.

— Володь… — Я відчайдушно пробувала, намагалась затримати ту мить, розчинитись в ній, але було пізно.

Поправивши вилоги на куртці, чоловік попрямував до автостанції. Мені не залишалось нічого ліпшого, як наздогнати його.

На якусь мить мене огорнуло таке сильне безпросвітнє відчуття порожнечі, що я аж хитнулась. На якомусь глибокому ріні я розуміла — щойно він дав мені найбільше з того, що міг. Мені більше нема на що розраховувати.

Я не могла з цим погодитись. Не могла змиритись з очевидним. Все моєї єство бунтувало. Навіть виснажений від постійних розмірковувань розум відмовлявся в це повірити. А як же я? Як дитина? Робота, помешкання? Як моє життя… без нього.

Закололо в низу живота. Сіпнуло. Наче хтось потяг за мотузку. Наче від цієї миті я стала лялькою в чиїхось вправних руках яку тепер можна було смикати і смикати за мотуззочки, викликаючи біль і… покору.

Володька пішов до віконечка за квитками. Роззирнулась. Всі місця посеред залу були зайняті, лише в самому кінці виднілись два вільних крісла. Без особливх вагань рушила в їх бік — будь-що хотілося сісти.

Дійшовши до цілі, зрозуміла чому не зайняті ці місця — це була територія, на якій господарювала невеличка група циганів. Нікому й в голову не вступало, що можна пробратись між їхніми дітьми, клунками, жінками і сісти на вільні крісла. Мене так болів живіт і нило в попереку, що здавалось ще мить і втрачу свідомість.

Переступаючи через розкиданий повсюди мотлох і давлячись від нестерпного запаху, який супроводжував це дійство, я впевнено прямувала до цілі. Зробилося тихо. Мов за помахом чарівної палички, перестали скиглити діти, припинили суперечку чоловіки, вмовкли жінки. Добрий десяток пар чорнирних, як земля, очей чіпко пантрували кожен мій рух, адже я порушила негласних кордон їхньої території.

О, як добре. Зручніше вмостилася на мякому дермантинову сидінні. Як добре розслабити спину. Зловила себе на тому, що мимоволі погладжую свій живіт. За годинниково стрілкою. Не знаю чому саме за годинниковою стрілкою, але з дитинства чула, що коли в дитинки болить живіт, то його потрібно масажувати за годинниковою стрілкою і… навіть тета мого колишнього радила, аби вдався пляцок, тісто потрібно вимішувати ложкою в напрямку руху годинникової стрілки.

Наче з під землі переді мною несподівано виникло мале циганча. Мало з моїх припущень років п’ять. Коротко стрижена маленька голівка, волосся на якій неслухняною копицею стирчало в різні боки. Думаю, гребінця воно не бачило від самого народження. Великі проникливі очі, погляд яких нагадав мені щось дуже давно забуте. Якесь солодко-щемливе відчуття непоправимої втрати.

Уста складені в суворому зацепенінні, наче заріклися не видати жодної таємниці. Невеличкий зграбний носик на замурзаному, проте доволі миловидному округлому личку зі загостреними скулами, що видавали азіатське походженя. Колись темно-синя балонова курточка з двома червоно-білими пасками на задовгих рукавах. Те, що переді мною дівчинка, можна було здогадатися лише по спідничці, кольору якої вже не добрати. Під нею також завеликі спортивні штани.

Дівчинка безстрашно стояла навпроти мене і з цікавістю вивчала моє обличчя. Повільно переводила погляд з очей на брови, на чоло, ніс, уста. Раптом циганча простягло до мене малесеньку, таку ж чорну як і обличчя, ручку. Не знаю що хотіло маля: чи попросити гроші чи… погладити мій живіт, який по зрадницьки визирав з-під поли затісного пальта, але я відсахнулась від нього як від прокаженого.

Дівчинка здивовано зблиснула очима, повільно опустила руку і… зникла так само несподівано як і з’явилась. На згадку про її присутність в мене лише залишився гіркий присмак відчуття, що я її образила.

— Злякалась?

Здригнулась, бо не відразу зрозуміла звідки з’явився голос, який безпомилково відчитав мій внутрішній стан. Немолода жінка сиділа навпроти мене. Мабуть, не зауважила її тому, що не кидалась в очі ні своїм колоритним вбранням, ні особливою зовнішністю, за якою зазвичай можна розпізнати циганів. Радше була схожою на милу жіночу з елементами екстравагантності. А ще… викликала довіру.

Не одразу наважилась зізнатись. Втиснулась якомога щільніше в крісно і з острахом спостерігала що буде далі.

— Не бійся. Я ж бачу, що злякалась. Але можеш не відповідати. Проте мусиш знати, що тобі не можна боятись.

Після її слів справді відчула, що моє тіло, душа, розум, все, абсолютно все з чим мала справу досі, було наче кригою скуте страхом. Коли і як він до мене підібрався я не могла в ту мить збагнути. Але це вже не мало жлдного значення.

Важливим було те, що ким би не була ця жінка, але вона знала про мене правду. Я уважно вдивлялась в її обличчя, як всього кілька хвилин тому це робила маленька дівчинка з моїм. Зауважила, що очі в жінки не такі вже й чорні, вони радше сірі. Кольору пітьми, яка один раз зявившись, довго-довго тебе не покидає.

— Ось де ти. — Прозвучав громом над головою голос Володьки. — Я тебе по цілому автовокзалі шукаю. — Скривився, зачувши запах, який випромінювали тіла, одяг, клунки циган. — Ти що кращого місця не могла знайти? — Незадоволено продовжував бурчати.

— Вже йду. — Обізвалась я, аби припинити те брутальне втручання, яким перервав монолог таємничої жінки.

— В жодному разі не бійся… — Тихо, але доволі виразно, промовила жінка як я тільки-но стала з крісла. — Тобі не можна боятись…

— Автобус вже чекає, а ти… що вона сказала? Це до тебе? Що ти робила між циган? Гроші на місці? — Володька не приховував свого розчарування моїм вчинком.

— В мене нема грошей.

— Так. Я забув. — Стишив голос.

Розмова про гроші завжди приводила його до тями.

Море було лише на тон темнішим як небо. Неосяжне, порожнє, меланхолійне. На пляжі геть нікого. Дув теплий вітер, але своїми поривами хапав з хвиль бризги і шпурляв ними в обличчя.

Захотілось заховатись на грудях у Володьки, але він наче вимурував навколо себе неприступну стіну, яку мені більше того дня не вдалося подалати. Щось тоді, на порожньому березі підказувало, що ймовірно й не вдасться більше ніколи.

Я мов навіжена гнала від себе недобрі передчуття, всіма силами намагаючись вдавати гарний настрій. Кілька разів жбурнула пласкі камінці у воду, але вони так жодного разу не пістрибнувши, втопились на місці. Під правою ногою знайшла дірявого камінчика, курячого бога.

— Це тобі на згадку. — Простягла Володькові.

Він взяв, але якось дивно глянув на мене. Боровся, мабуть, зі спокусою чимдалі пожбурити мій подарунок чи переймався тим, що можу зійти з глузду. Що ж — з недавніх пір я також почала цим перейматись.

Уже лягаючи спати зрозуміла, що заворожувало в погляді циганчати — воно як дві краплі води було схожим на мене маленьку.

21

Ореста завжди була пунктуальною. Восьма година вечора. За вікнами так чорно, що здається — крім нас обох — нікого на цьому світі. Що світло від отієї жарівки над головою — єдине. Трохи моторошно. Бо як би й справді так сталось, то що б ми обидві робили?

— Ви обіцяли щось розповісти.

Аякже. Обіцяла. Мені потрібно думати про себе. Те, що на мені монаша одіж, не рятує мене від зловісних думок. Останній місяць я погано сплю. Не годна тримати облогу своїх спогадів. Мушу їх позбутись. Інакше вони розчавлять мене, скалічать. Єдиний шлях — виговоритись. Можливо, сповідь саме для цього?

Сотню разів безсонними ночами вела мовчазний діалог з Орестою. Достеменно знала як почну свою особисту сповідь, якими словами зачну облегшувати душу. Але в ту мить, коли це потрібно було зробити наяву, мене наче спаралізувало. Кудись зникли стуктуровані думки, логічні зв’язки, часові простори. Все злиплося, немов переварений рис, в одну суцільну глейку масу, яка застрягла поперек горла. Якою давилася.

Сиділа перед сусідкою і давилася своїм болем. І не було нікого, аби постукав мене по спині, щоб викашляти, викинути його з себе.

Тільки захитала головою.

— Обіцяла.

— Зроблю чаю.

— Роби.

Ореста поралась на моїй кухні вправно наче в себе вдома. За короткй час на столі з’явились червоні гонятка в білу цятку, цукерничка з грудками налиплого цукру, сухарі з ванільним смаком (ті, що зазвичай купую в магазині напроти).

Гярячий чай золотисто медовим трунком заспокійливо колихався в горнятку, задаючи певний ритм розмови.

— Я також любила.

— Ви? — Дівчина аж випросталась на табуретці, наче готувалась будь-якої миті зірватись і побігти, якщо перед наю раптом зявиться… монстр в людській подобі. Себто в моїй.

— Так, я. Я не завжди була… монахинею. — Сьогодні як ніколи хотілось говорити лише правду.

Не знала як далеко можу зайти у своїй відвертості, тому залишала собі шляхи до відступу.

— Ви про це ніколи не розповідали. — Здавленим голосом прошепотіла сусідка.

— Так. Не було нагоди. Але вчора… Вчора ввечері, коли ви зізнались мені… у своїх почуттях, я зрозуміла, що мушу зробити те саме.

— Але ви не мусите… — Дівчина наче намагалась стримати снігову лавину, яка вже почала свій незворотній путь на якому гине все, що стає на дорозі.

— Знаю. Але це буде справедливо. Відвертість за відвертість.

— Але…

— Все добре. Я вже все обдумала. Це було не так давно, тому в спогадах усе таке свіже, наче події розвивались геть учора. — Почала я, ритмічно похитуючи горням, в якому в такт з погойдуванням коливався гарячий чай. Іноді рівень напою доходив до самісіньких країв, але я вчасно зменшувала нахил посуду і чай не вихлюпувався на зовні. Цікава гра. — Ми працювали в одній установі… Якщо ви не проти, — звернулась я до дівчини, не випускаючи горня з рук, — я розповім усе, на що зважусь, а ви вже в кінці зможете задати питання і, можливо… мені вдасться на них відповісти.

— Гаразд. — Ореста говорила тихо, наче наперед шкодуючи, що погодилась на запропоновані умови.

— Я була готова на все, аби бути з тим чоловіком. — Відірвавшись від чаю, який поволі почав вистигати, я звела погляд на сусідку.

Жінка й досі сиділа виструнчавчись, наче всередину хто встромив кілка. Після моїх перших слів вона й зовсім знерухоміла. Наче дихати перестала. Навіть повіками не кліпала — слухала. Так. Я потрапила в саму серединку. І я й вона про це знали.

— Готова була зробити геть усе, що просив. — Продовжувала я. — Чи він любив мене? Не знаю. Думаю — ні. Думаю, що він взагалі не здатен любити… Але в ту мить, коли казав, що любить — був таким переконливим, що можливо й сам у це вірив.

Знову глянула в її бік і Ореста, сковтнувши слину, коротко кивнула, наче віддала наказ про розстріл.

Я мовчала, збираючись з думками. Скурпульозно зважувала слова, аби не сказати того, до появи чого на світ я ще не зовсім готова.

Дівчина скориставшись паузою, долила собі чаю.

— Вам?

— Ні, спасибі. Я ще маю…Так, по правді кажучи, я була свідома того, що відбувається. Проте мені тоді видавалось, що я контролю ситуацію. Що в будь-який момент, як тільки-но вирішу покінчити з цим — поставлю крапку. Тільки тепер розумію, що це були звичайні роздуми пияка чи наркомана, який на очах у всіх деградує, але своєї залежності не визнає. Моя залежність називалась коханням.

…Не мусила дивитись на Оресту, аби відчути як розширились її зіниці, аби побачити як зрадливо пульсує жилочка на шиї, як мої слова дотирають до неї, як просочуюся у найсокровенніші місця її душі, немов потоки талої води в спраглу вологи землю.

— Але що це не так, я зрозуміла значно раніше, ніж вирішила ту крапку поставити. — Без зупинки продовжила. — Я зайшла в тяж. Чого тільки не передумала і чого не пережила як тільки-но побачила дві смужки на тесті для вагітності. Боялася, що буде злитись на мене, що зайшла в тяж у не відповідну мить. Водночас тішилась і була на сьомому небі від щастя — я так давно хотіла дитини. Все вирішилось без моєї участі в ту мить, як тільки-но йому про це сказала. Вирішив, що маю покинути місто і поїхати на Південь.

— З ним? — не втрималась Ореста.

— Яке з ним? Сама. — Я всміхнулась. Сьогодні я могла всміхатись. Хай гірка, та все ж це була усмішка. Для певності ще декілька раз натягувала і зганяла посмішку. Таки є. Вертається. — Він відправив мене на Південь. Поселив у найманій квартирі. Залишив невелику суму грошей про всяк випадок. Вряди годи навідувався, аби на власні очі переконатись, що зі мною все гаразді і я жива-здорова.

– І ви всі ці довгі місяці вагітності були самі? — здавалось сусідка не йме віри моїй оповіді.

Коли добре подумати, то й справді для пересічної людини моя сповідь видасться погано сфабрикованою історією. Звичайно, зі затаєними деталями, можливо, було б не так складно осягнути справжню суть справи.

— Так. Вірніше спочатку — так, але згодом у мене з’явилась приятелька, якщо так можна назвати жінку якої я навіть імені не знаю. Вона просила кликати її Марія, але думаю це не було її справжнім ім’ям.

Я бачила, що сусідка не дає ради з тим, про що розповідаю. Її розривали запитання, від озвучення яких вона марно намагалася стриматись, бо така була умова нашої з нею розмови. Запитання того й гляди зривались їй з уст, пребиваючи й так вкрай тонку, наче одяг на мерцеві, канву моєї роповіді.

– І вам одній не було страшно? — не вгавала вона.

От не думала, що моя історія так глибоко западе їй у душу і вона й слова не дасть промовити. І… звідки вона знає про… страх.

— Було, дитинко. Було страшно так, що ввечері я боялась вкладатись спати, а зранку боялась розплющувати очі. Особливо страшно було вночі. Мене проймав такий приступ жаху, що я відчайдушно, зі всієї сили, заплющувала очі і намагалася втиснутись в чуже ліжко, стати невидимою, безтілою. Хотілось змаліти, зникнути, розчинитись в темряві, що обов’язково, наче неминуча тортура приходила в моє помешкання кожен день, коли наступали сутінки.

— Вікторіє, ви не пробували боронитись? — Молода жінка, яка тепер сиділа переді мною на кухні, несвідомо прагла допомогти мені тодішній. І це її бажання було таким щирим, що від розчулення я розплакалась.

Ореста розгубилась. За той час я витерла сльози.

— Пробувала. Нічого не виходило, бо я не знала як. Не знала від чого маю боронитись. Адже позірно все було в нормі. Я маю чоловіка від якого під серцем ношу дитину, який не тільки не розізлився, а навіть зрадів, що буде батьком. А те, що відвіз мене на Південь, то на те, мабуть, були причини, адже він дбав про мене. Обіцяв, що народжуватиму вдома. Я йому вірила. Принаймні намагалась. То від чого мала боронитись? — Вкотре переконувала радше сама себе.

— Чому ж тоді боялись?

— Сама не знаю. Мабуть, десь в глибині душі уже все знала наперед. — я дивилась в потемнілу рідину, яка вже охолола і ніскілечки не нагадувала духм’яного ароматного чаю, який кілька годин тому Ореста налила в моє горня. Говорила наче сама до себе. Я ж тоді так і побоялась прийняти відповідь на всі запитання.

Сьогодні прийшов на це час.

— Що було… згодом? — Самими очима, майже не втворяючи уст.

— Згодом я…

Розмову обірвав різкий дзвінок. Ми обидві, мов за командою, здригнулись. Ореста глянула на годинник, що висів над столом і зблідла.

— Саша… — Пересохлими губами видихнула вона.

— Я відчиню.

— Ні-ні, я сама.

Побігла до дверей. Клацнув замок. Не бачила, що там відбувалось, але якусь мить, поки знову той замок не клацнув, чула здавлений жіночий і зле притлумлюваний чоловічий голоси. За мить двері затворились і голоси зникли. Наче нічого й не було.

Вперше за довгий період, тільки-но торкнувшись подушки, відразу поринула в сон без сновидінь.

22

Страх. Завдяки тій жінці з автовокзалу тепер я знала як називається звір, якого ретельно годувала й плекала щодня. Немов з коханцем з ним прокидалася і з ним лягала спати. Цікаво як Володька зреагував би на моє спостереження? Приревнував би чи гидливо скривив свої досконало зліплені уста. Від однієї згадки про цього зчужілого за останній період чоловіка, зловила себе на думці, що усміхаюся. Господи! Це ж потрібно було так закохатися…

Невже цю ситуацію годі було спрогнозувати зі самого початку. Невже нічого не підказувало, що не слід закохуватися в чоловіка, місце якого на сторінках дорогого глянцевого журналу. Невже не розуміла, що я проти нього така собі — сіра миша. І що саме так завжи будуть сприймати нас ті, хто поруч: в транспорті, на вулиці, в кав’ярні.

Що я собі вбила в голову? Що я краща? Краща від всіх, кого стрічав досі? «Чому ж тоді обрав мене?» — кволо волала моя підвідомість, для якої все не було так просто і однозначно. «Бо ти сама вішалась йому на шию», — відказував мій розум, який також не знаходився у кращій формі. Щось всередині мене обурювалось від такої оцінки ситуації, але я вже не слухала.

Мене понесло — я картала себе на чому світ стоїть. Вичитувала сама себе як школярку, якій не дають і слова сказати у своє виправдання. «Але ж він хоче, аби я народила йому дитину…», — з’явилась квола думка, коли від втоми припинилось моє самокатування. «Що ж? Мабуть і цьому можна знайти пояснення», — твердив своє мій розум.

Довше не витримую внутрішньої боротьби і… ридаю. Голосно, безвтішно. Ніхто мене не чує, ніхто не стримує, тому я даю волю своїм почуттям. Біль, образа, розпач… страх. Саме страх заповнює мене зі середини, коли я втихаю, спустошена і обезсилена плачем.

Мені робиться страшно настільки, що боюся дихати. Нога, на якій лежу — затекла, але я боюся ворухнутись, аби не потривожити мого звіра. З острахом прислухаюсь до тиші яка завжди панує в моєму помешкані. Ніколи не вмикаю радіо, яке висить на кухні.

А раптом не почую як він телефонує…

Ранок застає мене в тій же позі, що й учора. Я жодного разу за ніч не перевернулась з боку на бік. Права частина тіла затекла і я не чую ні рук, ні ніг. Не знаю котра година, але на вулиці ще доволі сіро, тож мабуть сьома.

Роблю відчайдушну спробу ще раз заснути — бо навіщо мені ставати так рано? Щоб роздуми знову й знову розривали мене на кавалки? Але я все-таки поворухнулась і кров, дрібно поколюючи, тече затиснутими венами та артеріями.

Пробую звестись на ноги, але вимушена одразу сісти назад на ліжко. Кінцівки мене не слухають — мов ватяні. Поколювання стають такими сильними і невблаганними, що інтуїтивно заходжусь розтирати литки. Так значно краще. За якийсь час відчуваю — можу йти.

Не зважаючи на залишки болю чим дуще біжу до лазнички. Падаю на коліна і лише встигаю схопити волосся в оберемок. Блювота вивертає мій шлунок на виворіт. Спазми повторюються не залежно від того, що всередині геть порожньо. Гострий терпкий смак обпалює носоглотку.

Я так і не навчилась робити це безболізно. Трохи рідини потрапило в ніс. Неприємно щипає. Вільною рукою намацую туалетний папір. Смаркаюсь. Давлюся слізьми і диким болем, який з’являється вслід за такими приступами. Це душевний біль. Не знаю звідки він достеменно, але він навдивовижу стабільний.

В лазничці з дзеркала на мене дивиться до болю знайома мені жінка. Довге волосся, не зважаючи ні на що, слухняними пасмами обрамляє бліде обличчя. Як тільки-но завагітніла — перестала його обтинати — кажуть не можна. Не можна то й не можна.

Мені байдуже, хоч краєм ока зауважую, що довге волосся таки личить мені. Заплітаю його в косу. Щось не дає спокою. Так. Знаю. Погляд. Від вчорашнього дня він став іншим. Яким?

Шукаю в очах сліди вчорашніх відвідин Володьки і… не знаходжу. Можливо, страх щось змінив і моєму погляді? Ні. Ще не зовсім впевнена, але ні, це таки не страх.

Десь вже я бачила це погляд. Тільки коли? Перебираю в пам’яті основні моменти свого життя: весілля з Олегом, фективне розлучення, робота в банку, Зустріч з Володимиром. О! Вже знаю. Саме тоді й бачила ці стиснуті, радше зціплені в одну рівну лінію уста і погляд, сповнений… рішучості. Так. Саме тоді я вирішила, що вартую кращого… Господи, що ж вирішила сьогодні?

Випиваю горня чаю і впихаю в себе два сухарі. Їжа не лізе мені в горло, але чітко розумію — я не сама. Відразу мию за собою посуд. Ставлю горня на місце. Натягую на себе пальто, яке вже давно не застібається на два останні гудзики. Але іншого не маю, тож доведеться миритися.

На вулиці похолодало. Натягую чорний берет. Відчепляю від нього велику рожеву квітку з валяної вовни. Тут вона мені ні до чого. Все що маю й так не підходить одне до одного: ні за кольором, ні за стилем, ні за погодою. Намагаюсь про це не думати, але розум постійно видає нові й нові варіанти комбінацій деталей та аксесуарів. Чи не вперше радію, що мене тут ніхто не знає.

Минаю продуктовий маган «Світлана» і механічно згадую чи нічого не потрібно. Здається ні. Я їм мало і без особливого бажання. Лише найнеобхідніше. Ноги самі несуть на вулицю Суворова, де поряд з торговою площею — автостанція.

Дивлячись на ряди з різнобарвним харчем: зелень, риба, овочі, фрукти, пахучі прянощі, у мене раптом прокидаються спогади. Ще зовсім недавно я насолоджувалась готуванням улюблених страв для Володьки. Пекла струделі, сирники, цвібаки, завиванці.

Чую як рот наповнює слина. Борюся зі спокусою принаймні діткнути виставленого краму. Не встоюю. Звертаю між торгові ряди. На мене ніхто не зважає, тому я переходжу від одного продавця до іншого і приглядаюсь, прицінююсь наче справді планую щось купити.

Не можу перебороти спокуси і… торкаюсь гладких боків справжіх південних кавунів, поряд — шершаві спини золотих динь, які, здається, ипромінюють аромат лише від одного того дотику. Торкаюсь яблук, акуратно поскладаних у ящику, грушок. Пробую їх на твердість. Акуратно стискаю їх у пальцях. О! Вони такі мякі, що здається зіткані зі самого нектару. Заплющую очі і уявляю як…

— Вам погано? — стурбований голос десь коло мене.

Налякано розплющую очі, так і не дізнавшись якою соковитою може бути ця грушка. За мить розумію, що всі погляди звернені до мене. Потрібно щось сказати.

— Ні-ні. — Заперечливо хитаю головою. — Все добре. — Безпомічно розводжу руками і, ніяковіючи, кидаю поглядом на розщепнуті гудзики — мовляв, самі тямите — вагітність.

Жінки розуміюче кивають головами, а чоловіки продовжують займатись своїми стравами.

Мені звідси пора.

На вокзалі стурбовано розглядаюсь на всі боки. Сьогодні понеділок, тож людей не багато. Голими спинами світять порожні крісла. Ні. Цього не може бути. В тому боці, де минулого разу знайшла вільне місце, також порожньо. Але ж вони не могли отак взяти й кудись забратися. Знаю, що можуть жити на вокзалах по кілька тижнів.

— Привіт. Мене шукаєте? — наче знайомий голос.

Від несподіванки я здригнулась.

Переді мною стояла та сама жінка, яка дала визначення моєму почуттю. Зловила себе на думці, що страшенно рада її бачити. Ледве стримала бажання, аби не кинутись їй на шию.

Незнайомка всміхнулась, наче давала зрозуміти, що вона не проти. Вона що, читає мої думки?

— Так… Але звідки ви дізналися? — Я таки розгубилась і цього не приховувала. Поряд з нею чомусь почувалася в безпеці. — І… там же нікого нема. — Киваю в бік порожнього залу. — Тоді звідки…

— Звідки я тут взялася? — Закінчує моє речення жінка. — Марія. — Простягла руку замість відповіді.

— Віка. — Називаю неповне ім’я, бо раптом несамовито захотілося, щоб хтось покликав мене так, як кликали в дитинстві. Несміливо тисну їй руку. Те, що зустріла її серед циган, оповитих запахом давно немитого тіла і одягу, який ніколи не бачив прального порошку, дається в знаки.

Дивуюсь, бо несподівано рука жінки виявляється доглянутою, з півкруглими нігтями середньої довжини. На них нема лаку, але вони акуратно обтяті та відполіровані. З соромом згадую, що мої не такі — минулого вівторка з відчаю обрізала їх цілком.

— Знала, що ти прийдеш. — Жінка дивиться просто в очі і всміхається, самими устами.

— Звідки? — Вихоплюється в мене.

Шкодую, що не стрималась. Не хочу її ні образити, ні налякати. Насправді, не має значення звідки вона про це дізналась, бо я таки беззаперечливо потребувала цієї зустрічі.

— Я багато речей знаю. — Знову всміхається.

З її спокійного тону не важко здогадатись, що її складно чимось здивувати. Вона дає мені час оговтатись.

— Може… може підемо кудись. — Боязко пропоную, бо ще до кінця не впевнена, що жінка не витвір моєї зболілолої уяви.

Хвилююсь чи не зникне вона як вийдемо за межі приміщення автовокзалу.

— Може хочеш зайти до мене? — Марія дивиться просто в очі і чомусь здається, що не бачу як вона відтворяє уста.

В знак згоди киваю головою. Чому ж ні? В мене все одно нема інших занять.

Жінка неспішно йде до виходу, слідкуючи аби я не відставала. Краєм ока зауважую, що на нас з подивом зглядаються поодинокі пасажири. Так, мабуть дивна парочка, міркую про себе, оцінюючи наше з нею вбрання. На ній довга до пят чорна спідниця, зверху майже до колін з сірої тонкої вовни плетена кофтина. Згори вбраний зеленого кольору бархатний піджак в якого вишиті фіолетовими і рожевими квітками вилоги.

Поверх всього накинута чорна з торочками хустка, яка покриває частину спини і рукави. На голові в жінки чорний капелюшок з мякими крисами. Сиве волосся завязане в гульку. На ногах елегантні черевички з тонкої шкіри. Мабуть, досить дорогі — що-що а в таких речах я розуміюся. І я — в сірому кашеміровому пальті, поверх якого намотаний мій улюблений квітастий шаль в голубих кольорах. Під низом — пісочного кольору спідниця до середини гомілки. Вона сюди геть не пасує, але це єдина річ без паска — на мякій широкій гумці. Можливо, в нас у Львові на таких пань ніхто б і погляду не вдостоїв, але тут, на півдні…

Чую дискомфорт від чужих поглядів. За тих кілька місяців, що я тут — звикла бути тінню. Стороння увага мене дратує і… злостить. Марія, здається, не зважає на те, що відбувається довкола нас. Впевнено йде у їй одній відомому напрямку.

— Скільки тобі ще, дитинко? — Ніжно звертається до мене.

Спиняється, аби я порівнялася з нею.

— Здається ще два з лишком місяці. — Невпевнено бурмочу, бо вже давно не була в лікарів.

Володька казав не світитись зайвий раз, поки нічого не турбує. Так по правді, то й не знаю: те, що два останні місяці безперервно блюю — нормально чи ні. Володька каже, що це звиклий стан, бо коли його сестра виношувала дитя, то від унітазу не відриваась.

— Начеб-то ще трохи є часу. Щось тебе гнітить? — Мяко запитує жінка з автовокзалу.

— Та ні, дякую. Начебто ні… — Невпевнено відповідаю.

«А може взяти і все їй розповісти?», — тихенько питає моя підсвідомість, — «можливо щось порадить?». Але ж я її не знаю. А раптом це хтось зі служби чи приватних детективів. Можливо, Володька не впорався і вони добираються до мене…

— От ми й прийшли. — Жінка рукою показує на звичайний чотириповерховий будинок. — Я живу на першому поверсі, так що тобі не доведеться підніматись по сходах.

Господиня пропонує тапки з войлоку ручної роботи. Запрошує до кімнати, а сама йде на кухню.

В квартирі дуже тихо і сухо. Пахне як у… музеї. Точно. Така ж відполірована до блиску паркетна підлога, картини на стінах… восновному портрети. З кінця минулого століття. Такі як у нашій Львівській картинній галереї.

Ого! Цікаво хто це. Очікую, що під картиною знайду підпис, як і годиться в музеї. Але ніяких підписів нема. Восновному портрети чоловіків. Усі вони різного віку, але між ними можна вловити певну схожість. Таку як і між господинею помешкання і портретом молодої жінки. Та в пишному платті зеленого кольору і двома разками перлів на шиї. Її портрет осібно висить на протилежній від вікна стіні.

— Це все, що залишилось. — Пояснює жінка, зауваживши мій інтерес до живопису. — Вона не продовжує, а я не насмілююсь спитати, бо в її голосі виразно вчуваються нотки смутку. — Запрошую до кухні. — З перебільшеною церемонністю схиляється переді мною в реверансі.

Марія жартує і я раптом з невимовною тугою згадую, що давно не сміялася.

— Як смачно пахне. — Виривається в мене.

Ранковий чай і два сухарики давно скінчились. Відчула, що зголодніла.

— Це грибова зупка. — Марія ставить переді мною полумисок з рідиною золотистого кольору, в якій поряд з темними шматками грибів плаває світлобока квасоля.

Легко зачерпаю ложкою зупку зі самого дна.

— О, вона як і годиться — з макаронами. Ще й домашніми. — Не приховую свого зачудування.

Жінка поблажливо всміхаться, але сама не їсть.

— Віко, то що ж вас все-таки турбує? — Питає вона, коли я кладу до рота останню ложку божественної страви.

— Дякую. Дуже-дуже смачно. — Я з-за доволенням відсовую від себе порожню тарілку. Тепер мені легше говорити. Світ вже не видається таким однобоко похмурим. — Я… в мене… дуже часто блюю. Особливо зранку. Натощак. Не знаю чи це нормально…

— Так я й думала. — Жінка, не приховуючи ніжності, дивиться на мене. — Ви таки чого боїтеся, Вікторіє.

— Та ні, начебто нічого не боюся… — пересохлими в мить устами роблю кволу спробу заперечити.

Ось я й попалась. Зараз вона мене про все випитає, а тоді зайдуть хлопці з кайданками і повяжуть мене. Чую як щось важке піднімається до горла.

— Не бійся, дитинко, я тебе не скривджу. Коли побачила тебе вперше на автовокзалі, то аж заклякла — давно не стрічала такої наляканої жінки. Але ж ти тепер не сама, тому й наважилась підійти. Колись дуже давно, я вже таке одного разу бачила… — Зробила паузу, аби відчути чи я розумію нею сказане. — Чи ти думаєш я підходжу до всіх на вулиці? — Жінка весело розсміялась від свого здогаду.

— Ви були посеред… — Виправдовувалась я.

— Циганів? — вихопила в мене з уст господиня.

— Так. — Я почервоніла з ніг до голови.

— Я також знайшла там вільне місце як і ти. — Все ще сміючись, пояснювала жінка. — А що? Я видалась тобі схожою на циганку?

Не встигла я ще відповісти, як Марія знову засміялась, зауваживши мій погляд, що ковзнув по довгій спідниці.

— Так. — Погодилась я, даючи зрозуміти, що вона вірно все витлумачила.

— Довга спідниця… Так, через неї мене часто приймають за… за екстравагантну особу, але циганку — ні. — Жінка не приховувала того, що моє припущення її веселило. — А колись, дитинко… — Мені подобалось як вона кликала мене дитинкою. — Всі жінки ходили в довгих спідницях, бо це добавляло їм енергії, яка йшла від землі. А ще… робило спокусливішою в очах чоловіків. — Жінка з-під вій глянула в мій бік.

Сміх зробив її молодшою на років десять. Думаю в ту мить ми виглядали на однолітків.

— Справді? Я ніколи такого не чула.

Мені захотілося, аби жінка розповіла мені більше про те, що знає.

— Так, Вікторіє. Мені про це розповіда бабця. Звичайно, вона не говорила про енергію. Поняття енергії — це здобуток сьогодення, але те, що жінка повинна ходити в спідницях для свого ж блага, то цього вона мене навчила.

— Що ще повинна робити жінка? — Марія мене зачаровувала своїми словами і лякала водночас.

— Вона не повинна боятись.

Ага. Нарешті. Це те, що я хотіла від неї почути. Це те ради чого вибралась попри заборону з’являтись без потреби в людних місцях пішла на автовокзал.

— Чого? — Пересохло в горлі.

— Води?

— Так.

Марія налила в склянку води з чайника.

— Вього. Всього не повинна боятися. Бо той страх може навічно поселитися в її душі і навіть, що значно гірше, жінка той страх може предати своїй дитині. Ти ж цього не хочеш, правдва? — Її темно сірі, немов сутінки, очі дивились мені просто в душу.

— Я не маю з ким поговорити. Мені самотньо. — Я наче виправдовувалась за свій страх. — Але ж звідки ви знаєте?

— Про страх?

Я свердно кивнула головою.

— Твоя самотність не має нічого до речі. А про страх — ти й сама добре знаєш. Думаєш, твоя блювота — це щось інше ніж страх?

Ого! Оце так собі відкриття. Та чи можна їй вірити? А якже тоді Володька? Що? Брехав? Добре, хай навіть той страх у мене є… Я ж бо то знаю про його походження. Банк, позика, Володька за тисячі кілометрів, я вагітна, але не одружена. Але як тоді ті, в кого цього всього нема? В них також страх?

— Я думала, що це… обов’язковий побічний ефект вагітності. Чогось там несприйняття…

— Ось… — Перебила мене жінка і наче засвітилась зі середини. — Ти сама щойно все сказала.

Не розуміючи дивилась на неї. Не зводила погляду з її сивих як передранкова туга очей. При контакті з ними мені чомусь робилось спокійно і затишно, як вдома. Раптовий біль штрикнув в саму душу. Коли я вже нарешті опинюся в дома… В себе в дома…

— Не розумію. — Витиснула з себе.

Попри бажання припинити розмову, яка мене все далі більше тривожила, хотіла докопатись до істини.

— Бачу, що не розумієєте. — Не приховувала смутку і… розчарування. — Шкода, що я тебе так пізно зустріла. — Раптом вирвалось в неї. — Ти не приймаєш не що інше — а своє дитя.

Ого! Чи я добре почула? Жінка з автовокзалу, яка знає мене всього якихось пів години звинувачує мене у тому, що я не хочу своєї ще ненародженої дитини? Це вже занадто. Інстиктивно хапаюсь руками за живіт. Хочу підвестись, але її сірі, мов перетинки крил у кажана, очі втримують мене на місці.

— Я… вас… цілком не розумію, Маріє. Я відмовляюся вас розуміти. — Звідки й взялася в мене хоробрість.

Хоч не можу піти, зате скажу, що думаю.

— Знаю, дитинко. — Її лагідний тон мене заспокоює. — Це не тільки твоя вина. Нас ніхто не вчить протистояти страху. Зауваж, що у жінок, які жили в тубільських племенах ніколи не було рвоти. А знаєш чому? — Не чекаючи від мене відповіді, продовжила. — Тому, що вони нічого не боялись. Вони знали, що тільки-но жінка народить — плем’я подбає про неї і про дитину. Зафіксовано навіть такий факт, що цикл місячних в тих жінок, які зв’язані між собою одним племенем чи колом спілкування, одинаковий. Це говорить про те, що вони могли вагітніти і виношувати дітей в один період. Тож завжди була впевненість, що хтось-таки вигодує твоє дитя, навіть якщо з тобою щось станеться. А що тепер, Вікторіє? Тепер жінка мусить подбати за все: забезпечити собі житло, відкласти грошей, придбати малюку найнеобхідніше. Дуже часто їй нікому помагати. Вона або цілком сама, або в той період, коли потребує найважливішої допомоги.

Марія таки має рацію. В її словах є доля правди. Я боюся всього накупу: того, що після пологів не буду для нього такою привабливою як раніше, що втрачу красу своїх форм, що в нас більше не буде часу один для одного, що не вдасться повернути грошей в банк, що позбудусь своїх особистих заощаджень, що… Володька так зі мною і не одружиться.

Часто-часто кліпаю повіками, аби не дати скотитися зрадливій сльозі.

— Розумію… тепер розумію. — Не можу не погодитись з жінкою з автовокзалу.

Тепер можу встати. Тепер вона мене не тримає.

— Чудово, Вікторіє. Єдине, що хочу добавити, що в світі все простіше. Якщо ви завагітніли, то все неодмінно складеться так, що ви зможите народити і виховати малюка… — Вона затнулась. — Тільки не бійтеся. Дуже прошу — не бійтеся. — Мало не вмовляла мене Марія.

— Я спробую. — Обіцяла їй, хоч вже в ту мить розуміла, що нічого в мене не вийде.

23

Все частіше ловлю себе на тому, що давно не чула жодних звуків за стіною. Разом з тим усвідомлюю, що мене це тішить. Безумовно, складно повірити, що вони геть перестали кохатися, але однозначно роблять це тепер значно рідше, або принаймні значно тихіше. Можливо, їм… не так солодко як колись.

Знаю, що Ореста прийде сьогодні ввечері дослухати мою розповідь. Розраховую на це. Я задалеко зайшла. Назад вертатись нема змісту. Тим більше, що сьогодні телефонувала Рома з Люрду і нагадала, що повертається. Залишилось всього кільканадцять днів, щоб я прийняла хоч якесь рішення.

Про Сашка намагаюсь не згадувати. Ще не час. Та й думки про нього можуть все зіпсути. Коли його бачу, чую, згадую, мрію — наче божеволію. Цілковито розчиняюся в його імені і… зникаю. Як же тут думати?

Розумію, що вже не довго лишилось. Чомусь ця думка добавляє мені енергії і… радощів. Аби приховати свій новий, ще не висмакуваний для себе самої і для чужого ока стан, намагаюсь чимось зайнятись.

Йду на кухню. Відрухово знімаю з полиці зошит з кулінарними записами. Мабуть, ще баці моєї подруги. Такий старий. Пожовклі сторінки, вкриті де-не-де жирними плямами, розлітаються як сполохані голуби з-під ніг. Беру перший, що до мене найближче.

Струдель з яблуками.

250 гр муки, 1 невелике яйце, 1 ст.л. розтопленого маргарину, 6 ст.л. теплої води, дрібка солі, оцет.

О! Якраз те, що потрібно. Продукти нехитрі — все можна знайти й в чужому помешкані. Завзято беруся до справи і через годину квартиру наповнює неперевершений запах печених яблук з цинамоном.

Не знаю який він на смак, але на вигляд вже мені подобається. Вагаюсь чи вкраяти собі скибку чи ні. Вирішую не псути краси і різати при Оресті.

Далі йду до кімнати і вкотре перескладую свої нечисленні пожитки. Дещо вирішую викинути. Зі мною виразно щось коїться, але що саме не можу збагнути. Можливо, передчуваю весну? Хай так. На цьому й зупинюсь. Більш детальним вивченням свого стану займусь трохи згодом.

Рештки дня проводжу біля вікна, спостерігаючи за людьми. Останім часом це єдина моя розвага. За цим заняттям і застає мене дзвінок, до надтріснутого звуку якого, мабуть, так і не доведеться звикнути.

Йду відчиняти. Так і є — Ореста.

Всміхається. Трохи винувато, наче наперед перепрошує за свою цікавість. В сусідки загоряються очі, коли бачить на столі штрудель. Цілесенький. З хрумкою коричневою шкуринкою.

— Штрудель? Ви?

— Умгу. — Задоволена її реакцією.

— Мабуть, я ще домашнього й не їла. Тільки чула яким він може бути смачним.

По тому як зручно вмощується на «свою» табуретку, як сплітає на колінах пальці, розумію, що приготувалась слухати. Але в мене на неї інші плани.

— Як ти думаєш… — звертаюсь до дівчини, наливаючи в горня чай з ромашки і меліси в рівних пропорціях. — Олександр любить тебе так само як ти його?

Ореста вмить ніяковіє, вкриваючись, наче лускою, червоними плямами. Враження — наче я застала її в лазничці за найінтимнішим туалетом. Рогублено совгається на стільці, сама, мабуть, того не зауважуючи.

— Думаю, що так. Сама не знаю… Хотілось би вірити, що саме так воно і є. — тепер вкривається червоним кольором геть вся. Здається, навіть руки робляться багряними.

Зводить на мене свй повний нерозуміння і ледве чутного ляку очі. Хоче мабуть второпати що тут відбувається. Мабуть, хоче побачити мій усміх, зрозуміти, що я з тим питання не навмисне, що так, пожартувала.

Не вступаюся. Не продовжую розмови, не переводжу діалог в інше русло. Краю величенький шматок струдля і кладу його Оресті в тарілку.

Дівчина, мов у ві сні, замість дякую, киває головою.

Наступний шматок опиняється в тарілці, що стоїть переді мною. Ех, запізніло шкодую, що не приготувала теплої поливки. З неабияким подивом ловлю себе на тому, що повертаюється моє смакування кулінарними витрибеньками.

— Часом я над цим задумуюсь. Інколи мені здається, що якби я перестала проявляти ініціативу, то наші стосунки застиглт б, як розгойданий маятних, в якого з часом затухають коливання.

Настає тиша.

Спостерігаю як жарівка золотистим горошком покоється на дні мого горнятка.

Я так і думала.

Можна припиняти допит.

— Пологи наступили на два місяці швидше ніж передбачалося. — Пора дати дівчині те, за чим вона прийла.

Ореста здивовано звела на мене свої чорні очі в яких виразно читалось здивування і… полегшення.

— А-а-аа… — Мало не проспівала вона. — То ви про себе.

— Так. Серед ночі відійшли води. Я прокинулась від того, що мені сниться, наче я потопаю в якомусь темному зловіщому але дуже теплому океані. Налякалась. Не було часу думати, тож я зателефонувала на станцію швидкої допомоги. Незнайомий голос кілька разів спитав, чи в мене все гаразд і чи нічого серйознішого не сталось. Я заперечила. Голос обіцяв, що машина ось-ось прибуде.

Минуло десять хвилин, двадцять, пів години. Ніхто за мною не приїжджав. Мене огорнула паніка. Не знала що робити. Ще й до того боялася позвонити Володимиру. Було дуже рано, він ще міг спати. Та й що він мені міг помогти за тисячі кілометрів.

Вбрала своє єдине сіре пальто. Натягла спідницю пісочного кольору поверх нічної сорочки. Взула чоботи на голу ногу і… попленталась пішки. Зі своїх спостережень знала, що до роддому метрів чотириста…

Ореста обережно, аби не стукати виделкою до тарілки, намагалась скуштувати штрудель. Після мої слів зброя випала з її пальців. Вона враз зіштивніла й так і сиділа, втупившись в блюдце з акуратно відділеним шматочком на ньому.

— Дорога до роддому виявилась для мене нескінченно довгою. Непосильною. По внутрішній стороні ніг продовжувала текти рідина. Не сильно. Рівно стільки, аби залишався мокрим слід, який безжалісно холодив вітер. Від того робилось незатишно і, як не куталась в куце пальто, не могла зігрітись. Вже під лікарнею відчула, що в чоботах стало мокро.

О цій порі будівля виглядала непривітною і порожньою. Великі двері зі скла, наче у нас не буває зими. Зраділа і піддала ходу.

Розчарування наступило відразу як тільки опинилась в приміщенні — тут було так само зимно як на вулиці. Вся різниця лише в тім, що сюди не задував вітер. Роззирнулась. Не могла второпати куди ж далі. Захотілось сісти отут, в холі роддому. Згорнутись калачиком, заплющити очі, щоб сховатись від страху, від розпачу, від себе.

— Ви до кого? — Неприязне за моєю спиною. — Ще день не почався, а вони вже пруться. Відвідують…Так, ніби нічого робити. Мий тільки за ними…

— Я… Я ні до кого… — Сльози готові були зірватись з очей.

Жінка в білому халаті зі шваброю в руках розгублено дивилась на мене. Не могла стримати свій погляд який без її на то волі перебігав то на моє пальто з єдиним защипнутим гудзиком, то на мої голі ноги в мокрих чоботах, а то на ріжок нічної сорочки, яка стерчала з-під рудої спідниці.

— Ходіть за мною. Вас хтось чекає?

— Ні.

Господи! Як добре, що з’явився цей ангел у білому халаті зі шваброю в руах. Тепер мені більше не потрібно ні про щось думати, ані за щось дбати.

— Ви хоч з кимось домовились?

— Ні.

— Вас хтось оглядав? — Мало не кричала жінка, находу щось метикуючи.

— Ні.

— Звідки ви взялися? — З розпачем спитала жінка і звела на мене сиві очі, повні співчуття, що аж вихлюпувало з них.

— З дому…

Звідки я знала що можу говорити а що ні. Ми з Володимиром не встигли про це домовитись.

Жінка-ангел махнула рукою, полишила під стіною швабру і відчинивши якісь двері, жестом запросиа ввійти.

— Роздівайтесь і чекайте. Бритва своя є?

— Нема.

— Знайдем свою. Йду пошукаю чергового лікаря. Надіюсь він ще не пішов додому.

Кімната лякала порожнечою. Ліжко схоже на лавку. Обтягнуте потрісканим дермантином. Темно-зелена виварка, накрита клейонкою в лівому куті приміщення. З протилежного боку від ліжка — стіл. Все в кімнаті пофарбоване олійною фарбою білого окльору. Мазки покладені недбало один коло одного. Де-не-де просвітлюється рідний колір випадкових речей, які з чиєїсь доброї волі стали предметами одного інтер’єру. Таке враження, що той, хто фарбував — на тих меблях виладовував свою злість. Холодно і якось наче вороже.

— Ви ще стоїте?

Від несподівнки я здригнулась.

— Я… Я вже… — Поквапливо почала скидади один за одним свій одяг.

— Перейми є?

— Так.

— З яким періодом?

— Не знаю.

— А, хай з вами доктор морочиться. Благо, він ще тут. Я його попередила про вас. Він чекає на горі. Ви в туалет ходили?

— Так. Ні. — Не знала що саме хоче від мене жінка-ангел.

— По великому ходили?

— Ні. — На очі виступили сльози.

З вдячності, що незнайома жінка заопікувалась мною я готова була зробити для неї геть все, що попросить, але я справді не розуміла про що їй йдеться.

— Ви що? Перший раз зібрались народжувати? — мякше.

— Умгу.

— Тоді йдіть в туалет і спробуйте сходити по великому. Що вийде, то вийде, а вкінці зробимо клізму. Потрібно аби ви зовсім була порожньою.

Ствердно закивала головою. Аби не розчаровувати жінку-ангела я пішла шукати туалет. Коли вернулася, то на столику навпроти ліжка стояло дволітрове горня і клізма.

— Лягати?

— Настояче ще ніхто нікому клізму не робив. — Спробувала вона пожартувати, не всміхнувшись навіть кутиками вуст.

Я лягла.

— Обличчям до стіни.

Обернулась. Час від часу мене всю заціплювало і я не могла ворушитись. Біль спаралізовував мій мозок і я впадала в забуття. Жінка терпляче зачекала заки я розслаблюсь і вправно ввела клізму.

Сергій Романович, так звали лікаря, справді чекав нас на другому поверсі.

— Доброго дня! Звідки то ви до нас така рання прашка? — Після нічної зміни доктору вдавалось залишатись в доброму гуморі.

— З далека. — Стримано відповіла я, заплющивши очі. — Нова хвиля болю знову спаралізувала тіло.

— Добре-добре. Потім побалакаємо. Тепер на крісло. — Скомандував він.

— Так, добре. Води відійшли. Матка розкрита на чотири пальці. Що ж скоро будемо родити. Ви готові? — Спитав з-за моїх ніг, широко розведених в обидві сторони.

— Так. — В той момент я була готова на все.

— З ким ви прийшли?

— Сама.

— Хто підійде до вас?

— Ніхто. — тихо.

Володька й так не встигне.

— Ви що? Вирішили собі зі мною пожартувати? Як вас звати?

— Вікторія.

— Чоловік є?

— Нема.

Отак з розкритими навстіж коліньми мені захотілось раптом розповісти всю правду. Про себе, про Володьку, про гроші, про банк.

— Але ж дитина сама від себе не взялася? — Раптом всміхнувся.

– Є… коханий.

— О! це вже краще. Це вже значно краще. Де він?

— Не знаю.

— Ви телефон його маєте?

— Так.

— Дайте мені його номер. Мені необхідно з ним поговорити.

— Щось сталося, докторе?

— Ні. Не сталося. Але мені потрібно знати, що не станеться. — Він уважно подивився на мене.

За хвилю набравши номер на своєму телефоні який я йому продиктувала, вийшов з кабінету.

… Господи! Як здається давно це було, а пройшов всього лише неповний рік з того дня, коли я народила сина.

Ореста сиділа, перетворившись на увагу. В її великих на пів обличчя очах можна було побачити геть усе, про що я розповідала. Весь мій страх, весь біль зміщувалися в її очах, витіснивши її власні страхи.

— Я, мабуть, вас втомила своєю розповіддю.

— Ні-ні. — Самими устами, бо в роті дівчини пересохло.

Аякже. Кому б не пересохло.

— Наступного дня зранку Сергій Романович сказав, що дитина померла. Що прийде медсестра і покаже як перевязати груди.

— А Володимир?

— Забрав мене з пологового будинку, допоміг зпакувати речі. Йому навіть довелося віддати свою торбу з якою приїхав, бо мені ніяк не хотілося розпрощатися з книжками і ще деякими милими речима, якими за час квартирування розжилася. Далі він поїхав швидше на один день, аби привести до ладу квартиру у Львові. Більше я його не бачила. Кілька разів звонила, але він не брав трубки. Згодом автомат відповів, що номер не обслуговується. В квартирі, яку винаймав для нас двох мешкали чужі люди, які про Володьку нічого не знали. Більше розпитувати я побоялась…

Все. Я розповіла їй геть усе. Чи майже усе. Не розповіла, що насправді я не ніяка не монахиня. Язик не повернувся. Та це й не так вже важливо.

Що я відчула? Спустошення. Розраховувала на полегкість, а відчула одне велике спустошення. Можливо, поки тримала історію в собі, поки намагалась про неї не думати, то залишала для себе найменший ілюзію, що не все так однозначно.

Я підвелась і почала збирати посуд. Більше мені нічого додати.

Все решта, що залишилось — може вбити її.

— Будете? — Я тримала її тарілку зі штруделем.

— Дякую, ні. — Винуватими очима дивиться на мене.

— Вдома з’їси.

— Не буде коли. Завтра ранесенько їду в Трускавець, мати взяла путівку. Мене не буде двадцять один день. Відпочинете від мене. — Силувано всміхнулась.

— Еге ж. — Всміхнулась і я їй у відповідь, а мій мозок уже гарячково працював.

Оце так новина! Невже доля обернулась до мене?

В мене двадцять один день аби змінити своє життя. Але це навіть більше, ніж мені потрібно. Стільки часу в мене й так немає. Рома повертається за два тижні.

— Бувайте. — Сусідка.

— Бувай, Оресто.

24

Не знаю чому, але була впевнена, що потрібна Сашкові. Знала про це напевно. Тому аби не гаяти часу заходилась складати речі. Та й справжня господиня от-от повернеться.

Вкотре перебираю весь одяг, в якому ходила останній рік. Господи, не дивно, що мене ніхто не впізнав. Я сама себе заледво впізнавала у відбитку дзеркала, що висіло в коридорі. Востаннє приміряю своє вбранко. Надіюсь воно мені більше не знадобиться.

У великі пластикові смітникові пакети викидаю геть усе, чого більше носити не буду. Довгі до п’ят спідниці, нічні ситцеві сорочки в дрібненькі букетики фіалок, коричневі в клітинку тапочки на тонкій гумовій підошві. Майтки мабуть з часів моєї юності — білі, великі і цупкі.(боялась, аби хто не підгледів, що сушу мереживні). Безформенні чорні та коричневі блюзки, які накупляла на секонді, маючи власне таке розуміння гардеробу монахині.

В окрему тобинку складаю документи, які з моменту знайомства з Володькою ховаю у потаємній кишенці. Серед іншого маю папери на двокімнатну квартиру в спальному районі Львова, якою опікувалась тітка Орися. Вона, як ми й домовлялись, справно здавала помешкання в оренду. Гроші клала на рахунок, на якому вже лежали гроші від Генадія Юрієвича. За моїми скромними підрахунками там мало бути щонайменше тисяч тридцять доларів. Що ж, на перший період вистарчить.

Розібравшись до гола йду до дзеркала. В коридорі легкі сутінки і це мені на руку. Те, що економила гроші і вела скромний спосіб життя також дається взнаки. Форми мої набрали витонченого аскетичного характеру. Не залишається поза увагою усвідомлення того, що кілька додаткових кілограмів підуть мені на користь, придавши їм більш апетитного вигляду.

Хочеться торкнутись до себе. Зробити екскурсію найпотаємнішими стежками, аби переконатись, що все працює, що дихає, пульсує… Стримуюсь. Обіцяю собі, що незабаром віддам його в руки більш вмілому і досвідченішому екскурсоводу.

Йду, залишаючи зеркало можливості споглядати моє тіло. Воно змінилось від тоді, як я в’їхала сюди. Завдяки тому, що чула за стіною, воно почало оживати.

Правду кажучи, мені трохи соромно за себе. Не сподівалась, що так скоро повернеться його чуттєвість і давні бажання насолоди після всього, що відчула, пережила. Аби не роз’ятрювати спогадів, постановила ж сама для себе, що можна жити й без усього цього. Але хіба?

Попри все гірка одягу, який любила, чималенька. Бачу, що потрібно докупити, аби ті чи інші речі з мого скромного гардеробу запрацювали на повну потужність.

Сіре пальто. Можна було б його викинути, аби не вертало в страшні спогади. Якщо ж до нього докупити шовкову хуску, а на лацкан вчепити велику квітку з валяної вовни в тон хустині… Елегантну шкіряну торбу і чоботи на високих підбрах, то… Залишаю. Доведеться брати торбу, яку Володька нехотячи лишив мені, аби допакувала речі. Вона хоч і нагадує його, проте більша і майже нова.

Акуратно складаю на дно взуття. Згори пакую в окремі поліетеленові торбинки одяг. Намагаюсь вкласти так, аби якомога менше пом’яти. Використовую всі шпарки.

Раптом чую, як щось царапнуло тильну сторону долоні. Зойкнула. В тому місці, де зачепила — крапельки крові. Злизавши її язиком, акуратніше пробую долонею в чому ж річ. Пальці нащупують замок. Потаємний. «Точно такий як і в моїй торбинці», — сполохано пульсує думка. І я з пересохлим вмить горлом розсовую замок і запизаю туди руку.

Сховок чималенький. В ньому папери. Вперше, що приходить на думку — гроші. Але коли виймаю, то в руках копа якихось документів. Розчаровано сідаю на підлогу. Кладу їх поряд з торбою. Без особливого інтересу розглядаю знахідку. Це якісь документи з лікарні, нашвидкоруч відксерені, бо — то тут, то там бракує частинок слів з правого боку паперу.

«…я, Цегелко Вікторія Миколаївна, паспорт №… цим документом засвідчую, що, знаходячись при повному розумі і свідомості, відмовляюсь від свого сина в користь Володимира Петровича Зайченка.

Також заявляю, що і в подальшому не буду мати претензій до нього.»

В кінці документу стоїть мій підпис.

Достоту як мій. Але не він.

Холодно.

Озираюсь навколо і усвідомлюю, що нічого не бачу. Кудись раптом поділася моя реальність. Та, в якій досі жила… існувала…

Панічно намагаюсь вибудувати іншу… Нову… Де є місце тим словам з щойно прочитаного паперу, які зруйнували за мить те, що ліпила як вміла роками… Для цілісності простору бракує інформації…

Замерзлими враз пальцями беру інший папір. На ньому зафіксований акт всиновлення. Копія паспорту. Виявляється, в нього є дружина — Зайченко Оксана Миронівна, шістдесят першого року народження.

Спочатку руки, а далі я вся починаю труситися дрібним загрозливим тремтінням. Сльози? Більше нема. Злість? Вся також вийшла зі сльозами. Але ж якось потрібно спинити той трем.

Відрухово витягую з торби пальто і вбираю на голе тіло. Я досі не вбрана, лише майтки і станик зі суцільного гапту, які позавчора купила, піддавшись хвилевій забаганці.

Хоч добре знаю, що нічого не знайду — все одно шукаю. Можливо, десь на дні хоч якась краплина алкоголю. Таки ні. Йду до вхідних дверей. За мить тисну гудзик дзвоника.

— Хто там?

Слава богу, він вдома.

— Вікторія.

— Добридень. — Широко відчиняє двері.

Всміхається? Чекав?

— Маєте каву?

— Авжеж.

— А коньяк? — Переминаюся з ноги на ногу в одвірку.

– І коньяк є. То що заходиш?

Він перейшов на «ти» вмисно, чи то вихопилось йому випдково.

— Так.

Раптом наші погляди стрічаються на моїх босих ногах.

Всміхаємось. Обоє. Не знала, що усміх так сильно може зблизити. Що все інше тоді може виявитись зайвим…

— Я все продумала. Продамо мою квартиру, переїдемо в інше місто і почнемо все з початку, Сашко. — Тулюся до нього ще щільніше, наче хтось намагається його в мене забрати. Мабуть таке відчуття, бо в чужому ліжку. — Нащо вона тобі? Молода, виснажена, психічно неврівноважена… відпусти її.

— Я також про це думав, — тихо проказав він.

Ого! Про що він також думав? Він не міг знати про квартиру. Я ж нікому про неї не говорила. А про сина… все ще з нетерпінням і острахом чекаю першої слушної нагоди, щоб сказати йому про це.

— Про що? Думав про що?

— Я не знав про квартиру. — Всміхнувся, наче прочитав мої думки.

Його тепла, повна чуттєвої ніжності долоня погладила моє плече.

Слава Богу. Бо вже всяке можна було б подумати. Тепер мабуть сам час, щоб сказати про малого. Шалено калатає серце. Впріли долоні і тонкою цівочкою зрадливо тече з-під пахви піт. Завмерла. Намагаюсь не дихати. Почуття любові і ніжності до цього завжди самотнього в душі чоловіка розривало мене з середини.

— Про те, що втомився від неї, від її повчань, очікувань, істерик, невиправданих надій… — наче до себе говорив він.

Скамянілий погляд втупився в стелю, наче звідти читав текст своєї сповіді, яка от-от мала стати й моєю.

— Розумію… Ти ж будеш не проти, якщо… — скориставшись паузою, хотіла сказати про малого.

— Від її чорних, велетенських очей, в яких кожного-кожнісінького дня німий докір. — Продовжував зчитувати зі стелі текст втомленим голосом, не зауваживши мого несміливого втручання. — Від її німого болю, затравленого кохання, від її надмірної прив’язаності, надокучливої ніжності… — Затнувся, наче напис на стелі зле відчитувався. — Зрештою, втомився від її малої, яка до того ж тільки її, а не моя…

Мимоволі й сама звела погляд на стелю. Може, останньої фрази там не було, можливо він сам її придумав… Можливо…

Можливо… Володька добре подбає про сина.

Content

Христина Лукащук
Сусід

1

2

3

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24