Том Кланси

Код "Заплаха"

Джак Райън #15

ГЛАВНИ ГЕРОИ

Правителството на САЩ

ДЖОН ПАТРИК (ДЖАК) РАЙЪН: президент на Съединените щати

АРНОЛД ВАН ДАМ: началник на секретариата на президента

РОБЪРТ БЪРДЖИС: министър на отбраната

СКОТ АДЛЪР: държавен секретар

МЕРИ ПАТРИША ФОЛИ: директор на Националното разузнаване

КОЛИЙН ХЪРСТ: съветник по националната сигурност

ДЖЕЙ КЕНФИЙЛД: директор на Централното разузнавателно управление

КЕНЕТ ЛИ: посланик на САЩ в Китай

АДАМ ЯО: оперативен служител, Национална служба за нелегални операции, Централно разузнавателно управление

МЕЛАНИ КРАФТ: аналитик, Централно разузнавателно управление (командирована в службата на директора на Националното разузнаване)

ДАРЪН ЛИПТЪН: старши специален агент, Федерално бюро за разследване, Отдел за национална сигурност, сектор „Контраразузнаване”

Армията на САЩ

АДМИРАЛ МАРК ЙОРГЕНСЕН: ВМС на САЩ, командващ Тихоокеанския флот

ГЕНЕРАЛ ХЕНРИ БЛУМ: Военновъздушни сили на САЩ, командващ Управлението за кибернетична война на Съединените щати

КАПИТАН БРАНДЪН (ТРАШ) УАЙТ: Морска пехота на САЩ, пилот на самолет F/A–18C „Хорнет”

МАЙОР СКОТ (ЧИЙЗ) СТИЛТЪН: Морска пехота на САЩ, пилот на самолет F/A–18C „Хорнет”

ГЛАВЕН СТАРШИНА МАЙКЪЛ МАЙЪР: Морска пехота на САЩ, водач на екип от „Тюлени-шест”

Колежът

ГЕРИ ХЕНДЛИ: директор на „Хендли Асошиейтс”/директор на Колежа

САМ ГРЕНДЖЪР: оперативен директор

ДЖОНКЛАРК: оперативен служител

ДОМИНГО (ДИНГ) ЧАВЕС: оператор

ДОМИНИК КАРУЗО: оператор

САМ ДРИСКОЛ: оператор

ДЖАК РАЙЪН-МЛАДШИ: оператор/аналитик

РИК БЕЛ: директор „Аналитичен отдел”

ТОНИ УИЛС: аналитик

ГАВИН БИЪРИ: директор „Информационни технологии”

Китайците

УЕЙ ДЖЪНЛИН: президент на Китайската народна република/генерален секретар на Китайската комунистическа партия

СУ КЪЦЯН: председател на Централната военна комисия на Китай

У ФАНДЗЮН: разузнавач, Министерство на обществената сигурност, Шанхай

Д-Р ТУН ГУОГУН, известен още като ЦЕНТЪРА: оперативен директор на компютърната мрежа на „Призрачния кораб”

ДЖА ШУХАЙ, известен още като ФастБайт22: киберпрестъпник, издирван от Интерпол

ЖЕРАВ: водач на „Клетка Ванкувър”

ХАН: собственик на фабрика и високотехнологичен фалшификатор

Други герои

ВАЛЕНТИН ОЛЕГОВИЧ КОВАЛЕНКО: бивш служител на СВР (външното разузнаване на Русия) като заместник-резидент в лондонската станция

ТОД УИКС: регионален ръководител по продажбите на фирма „Адвантидж Текнолоджи Солупгънс”

ЧАРЛИ (ТЪМЕН БОГ) ЛЕВИ: хакер любител

Д-Р КЕТИ РАЙЪН: съпруга на президента Джак Райън

САНДИ КЛАРК: съпруга на Джон Кларк

Д-Р ПАТСИ КЛАРК: съпруга на Доминго Чавес/дъщеря на Джон Кларк

ЕМАД KAPTAЛ: бивш служител на либийското разузнаване, специалист по комуникации

ПРОЛОГ

Трудни времена изживяваха бившите оперативни работници от Организацията за сигурност на Джамахирията — страховитата национална разузнавателна служба на Либия на Муамар Кадафи. Онези от ОСД, успели да оцелеят след революцията в родината си, сега се криеха разпръснати и живееха в страх от деня, когато жестокото и брутално минало ще ги настигне по жесток и брутален начин.

След падането на Триполи пред подпомаганите от Запада бунтовници преди година някои оператори от ОСД бяха останали в Либия с надеждата, че ако сменят идентичността си, ще се спасят от възмездието. Рядко успяваха, защото другите, които знаеха тайните им, с удоволствие ги посочваха на революционно настроените ловци на глави, за да уредят стари сметки или да извлекат нови ползи. И сега залавяха шпионите на Кадафи, които се криеха в Либия, измъчваха ги и ги убиваха или, с други думи, отнасяха се с тях не по-зле, отколкото заслужаваха, въпреки наивните надежди на Запада за справедлив съд, след като бунтовниците завземат властта.

Но не, след смъртта на Кадафи, точно както и преди нея, нямаше милост.

Привет на новия шеф, който е съвсем като стария.

По-хитрите шпиони на ОСД се измъкнаха от Либия, преди да успеят да ги заловят, и някои се скриха в други африкански страни. Макар и наблизо, Тунис се отнасяше враждебно към бившите шпиони на Бясното куче от Близкия изток — подходящ прякор, който Роналд Рейгън беше дал на Кадафи. В безлюдния Чад също се отнасяха враждебно към либийците. Неколцина се добраха до Алжир, някои отидоха в Нигер, за да живеят в известна сигурност, но като гости на тези бедни режими имаха силно ограничени перспективи за бъдещето.

Но група бивши оператори на Организацията за сигурност на Джамахирията имаше по-добра съдба от останалите си издирвани колеги заради едно значително предимство. Години наред тази малка група шпиони действаше не просто за режима на Кадафи, но и за личното си обогатяване. Работеха под наем в извънработно време в Либия и зад граница, като изпълняваха различни задачи за организирани криминални елементи, за „Ал Каида”, за Революционния съвет „Умаяд”, а и за разузнавателните организации на други страни от Близкия изток.

Някои от групата пострадаха още преди падането на правителството. Неколцина загинаха убити от американски оператори година преди смъртта на Кадафи, а няколко умряха при въздушно нападение на НАТО срещу пристанището в Тобрук по време на революцията. Революционерите заловиха други двама, преди да се качат на самолета в Мисрата, и след като ги гориха с електрически ток, ги бяха увесили голи на куки за месо на пазара. Но седмината оцелели членове на групата успяха да се измъкнат от страната и въпреки че дългите години извънредна работа не ги направиха богати хора, когато дойде време да напуснат като плъхове потъващия кораб с име „Велика социалистическа народна либийска арабска джамахирия”, връзките им в чужбина им дадоха възможност да се скрият от бунтовниците.

Седмината се установиха в Истанбул, Турция, където гостоприемство им оказваха елементи от местния подземен свят, които им дължаха услуги. Не след дълго двама напуснаха групата и се захванаха с почтена работа. Единият се нае като охранител в бижутерски магазин, а другият си намери работа в местна фабрика за пластмаси.

Другите петима останаха в играта на шпиони и се предлагаха като професионални разузнавачи с богат опит. Стараеха се да се грижат за личната и оперативната си сигурност, защото само така можеха да са в безопасност от отмъщението на агентите на новото правителство в Либия, отвъд Средиземно море.

С внимателното си отношение към сигурността бяха успели да живеят в безопасност няколко месеца, но самодоволството се върна, един от тях стана прекалено самоуверен и спря да прави онова, което трябва. Нарушавайки принципа за лична сигурност, се обади на стар приятел в Триполи и приятелят, станал верен на новото правителство, за да крепи главата на раменете си, съобщи за това на новото либийско разузнаване.

Новите либийски шпиони се вълнуваха много от факта, че някои от старите им врагове са в Истанбул, но нямаха възможност за нищо друго. Вкарването на екип в чужда столица с цел убийство/залавяне не беше работа за агенция от новобранци, която още не познава добре собствената си нова сграда.

Но тази информация попадна и в друга организация, която имаше възможност и желание да действа.

Скоро членовете на групата бивши оператори на ОСД се превърнаха в мишена. Не мишена на либийски революционери, тръгнали да изкоренят и последните останки от режима на Кадафи. Не мишена и на разузнавателна агенция от Запада, тръгнала да си разчисти сметките с членовете на бивша вражеска шпионска служба.

Не. Петимата либийци се превърнаха в мишена на един екип убийци от Съединените американски щати, който не присъстваше в никакви регистри.

Преди повече от година член на групата от ОСД беше прострелял и убил мъж на име Брайън Карузо — брат на един от американците и приятел на останалите. Стрелецът беше умрял не много след това, но групата остана и оцеля след революцията, като членовете й сега процъфтяваха в Турция.

Но братът и приятелите на Брайън не забравяха.

Нито пък прощаваха.

ЕДНО

Петимата американци лежаха в разнебитената хотелска стая вече часове в очакване на нощта.

Обилен топъл дъжд тропаше по прозореца и повечето от шума в мрачната стая се дължеше на него, защото мъжете вътре не разговаряха много. Те я ползваха за оперативна база, въпреки че четирима от тях имаха стаи в хотели из града за уикенда. Но сега, след всички приготовления, четирима, напуснали хотелите си, се намираха тук с петия от групата и с оборудването си.

В момента седяха неподвижни като камъни, но предишната седмица беше преминала за тях в трескава работа. Проучване на цели, разработване на оперативни планове, създаване на прикрития, запаметяване на основните, второстепенните и третостепенните маршрути за бягство, и координиране на организационната работа по предстоящата мисия.

Сега обаче след приготовленията им оставаше само да чакат нощта.

От юг избоботи гръмотевица и последвалата я светкавица, която падна далеч в Мраморно море, освети за миг петте статуи в стаята, а после тъмнината ги погълна отново.

Хотелът им се намираше в истанбулския район „Султанахмет” и екипът го избра за база, защото имаше място да паркират колите си и заради почти еднаквата му отдалеченост от местата на всяка операция, която предстоеше тази нощ. Но причините за избора не включваха силоновите чаршафи или мърлявите коридори, нито пък намусения персонал и миризмата на марихуана, която се носеше на талази от хостела за младежи на приземния етаж.

Американците обаче не се оплакваха от квартирата си, защото мислеха само за предстоящите си задачи.

В седем вечерта водачът на групата погледна часовника на китката си, чиято каишка беше закопчана върху превръзка, която покриваше цялата му длан и част от предмишницата. Стана от дървения стол и каза:

— Тръгваме един по един. През пет минути.

Останалите — двама, седнали на осрано от плъхове легло, един, облегнат на стената до вратата, и другият изправен до прозореца — кимнаха.

Водачът продължи:

— Никак не ми се иска да деля операцията по този начин. Ние не работим така. Но честно казано… обстоятелствата диктуват действията ни. Ако не оправим онези помияри почти едновременно, ще се разчуе и хлебарките ще се разбягат.

Другите слушаха, без да отговарят. Всичко това го бяха правили десетина пъти миналата седмица. Знаеха трудностите, рисковете и опасенията на водача си.

Водачът им се казваше Джон Кларк, който се беше занимавал е подобни неща още преди най-младият от мъжете в екипа му да се роди, така че думите му тежаха.

— Вече съм го казвал, господа, но чуйте ме пак. Сега няма да даваме точки за стил.

След кратка пауза продължи:

— Влизаш и излизаш. Бързо и спокойно. Без колебания. Без милост.

Останалите кимнаха още веднъж.

Кларк завърши словото си и облече син шлифер върху раирания си костюм с жилетка. Приближи се до прозореца и протегна лявата си ръка, с която стисна лявата длан на Доминго (Динг) Чавес. Динг носеше кожено яке до над коленете и плетена шапка. В краката му лежеше брезентова торба.

Динг забеляза потта по лицето на шефа си. Знаеше, че Кларк изпитва болка, но не беше се оплаквал цяла седмица. Чавес запита:

— Джон, ще се справиш ли?

Кларк кимна.

— Ще свърша работата.

След това Джон подаде ръка на Сам Дрискол, който стана от леглото. Сам носеше дънково яке и дънки, наколенници и налакътници, а на леглото лежеше черен шлем на мотоциклетист.

— Господин Кларк — каза му Сам.

Джон запита:

— Готов ли си да биеш мухи?

— Напълно.

— Всичко е въпрос на ъгъл. Насочи се добре, дай газ и остави другото на инерцията.

Сам кимна и в този момент друга светкавица озари стаята.

Джон приближи Джак Райън-младши, който беше облечен в черни дрехи — памучен панталон, плетен пуловер и плетена маска, навита над главата му като шапка, подобно на тази на Чавес. Носеше обувки с меки подметки, които приличаха на черни чехли. Кларк стисна ръката на двадесет и седем годишния Райън и каза:

— Късмет, младши.

— Ще се справя.

— Знам.

Накрая Джон обиколи леглото и стисна лявата ръка на Доминик Карузо. Дом носеше тениска в червено и златисто и яркозлатист шал с червен надпис „Галатасарай”. Може и да изпъкваше на фона на приглушените тонове на дрехите на останалите, но изражението му не беше така весело.

С напрегната гримаса той каза:

— Брайън беше мой брат, Джон. Не ми трябва…

Кларк го прекъсна:

— Нали сме говорили за това?

— Да, но…

— Синко, не знам какво гласят петте ни цели тук, в Турция, но нашата операция отдавна не е само отмъщение за брат ти. И все пак… днес всички тук сме братя на Брайън. Всички сме заедно.

— Да, но…

— Искам да мислиш за задачата. И нищо друго. Всички знаем какво правим. Онези задници от ОСД са вършили и други престъпления срещу своя народ и срещу САЩ. И е ясно от действията им, че замислят нещо. Никой друг няма да ги спре. Ние трябва да им дръпнем шалтера.

Дом кимна разсеян.

Кларк добави:

— Отдавна си го просят, копелетата.

— Знам.

— Готов ли си да действаш?

Сега младият мъж вдигна глава. Погледна Кларк в очите и отговори решително:

— Абсолютно.

Джон Кларк взе куфара с небинтованата си ръка и излезе, без да каже нищо.

Другите четирима провериха часовниците си, след което останаха тихо на местата си, заслушани в ударите на дъжда в прозореца.

ДВЕ

Мъжът, когото американците наричаха „Цел едно” седеше на обичайната си маса, поставена на тротоара на бистрото пред хотел „Май” на улица „Мимар Хайретин”. Повечето вечери при хубаво време той сядаше тук за една-две мастики в чаши със студена газирана вода. Въпреки ужасното време тази вечер дългата тента над масите на тротоара го пазеше сух.

Под тентата имаше само още няколко двойки клиенти, които пушеха и пиеха, преди да се върнат в стаите си в хотела или да тръгнат из нощните заведения.

„Цел едно” обичаше вечерната си чашка мастика. Анасоновата млечнобяла течност от джибри от грозде съдържаше алкохол и не можеше да се намери в родината му, Либия, и в други страни, в които по-либералната ислямска школа Ханафи не е на мода, но бившият шпионин от ОСД беше опитвал алкохол понякога, докато упражняваше занаята си зад граница. Сега, когато го издирваха, той обичаше леката тръпка на напитката, която му помагаше да се отпусне и да спи, въпреки че дори и либералната школа Ханафи не позволява пиянството.

По павираната улица на три метра от него преминаха няколко коли. Улицата не можеше да се нарече натоварена дори и вечер в почивен ден с ясно небе. Имаше и пешеходци и „Цел едно” с наслада оглеждаше привлекателните жени на Истанбул, скрити под чадърите си. При вида на краката на някоя сексапилна жена и заради топлата възбуда от мастиката мъжът на масата на тротоара се чувстваше особено добре в дъждовната вечер.

* * *

В девет вечерта Сам Дрискол маневрираше сребристия си фиат „Линеа” спокойно и внимателно във вечерния трафик, идващ в стария град Истанбул от околните квартали.

Светлините на града блещукаха по мокрото предно стъкло. Трафикът намаляваше във вътрешността на Стария град и когато американецът спря на един червен светофар, погледна бързо към закрепения на таблото GPS навигатор. След като потвърди разстоянието до целта си, посегна към съседната седалка и сложи ръка върху мотоциклетсткия си шлем. Докато светлините се сменяха, той раздвижи дългия си врат, за да се отпусне, нахлузи шлема и спусна визьора пред очите си.

Потръпваше при мисълта за онова, което предстоеше, но нямаше какво да направи. Въпреки че сърцето му биеше бурно и не можеше да мисли за друго освен операцията, намираше време да клати глава и да си говори сам.

Много неприятни неща беше правил през годините войнишка служба и като оперативен работник, но такова нещо — не.

— Проклето плюкало за мухи.

* * *

Либиецът отпи първата глътка от втората чашка мастика за вечерта в мига, когато един сребрист фиат се понесе бързо по улицата, осемдесетина метра северно от него. „Цел едно” гледаше в противоположната посока, където красива млада туркиня с червен чадър в лявата ръка и с повод с миниатюрен шнауцер в дясната премина на тротоара пред него, а той огледа добре дългите й стройни крака.

Но някакъв вик от лявата му страна го накара да насочи вниманието си към кръстовището отпред, където сребристият фиат профуча като неясен силует през светофара. Либиецът се загледа в колата, която се движеше бързо по тихата улица.

Очакваше тя да отмине по пътя си.

Вдигна чашката до устните си — нямаше за какво да се тревожи.

Не и докато колата не зави рязко наляво, при което мокрите й гуми изпищяха и либиецът се озова пред наближаващата го радиаторна решетка на фиата.

Стиснал малката чашка в ръка, „Цел едно” стана бързо, но чувстваше краката си като залепени за тротоара. Не можеше да избяга.

Жената, която разхождаше минишнауцера, изпищя.

Сребристият фиат блъсна мъжа до масата на бистрото, събори го и го тласна силно към тухлената стена на хотел „Май”, като половината му тяло се озова под, а другата половина — пред колата. Гръдният кош на либиеца се разтроши и парченца кост се забиха в жизненоважните му органи като сачми от пушка.

Очевидците в кафенето и по околните улици казваха след това, че мъжът с черната мотоциклетна каска спокойно включил на задна скорост, дори проверил огледалото за обратно виждане, преди да се върне до кръстовището и да замине в северна посока. Не се държал по-различно от всеки друг човек, тръгнал да се повози в неделния ден и след като паркирал пред магазина, осъзнал, че си е оставил портфейла у дома, изкарал колата на заден ход от паркинга и заминал да си вземе портфейла.

Един километър югоизточно от мястото на инцидента Дрискол паркира фиата в частен паркинг. Предният капак на малката кола беше огънат, а предната решетка и бронята — хлътнали, но Сам вкара колата с двигателя напред, за да не се вижда повредата от улицата. Излезе от колата и отиде до един завързан с верига мотоциклет наблизо. Преди да я отключи и да замине в дъждовната нощ, той изпрати кратко съобщение през радиомодула на своя криптиран мобилен телефон.

— „Цел едно” падна. Сам е чист.

* * *

Дворецът „Чираган” представлява пищна постройка, изградена след 1860 г.‍ за Абдул Азис I — султан, управлявал по средата на продължителния упадък на Османската империя. След като вкарал страната си в дългове с разточителствата си, го детронирали и „насърчили” да се самоубие не с какво и да е, ами с ножица.

Излишествата, довели до краха на Абдул Азис, се виждаха най-добре в „Чираган”. Сега той представляваше петзвезден хотел с красиви морави и кристалночисти басейни, простиращи се от сградите към западния бряг на Босфора, който дели Европа от Азия.

Ресторант „Тугра” на първия етаж на двореца е с величествени зали с високи тавани и прозорци, от които се открива панорамна гледка към двора на хотела и към протока зад него, а клиентите, които вечеряха на масите си, виждаха и се наслаждаваха на ярките светлини на преминаващите яхти дори и през гъстия като завеса дъжд в тази вечер.

Заедно с многобройните богати туристи, които изпитваха удоволствието от изисканите си ястия, тук вечеряха и няколко бизнесмени и жени от всички краища на света, седнали сами или на групи из целия ресторант.

Джон Кларк се вписваше много добре, като се хранеше сам на маса с кристални чаши, фин костен порцелан и позлатени прибори за хранене. Сложили го бяха на малка маса до входа, далече от големите прозорци към водата. Неговият сервитьор — красив мъж на средна възраст в черен смокинг — му донесе богато ястие и въпреки че американецът не можеше да отрече, че харесва храната, той насочваше вниманието си към маса в другия край на залата.

Джон тъкмо отхапа от нежното месо на рибата морски дявол, когато оберкелнерът настани трима араби в скъпи костюми на маса до прозореца, а един сервитьор взе поръчките им за коктейли.

Двама от мъжете бяха гости на хотела — Кларк знаеше това от хората си, които наблюдаваха хотела, и от разузнавачите аналитици в организацията си. Двамата, банкери от Оман, не го интересуваха. Но третият мъж, петдесетгодишният либиец с посивяла коса и подрязана брада, определено привличаше интереса му.

Той беше „Цел две”.

Докато Кларк се хранеше с вилица в лявата ръка, на което се наложи да се научи след нараняването на дясната си ръка, се заслуша в гласовете на тримата мъже с помощта на малък слухов апарат с цвета на кожата. Не беше лесно да ги отдели от останалите в ресторанта, но след няколко минути успя да долови какво казва „Цел две”.

Отново насочи вниманието си към рибата и зачака.

След няколко минути един сервитьор взе поръчката за вечеря на арабите до прозореца. Кларк чу целта си да поръчва порция телешко „кюлбастие”, а другите поискаха други блюда.

Добре. Ако мъжете от Оман бяха поръчали същото, както своя събеседник от Либия, то Кларк щеше да премине към план „Б”. План „Б” трябваше да се извърши навън, на улицата, където Джон трябваше да се справя с много повече неизвестни фактори, отколкото тук, — в ресторанта.

Но предястията се оказаха различни и Кларк безмълвно благодари на късмета си, след което извади слушалката от ухото си и я пъхна обратно в джоба.

Джон отпиваше от портвайна, който поръча след вечерята, когато поднасяха студена супа и бяло вино на масата на целта му. Американецът не погледна към часовника си — въпреки че трябваше да спазва строго разписание, знаеше, че не трябва да дава признаци на нетърпение или вълнение. Вместо това продължи да се наслаждава на напитката си, като броеше минутите наум.

Малко преди да разчистят купите със супа от масата на арабите, Кларк помоли сервитьора си да го упъти към тоалетната, към която се минаваше край кухнята. В тоалетната Джон се скри в една кабинка, седна и бързо се зае да развива бинта около предмишницата си.

Той не носеше превръзката за камуфлаж — ранената ръка го болеше адски. Преди няколко месеца я бяха премазали с чук и трябваше да се подложи на три хирургични операции, за да оправят костите и ставите в нея, но от онзи ден досега той не можеше да спи добре от болки.

Превръзката имаше и друга цел. Под дебелия пласт бинт, между двете шини, които обездвижваха средния пръст и показалеца му, се намираше малка спринцовка. Спринцовката можеше да се натиска с палец така, че тесният връх на иглата да се покаже през превръзката и да се забие в целта.

Но това представляваше по-малко желаният план „Б”, а Джон реши, че трябва да изпълни план „А”.

Свали спринцовката и я постави в джоба си, след което бавно уви бинта около ръката си.

Спринцовката съдържаше двеста милиграма специална отрова сукцинилхолин. Дозата в пластмасовата спринцовка можеше да се инжектира в целта или да се погълне от нея. И двата начина водеха до смъртта на жертвата, въпреки несъмнено по-ефикасното действие на отровата при инжектиране.

Джон излезе от тоалетната, скрил спринцовката в лявата си длан.

Кларк не се движеше точно по график. Надяваше се, че като мине обратно край кухнята, ще види сервитьора на жертвата си с ястията, но коридорът се оказа празен. Джон се престори, че разглежда картините на стените, а после и богато украсените и позлатени орнаменти. Накрая сервитьорът се появи с поднос на рамо, пълен с ястия под капак. Джон застана между него и салона на ресторанта и поиска сервитьорът да остави подноса на една масичка, за да му доведе главния готвач. Сервитьорът скри раздразнението си зад маска на учтивост и се подчини.

Когато мъжът се изгуби зад летящата врата, Кларк бързо провери блюдата под капаците, намери месото и инжектира отровата от спринцовката в средата на тънкия къс месо. В соса се появиха няколко прозрачни мехурчета, но повечето отрова се просмука в месото.

Когато след миг главният готвач се появи, Кларк вече беше върнал капака на мястото му и бе прибрал спринцовката. Благодари възторжено на мъжа за великолепната вечеря, а сервитьорът бързо занесе ястията, преди да са изстинали и върнати от гостите.

Няколко минути по-късно Джон плати сметката и стана, за да си тръгне. Сервитьорът му донесе шлифера и докато се обличаше, американецът хвърли поглед към Цел две. Либиецът тъкмо привършваше последната хапка месо, погълнат в разговор с мъжете от Оман.

Кларк тръгна към фоайето на хотела, а в този момент „Цел две” разхлаби вратовръзката си.

Двадесет минути по-късно шестдесет и пет годишният американец стоеше с чадър в парка „Буюкшехир Беледиези”, от другата страна на улицата пред хотела и ресторанта, и наблюдаваше как една линейка пристигна бързо до входа.

Но никоя линейка не би имала необходимото лекарство за тази смъртоносна отрова.

„Цел две” вече беше мъртъв или това щеше да стане скоро. За лекарите той щеше да е починал от сърдечен удар, което означаваше, че вероятно никой нямаше да разследва останалите гости на ресторанта, вечеряли по време на това печално, но напълно естествено събитие.

Кларк се обърна и тръгна към улица „Мувези” на петдесет метра на запад. Там взе такси и каза на шофьора да го закара на летището. Нямаше багаж освен чадъра и мобилен телефон. Натисна бутона за разговор, когато таксито потегли в нощта.

— „Две” падна. Чист съм — каза тихо той, преди да прекъсне обаждането и да пъхне с лявата си ръка телефона в джоба на сакото под шлифера.

* * *

Доминго Чавес чу обаждането по телефона от Дрискол, а после и от Кларк, и се зае със своята част от операцията. Седеше сам в стария държавен ферибот между Каракьой на европейския бряг на Босфора, и Юскюдар, на азиатския бряг. От двете му страни в салона на огромния ферибот бяха наредени червени дървени пейки с насядали по тях мъже и жени, които съдът, люлян от вълните в протока, бавно, но сигурно носеше към целта им.

Човекът на Динг седеше сам, също както по време на предишните проследявания. Краткият четиридесетминутен преход означаваше, че Чавес ще трябва да го очисти тук, на ферибота, за да не научи случайно за убитите си колеги и да не вземе мерки да се защити.

„Цел три” представляваше набит тридесет и пет годишен мъж. Седеше на пейка до прозореца и четеше книга, но след петнадесет минути излезе на палубата, за да пуши.

Като изчака малко, за да се убеди, че никой в големия пътнически салон не обръща внимание на излизащия навън либиец, Чавес стана от мястото си и излезе през друга врата.

Дъждът се оказа силен, а ниските облаци спираха напълно лунната светлина. Чавес се постара да се крие в сенките, които лампите хвърляха върху тясната долна палуба. Тръгна към място на двадесетина метра зад целта си и се спря в тъмнината, след което се вгледа в бляскащите светлини на брега, които се скриха зад тъмния силует на един катамаран, който преминаваше под моста Галата.

С крайчеца на окото си наблюдаваше целта си — мъжът пушеше близо до парапета. Горната палуба го пазеше от дъжда. Други двама мъже стояха до парапета, но Динг следеше либиеца от няколко дни и знаеше, че ще постои навън.

Американецът изчака в сенките и накрая другите мъже се прибраха в салона.

Динг бавно тръгна към мъжа.

„Цел три” беше станал немарлив по отношение на личната си сигурност, но нямаше как да е издържал толкова време като оперативен работник в своята държавна служба за сигурност и като наемен шпионин, ако е глупак. Стоеше нащрек. Когато Динг премина пред лампата на палубата, мъжът забеляза движещата се сянка, захвърли цигарата и се извъртя. Пъхна ръка в джоба на сакото си.

Чавес се нахвърли срещу него. С три светкавично бързи крачки се озова до парапета и бръкна в сакото на едрия либиец с лявата си ръка, за да му попречи да извади оръжието. В дясната си ръка Динг държеше черна кожена палка, която стовари със силен удар в слепоочието на мъжа, което изпука звучно, и „Цел три” се отпусна безжизнен между парапета и Чавес.

Американецът пъхна палката в джоба си, след което хвана припадналия мъж за главата. Огледа се бързо, за да провери дали е сам, след което с рязко и брутално движение прекърши врата му. След последен поглед по палубата, за да е сигурен, че още е на чисто, Динг вдигна либиеца на парапета, после го прехвърли през него. Тялото изчезна в нощта. Шумът на морето и ръмжащите двигатели на ферибота позволиха да се чуе само едва доловимо пляскане.

Няколко минути по-късно Чавес седна на друга пейка в салона. Обади се набързо по телефона си.

— „Три” падна. Динг на чисто.

* * *

Новият стадион „Тюрк Телеком” има места за над 52 000 зрители и се пълни докрай, когато играе местният футболен отбор на Истанбул, „Галатасарай”. Въпреки дъжда, огромната тълпа оставаше суха под покрива, открит само над терена за игра.

Заради тазвечерния мач срещу съперника от другата страна на града „Бешикташ” стадионът беше препълнен с местни хора, но имаше и един чужденец, който не гледаше играта на терена с голямо внимание. Доминик Карузо, който знаеше много малко за европейския футбол, наблюдаваше „Цел четири” — тридесет и една годишен брадат либиец, дошъл тук с група турски познати. Дом плати на един мъж с място няколко реда по-нагоре от целта да се сменят и виждаше либиеца добре оттам, откъдето можеше и бързо да отиде до изхода над себе си.

През първото полувреме Карузо нямаше какво да прави и викаше, когато хората около него викаха, и ставаше, когато те станеха, което се случваше непрекъснато. През почивката местата се изпразниха, защото запалянковците отидоха при сергиите и по тоалетните, но „Цел четири” и повечето от приятелите му останаха по местата си, затова и Карузо остана.

Един изненадващ гол на „Галатасарай” малко след почивката оживи тълпата. Не след дълго, когато до края оставаха тридесет и пет минути, либиецът погледна мобилния си телефон, а после се обърна и тръгна към стълбите.

Карузо се втурна нагоре преди целта си и влезе в най-близката тоалетна. Застана до вратата и зачака либиеца.

След тридесет секунди „Цел четири” влезе. Доминик бързо измъкна от сакото си бяла табелка с надпис Kapali, или „Затворено”, и я залепи с лепяща лента на вратата. Извади още една такава табелка и я залепи на външната врата. След това влезе в тоалетната и затвори вратата зад себе си.

Намери „Цел четири” пред редица писоари до двама мъже. Другите двама скоро измиха ръцете си и тръгнаха към вратата. Дом, застанал през четири писоара от целта си, бръкна в панталона си и извади тънка кама.

„Цел четири” вдигна ципа на панталона си, отстъпи от писоара и тръгна към мивката. Мина край мъжа с яке и шал на „Галатасарай”, който рязко се извъртя към него. Либиецът усети удар в корема си, а после установи, че непознатият го бута назад и го вкарва в една кабинка. Опита да посегне за ножа в джоба си, но нападателят му го буташе с такава сила, че либиецът можеше само да пристъпя назад на пети.

Двамата паднаха в кабинката върху тоалетната чиния.

Едва тогава младият либиец погледна към корема си, където беше усетил удара. От него стърчеше дръжката на нож.

Обзе го паника, последвана от слабост.

Нападателят му го събори на пода до тоалетната чиния. Наведе се към ухото му.

— Това е за брат ми, Брайън Карузо. Твоите хора го убиха в Либия и тази вечер всеки от вас, които останахте, ще плати с живота си.

Очите на „Цел четири” се присвиха от объркване. Той знаеше английски и разбра какво му казва мъжът, но не познаваше никого на име Брайън. Убил беше много мъже, някои от тях в Либия, но онези бяха либийци, евреи, бунтовници. Врагове на полковник Кадафи.

Не беше убивал американец. Нямаше представа за какво говори този привърженик на „Галатасарай”.

„Цел четири” умря, свлечен на пода до чинията в тоалетната на стадиона, убеден, че е станала ужасна грешка.

Карузо смъкна оцапаното си с кръв яке, под което носеше бяла тениска. Свали и нея и остана по друго яке, този път на другия отбор. Черно-белите краски на „Бешикташ” щяха да го улеснят да се смеси с тълпата, както преди се сливаше с червените и златисти цветове на „Галатасарай”.

Натъпка тениската и якето на „Галатасарай” в панталона си, измъкна шапка от джоба и я сложи на главата си.

Постоя още малко над мъртвия. Разгневен по време на отмъщението, искаше да се изплюе върху тялото, но се въздържа, защото знаеше, че е глупаво да оставя своето ДНК тук. Затова се обърна и излезе от тоалетната, като свали табелките от вратите и тръгна към изхода от стадиона.

Когато премина през въртящите се врати на изхода и излезе в силния дъжд, извади телефона си от джоба на бедрото си.

— „Цел четири” елиминирана. Дом е чист. Лесни пари.

ТРИ

Джак Райън-младши имаше задача да елиминира целта с най-малкото неизвестни: самотен мъж, който седи на бюрото в апартамента си, или поне това стана известно от наблюдението им.

Тази операция трябваше да е най-лесната и Джак разбираше това, както разбираше, че му дават мисията просто защото е на най-ниско ниво като оператор. Може и да имаше зад гърба си рискови мисии по целия свят, но все още не можеше да се мери с останалите от групата си.

Според първоначалния план трябваше той да поеме операцията за „Цел две” в двореца „Чираган”. Считаха, че да залееш парче месо с отрова е най-лесната задача за вечерта. Но я дадоха на Кларк, защото шестдесет и пет годишният мъж, който вечеря сам, нямаше да бие на очи в ресторанта, докато сам млад западняк, излязъл преди няколко години от колежа, щеше да заинтригува персонала на скъпия ресторант дотолкова, че някой можеше и да си спомни за самотния клиент, в случай че властите започнат да задават въпроси за умрелия мъж на няколко маси разстояние.

И така възложиха на Джак да се заеме с „Цел пет” — специалистът по комуникации от бившата група на ОСД, който се казваше Емад Картал. Определено операцията не представляваше разходка в парка, но другите решиха, че Джак ще се справи.

Картал прекарваше практически всяка вечер пред компютъра си и именно този негов навик доведе до компрометирането на групата от ОСД. Шест седмици по-рано той беше изпратил съобщение до приятел в Либия, което бе прехванато и разшифровано, а Райън и колегите аналитици в Щатите прехванаха прехванатата информация.

Освен това успяха да се включат в гласовата поща на мобилния телефон на либиеца, откъдето подслушваха останалите и разбраха, че те работят заедно.

В единадесет вечерта Райън влезе в жилищния блок на жертвата си с карта, подправена от вълшебниците от техническия отдел на организацията. Сградата се намираше в квартала „Таксим”, близо до петстотингодишната джамия „Чихангир”. Макар и скъп, в богаташки квартал, блокът имаше тесни апартаментчета, по осем на етаж. Целта на Джак се намираше на третия етаж, точно в средата на пететажната сграда.

Райън имаше съвсем кратко нареждане за този удар. Да влезе в апартамента на Цел пет, да потвърди визуално целта и след това да го простреля три пъти в гърдите или главата с куршуми с дозвукова скорост от пистолет калибър.22 със заглушител.

Американецът се изкачи тихо по дървеното стълбище с обувките си с меки подметки. В същото време спусна черната памучна скиорска маска върху лицето си. Тази вечер само той работеше с маска просто защото само той действаше на място, където маската щеше да привлича повече внимание.

Качи се на третия етаж и тръгна по ярко осветения коридор. Целта му се намираше след три входни врати от лявата страна и докато минаваше край тях, младият американец долавяше разговори, звуци от телевизори, радиоапарати и обаждания по телефон. Тънките стени не го радваха, но пък и другите на етажа вдигаха шум. Джак се надяваше, че заглушителят му и по-тихите от обичайното куршуми ще свършат работа както в рекламата.

Спря до вратата на целта си, откъдето се чуваше рап музика. Това се оказа добра вест, защото щеше да му помогне при влизането.

Вратата се оказа заключена, но Райън имаше указания как да влезе. При четирите си влизания в блока предишната седмица, докато разузнаваше целта, преди да се смени с най-младия член на екипа, Кларк беше успял да отвори няколко от ключалките на необитавани апартаменти. Бравите се оказаха стари и не особено трудни, поради което той закупи подобна от една железария и цяла вечер обяснява на Джак как да я се справи с нея бързо и тихо.

Инструкциите му дадоха резултат. Със съвсем слаб звук от драскане на метал върху метал Джак отключи бравата за по-малко от двадесет секунди. Извади пистолета си, облегна се до стената и отвори вратата.

В апартамента намери онова, което очакваше. Малката кухня преминаваше в хол, а при далечната стена имаше бюро. Там, с гръб към Райън, седеше мъж пред няколко плоски монитора за компютър, както и различни периферни устройства, книги, списания и други неща, поставени на ръка разстояние. В найлонова торбичка се виждаха кутии от стиропор с полуизядена китайска храна. До нея Райън забеляза оръжие. Познаваше пистолетите, но не можа веднага да разпознае какъв модел е този на тридесетина сантиметра от дясната ръка на Емад Картал.

Джак пристъпи в кухнята и тихо затвори вратата зад себе си.

Кухнята се къпеше в светлина, но холът, в който седеше целта му, се осветяваше единствено от мониторите. Райън провери прозореца отляво, за да е сигурен, че никой не го вижда от апартаментите на отсрещната страна на улицата. След това направи няколко крачки напред, за да се доближи до целта си и да не е по-близо до входната врата от необходимото.

Рап музиката гърмеше в стаята.

Може би Джак вдигна някакъв шум. Може би хвърли сянка по лъскавите предмети пред жертвата си или се отрази в мониторите. Каквато и да беше причината, мъжът от ОСД внезапно ритна стола си назад и се извъртя, като посегна отчаяно към произведения в Турция полуавтоматичен деветмилиметров пистолет „Зигана”. Сграбчи го с пръсти и го вдигна към натрапника, без още да е хванал добре дръжката, за да стреля.

Джак разпозна целта си от снимките и след това стреля веднъж, като изпрати един малък куршум в корема на мъжа, в мястото, където щеше да се намира тилът му, ако не беше се стреснал. Либиецът изпусна пистолета и се хвърли назад към бюрото не от силата на удара, а от естествения стремеж да избяга от изгарящата болка в раната от куршума.

Джак стреля отново, като улучи мъжа в гърдите, а после го простреля пак, този път точно в средата между гръдните мускули. По белия потник на мъжа се появиха тъмночервени петна.

Либиецът се хвана за гърдите, изсумтя, завъртя се и се строполи върху бюрото си. Краката му отказаха напълно да го държат и земното притегляне надделя. Бившият оператор от ОСД се смъкна на пода и се изтърколи по гръб.

Райън бързо отиде до него и вдигна пистолета за последен изстрел в главата. Но се спря, защото знаеше, че макар и тих, пистолетът не е безшумен и че апартаментът е заобиколен от други населени жилища. Вместо да вдига повече шум, който можеше да се чуе от дузина потенциални свидетели, той коленичи, напипа сънната артерия на мъжа и установи, че е мъртъв.

Изправи се, за да си тръгне, но спря погледа си върху настолния компютър и трите монитора на бюрото. Твърдият диск на машината сигурно съдържаше цяло съкровище информация и като аналитик Джак реши, че нищо на света не е толкова привлекателно, колкото тази информация.

Лошо, че заповедта изискваше да остави всичко и да се махне веднага, след като неутрализира целта.

Джак остана тихо няколко секунди, заслушан в звуците около себе си.

Не чуваше писъци, викове, сирени.

Почувства се уверен, че никой не е чул стрелбата. Навярно можеше да разбере върху какво работят либийците. Установили бяха някои неща по време на наблюдението върху тях, достатъчно, за да разберат, че мъжете от ОСД работят, вероятно за някой извън Истанбул. Джак се питаше дали може да намери достатъчно информация тук, в компютъра на Емад Картал, за да събере пъзела.

„Мамка му”, помисли той. Възможно е да става дума за дрога, насилствена проституция, отвличания. Деветдесет секунди време сега можеха да спасят нечий живот.

Джак Райън бързо коленичи пред бюрото, придърпа клавиатурата до себе си и хвана мишката.

Не носеше ръкавици, но изобщо не се притесняваше, че ще остави отпечатъци. Носеше „Ню скин” на върховете на пръстите си — прозрачно и лепкаво вещество, което се използваше като течен бинт и ставаше прозрачно, когато изсъхне. Всички оператори го използваха в случаите, когато не можеше да се работи с ръкавици или когато ръкавиците щяха да изглеждат не на място.

Джак извика списъка с документи на машината на най-близкия до себе си монитор. По диагонал на екрана се виждаше петно кръв от раната в гърдите на Картал и затова американецът го почисти с мръсна салфетка, която взе от торбичката с изядената наполовина китайска храна за вкъщи.

Много от документите бяха шифровани и Райън знаеше, че няма време за опити да ги разшифрова. Вместо това огледа бюрото и откри найлонова торбичка с дузина флашки. Извади едната и я вкара в USB порта в предната част на компютъра, след което изкопира документите върху него.

Забеляза, че програмата за електронна поща на „Цел пет” е отворена и се зае да сваля съобщенията. Доста от тях се оказаха на арабски език, едно изглеждаше сякаш е писано на турски, а много дори нямаха заглавия или текст. Той се зае да отваря съобщенията едно по едно и да чете приложените към тях материали.

Слушалката му изпука. Джак я чукна с пръст.

— Казвай за Джак.

— Райън? — обади се Чавес. — Закъсняваш с обаждането. Какъв ти е статусът?

— Съжалявам. Леко забавяне. „Цел пет” падна.

— Има ли проблем?

— Не.

— Ти на чисто ли си?

— Още не. Вземам информация от компютъра на обекта. Още тридесет секунди и съм готов.

— Не, Райън. Остави всичко. Измъквай се. Нямаш подкрепа.

— Разбрано.

Райън спря да рови из съобщенията по електронната поща, но във входящата кутия на Картал се появи ново съобщение. Инстинктивно американецът отвори приложената към него папка, в която се появиха снимки, наредени като в решетка.

— Ами ако тези материали се окажат полезни? — запита той разсеяно, докато увеличаваше първата снимка.

— Действаме бързо и чисто, хлапе.

Но Джак вече не слушаше Чавес. Прелистваше изображенията забързано, но след това забави скорост и ги заразглежда внимателно.

И после спря.

— Райън? Там ли си?

— Господи — отговори тихо той.

— Какво има?

— Ами… ние. Изгоряхме, Динг.

— Какво искаш да кажеш?

Снимките на екрана пред Джак изглеждаха като правени от охранителни камери, а качеството им варираше, но всички се оказаха достатъчно добри, за да може Джак да разпознае хората от своя екип. Джон Кларк на входа на луксозен ресторант. Сам Дрискол с мотоциклет по окъпана от дъжда улица. Дом Карузо в огромен проход към нещо като стадион. Доминго Чавес с мобилния си телефон на пейка във ферибот.

Джак осъзна бързо, че снимките са правени тази вечер. През последния час.

Изправи се с разтреперани крака, почти изпаднал в паника, че екипът му е наблюдаван тук, в Истанбул, а в този момент на екрана се появи ново съобщение. Джак се хвърли към машината и отвори съобщението.

В него имаше едно изображение и той го щракна с мишката, за да го отвори.

Видя маскиран мъж, коленичил пред клавиатура и загледан напрегнато малко под камерата, която улавяше изображението. Зад маскирания мъж Райън успя да различи стъпалото и крака на проснат по гръб мъж.

Извърна глава от монитора и като погледна през лявото си рамо, забеляза стъпалото на „Цел пет”.

След това впери очи в горния край на средния монитор, където видя малката вградена камера.

Изображението е било заснето през последните шестдесет секунди, докато Райън източваше данни от твърдия диск.

Наблюдаваха го.

Преди да успее да каже нещо, чу звучния глас на Чавес в ухото си:

— Мамка му, Джак, чупи се! Това е заповед!

— Готов съм — отговори той шепнешком. Очите му не се откъсваха от обектива на малката камера, а мислите — от човека зад нея, който в момента го наблюдаваше.

Посегна към флашката в компютъра, но се замисли, че в него има снимки на екипа, които могат лесно да бъдат разгледани от всеки следовател, зает със смъртта на „Цел пет”.

Светкавично Джак коленичи, измъкна щепсела на компютъра, след което трескаво извади кабелите в задната част на машината. Вдигна петнадесеткилограмовия компютър и го понесе през вратата на апартамента, надолу по стълбите и навън, на улицата. Затича в дъжда, както изискваше благоразумието и добрата оперативна работа. Така би тичал един мъж с компютър в ръце. Колата му се намираше на една пресечка разстояние. Захвърли компютъра на задната й седалка и замина за летището, след като излезе от квартала „Таксим”.

Докато караше, се обади на Чавес.

— Казвай за Динг.

— Райън е. На чисто съм, но… мамка му. Никой от нас не е на чисто. Наблюдавали са ни всичките тази вечер.

— Кой?

— Нямам представа, но някой ни гледа. Изпратиха снимки на целия екип до „Цел пет”. Аз взех твърдия диск със снимките. Ще бъда на летището до двадесет минути и можем…

— Не. Ако някой ни разиграва, откъде да знам, че някъде сред кабелите на колата ти няма маяк. Недей да трупаш лайна при нашия изход.

Джак осъзна, че Динг е прав. Помисли за секунда…

— В ножчето ми има отвертка. Ще спра в някоя кръчма, ще извадя диска от компютъра и ще оставя всичко друго тук. Ще зарежа и колата, в случай че някой е сложил нещо, докато бях в апартамента. Ще намеря друг начин да стигна до летището.

— Размърдай си задника, хлапе.

— Да. Край.

Джак подкара колата през дъжда и през кръстовищата с поставени нависоко камери за наблюдение на трафика с неприятното усещане, че немигащо око наблюдава всяко негово движение.

ЧЕТИРИ

Икономист по образование, Уей Джънлин не бе служил в армията на страната си и следователно не беше се докосвал до оръжие. Мъжът се измъчваше силно от този факт, докато гледаше в големия черен пистолет на бюрото си, който му изглеждаше като някаква рядка праисторическа вещ.

Чудеше се дали ще може да го употреби както трябва, въпреки че според него не са необходими особени умения, за да се простреляш в главата.

Фун, главният агент охранител, който му даде пистолета, му беше разказал за тридесетина секунди кои са основните неща при работа с оръжието. Фун даже беше вкарал куршума в цевта вместо него, а след това със сериозен и все пак надменен тон бившият полицай беше обяснил на Уей как да държи пистолета и как да натисне спусъка.

На въпроса към охранителя си къде точно трябва да насочи оръжието за максимален ефект, икономистът не получи така точен отговор, както му се искаше.

Фун обясни, като вдигна рамене, че е достатъчно да опре цевта където и да е в черепа около мозъка си, особено ако закъснеят медицинските грижи, за което той обеща да направи необходимото.

И след това с отсечено кимване, бодигардът беше оставил Уей Джънлин сам зад бюрото в кабинета му, върху което се намираше пистолетът.

Уей изсумтя.

— Много добър бодигард е този Фун, няма що.

Взе пистолета в ръка. Оказа се по-тежък от очакваното, но балансиран. Дръжката му се стори изненадващо дебела — усещаше я много по-дебела в ръката си, отколкото мислеше, че е възможно, но пък това не значеше, че е мислил особено много за огнестрелни оръжия.

След като разгледа отблизо оръжието, прочете серийния номер и печата на производителя от любопитство, Уей Джънлин, президентът на Народна република Китай и главен секретар на Комунистическата партия на Китай, допря цевта на оръжието до дясното си слепоочие и притисна пръст върху спусъка.

* * *

Уей не беше най-подходящият водач на страната си и до голяма степен затова искаше да се самоубие.

По време на раждането на Уей през 1958 г.‍ баща му, вече шестдесетгодишен, беше сред тринадесетте членове на Седмото политбюро на Китайската комунистическа партия. Старият Уей, бивш журналист и редактор във вестник, беше напуснал работата си през тридесетте години на двадесети век и започнал в пропагандния отдел на ККП. Бил заедно с Мао Дзъдун по време на Дългия поход, продължил осем хиляди мили, който утвърдил Мао като национален герой и водач на комунистически Китай и така осигурил комфортен живот на много от мъжете около него.

Мъжете като бащата на Уей, застанали по историческа случайност до Мао по време на революцията, също бяха смятани за герои и през следващите петдесет години заемаха водещи позиции в Пекин.

Джънлин беше роден с привилегии, израснал в Пекин и изпратен да учи в пансион в Швейцария. В „Колеж Алпин Интернасионал Бо Солей” до Женевското езеро младежът се беше сприятелил с други деца на партията, синове на партийни служители, маршали и генерали, и когато се върна в университета в Пекин, за да учи икономика, знаеше, че той и много от приятелите му от пансиона ще са на държавна работа.

Уей членуваше в група, известна като „Принцовете”. Тя включваше изгряващите звезди в политиката, армията или бизнеса в Китай — синове или дъщери на бивши висши партийни служители, повечето от тях маоисти, участвали в революцията. В общество, което отричаше класите, „Принцовете” представляваха безусловен елит и държаха парите, силата и политическите връзки, които им даваха възможност да управляват новите поколения.

След колежа Уей стана общински служител в Чунцин и се издигна до заместник-кмет. След няколко години напусна, за да се запише в бизнес школата към университета в Нандзин, където получи магистърска степен по икономика и защити докторат по администрация, след което прекара края на осемдесетте и цялото девето десетилетие на двадесети век в международния финансов сектор в Шанхай — една от новите специални икономически зони в Китай. В специалните икономически зони, създадени от централното комунистическо правителство, не действаха много от националните закони, за да позволят по-голяма свобода на пазара и да насърчават чужди инвестиции. Този експеримент с капитализма се оказа изключително успешен и дипломата по икономика на Уей, както и до голяма степен неговите делови и партийни връзки го поставиха в центъра на финансовото израстване на страната и осигуриха бъдещето му за още по-велики неща.

В началото на новото хилядолетие го избраха за кмет на Шанхай, най-големия град в Китай. Там той настояваше за още повече инвестиции от чужбина и още по-широко прилагане на принципите на свободния пазар.

Красив и чаровен, Уей отговаряше на бизнес интересите на Запада и звездата му изгря — прочу се като лицето на нов Китай у дома си и по целия свят. Но той се обяви също за строг социален ред. Поддържаше само икономическата свобода, а жителите на града не видяха никакво увеличение на личната си свобода.

След унизителната загуба в борбата с Русия и САЩ за златните мини и нефтените находища в Сибир повечето ръководители в Пекин бяха уволнени и Уей, младият и енергичен символ на новия Китай започна да работи за страната си. Стана партиен ръководител на комунистическата партия в Шанхай и член на Шестнадесетото политбюро.

През следващите няколко години той делеше времето си между Пекин и Шанхай. Той представляваше рядкост в правителството — застъпващ се за бизнеса комунист, който работеше за развитие на специалните икономически зони и други зони със свободен пазар в Китай, като в същото време поддържаше хардлайнерските позиции на Политбюро срещу либералните политически помисли и личните свободи.

Той, дете на Мао и на партията, но и специалист по международни финанси, считаше икономическия либерализъм за самоцел, за начин да привлече чуждестранни пари в страната, да укрепи комунистическата партия, а не да я разруши.

След кратката война на Китай с Русия и Съединените щати мнозина смятаха, че икономическите затруднения ще унищожат страната. На хоризонта се задаваха глад, пълното разпадане на националната и провинциалната инфраструктура и в крайна сметка, анархия. Китай успя да избегне срив само благодарение на Уей и други като него. Уей искаше разширяване на специалните икономически зони и създаването на множество по-малки зони със свободен пазар и свободна търговия.

Отчаяно, Политбюро се съгласи да изпълни докрай плана на Уей и китайският капитализъм се разрасна стремглаво.

Рискът си струваше. Уей, главният архитект на плана за финансовите реформи, получи награда за работата си. Успехът, статусът на „принц” и произходът му го правеха естествен приемник на поста министър на търговията на Китай в Седемнадесетото политбюро. Когато той встъпи в ролята на ръководител на националните финанси, Китай отбелязваше растеж, измерен с двуцифрени стойности, които, изглежда, нямаше никога да се променят.

Но мехурът се спука.

Световната икономика навлезе в продължителен спад малко след като Уей стана министър на търговията. Силен удар понесоха чуждестранните инвестиции в Китай и износът от страната. Тези два компонента на икономиката, за чието революционно обновяване имаше заслуга Уей, представляваха основните движещи сили за стремителния растеж на нацията. Това бяха изворите на пари, които пресъхнаха почти напълно, когато светът спря да купува.

Наложеното от Уей ново разширяване на специалните икономически зони не успя да спре спираловидното сриване към катастрофата. Закупените от Китай имоти и валутни фючърсни сделки по света се превърнаха в ями за пари, когато избухнаха европейската финансова криза и сривът на имотите в Америка.

Уей знаеше накъде духа вятърът в Пекин. Предишният му успех с реформите за свободен пазар, които целяха спасението на родината му, щяха сега да се използват срещу него. Политическите му врагове щяха да посочат неговия икономически модел като причина за провала и да твърдят, че увеличаването на деловите отношения на Китай с останалия свят единствено е изправило Китай пред заразата на капитализма.

Затова министър Уей криеше истината за неуспеха на китайския икономически модел, като изместваше акцента от огромните строежи и насърчаваше заеми за местните ръководства, с които да строят или ремонтират пътища, сгради, пристанища и телекомуникационни инфраструктурни съоръжения. Това бяха инвестициите в стария комунистически икономически модел — правителствена политика за икономическо развитие чрез огромни централно планирани схеми.

Това изглеждаше добре на хартия и Уей цели три последователни години представяше на събранията коефициенти на растеж, които макар и не толкова добри, като през първите години след войната, все още кръжаха около осем или девет процента. Той омайваше Политбюро и по-маловажните ръководни органи в Китай, както и световната преса, с факти и цифри, които рисуваха желаната от тях картина.

Но Уей знаеше, че това е вятър и мъгла, защото заемите нямаше никога да се платят. Търсенето на стоки от Китай спадна почти до нулата, а дългът на регионалните ръководства достигна седемдесет процента от брутния вътрешен продукт, като двадесет и пет процента от всички заеми не даваха никакви резултати за китайските банки, но Уей и неговото министерство продължаваха да насърчават към повече заеми, повече изразходване на средства и повече строителство.

Но всичко се оказа картонена кула.

А отчаяните опити на Уей да скрие икономическите проблеми на страната съвпаднаха с ново тревожно явление, обхванало страната със силата на тайфун.

Наричаха го движението „Туидан”.

След жалките действия на правителството в отговор на едно бедствено земетресение улиците на цялата страна се изпълниха с протестиращи. Правителството ги отблъсна, макар не с всички средства, с които разполагаха, но всеки арест и всяко пускане на сълзотворен газ засилваха нестабилността на ситуацията.

След като водачите на тълпите бяха хвърлени в затвора, демонстриращите се махнаха от улиците и Министерството на обществената сигурност реши, че положението е под контрол. Но протестите преминаха в интернет и новата социална мрежа и сайтове за общуване в Китай и зад граница чрез добре известни начини за заобикаляне на интернет филтрите на китайското правителство.

Тук, на стотици милиони компютри и смартфони, спонтанните протести се превърнаха в добре организирано и мощно движение. Китайската комунистическа партия реагира бавно, а Министерството на обществената сигурност със своите палки, лютив спрей и камионетки за арести не можеше да се справи с електронните единици и нули на разпространяващия се като вирус бунт в киберпространството. Протестите в мрежата преминаха в бунт и след много месеци прераснаха в движението „Туидан”.

„Туидан”, или „отхвърли партията”, започна с няколко стотици души, след това с хиляди и накрая включваше милиони граждани на Китай, които публично се отрекоха от комунистическата партия. Правеха го в интернет, анонимно или пък публично извън страната.

След четири години движението „Туидан” можеше да се похвали с над двеста милиона отказали се от партийното членство.

Но не броят на напусналите през последните четири години притесняваше партията. Всъщност не можеше да се определи лесно верният брой отказали се, защото много от хората в списъка, разпространяван от движението, бяха с прякори или с обичайни имена, които не можеха да се проверят. Двестате милиона дисиденти всъщност можеше да са само петдесет милиона. Политбюро се плашеше от негативната нагласа, която публично отказалите се зад граница създаваха, и от вниманието, с което останалата част на света следеше успеха на бунта.

Министърът на търговията Уей наблюдаваше растящото движение „Туидан” и гнева, объркването и страха, което то създаваше в Политбюро, и мислеше за скритите икономически проблеми на страната. Знаеше, че сега не е моментът да разкрива надвисналата криза. Всякакви сериозни реформи за затягане на коланите трябваше да чакат.

Не можеше точно сега да показва на правителството колко неспособно е да се справи с каквото и да е. Това само щеше да разпали още повече масите и да засили въстанието.

* * *

На осемнадесетия партиен конгрес се случи нещо невероятно и напълно неочаквано за Уей Джънлин. Избраха го за президент на Китай и генерален секретар на комунистическата партия, с което го направиха управител на тази картонена кула.

Изборът премина шумно, като за китайското Политбюро. Двамата членове, за които имаше най-голяма вероятност да поемат поста, бяха отпаднали няколко седмици преди конгреса — единият за корупционен скандал в родния си град Тиендзин, а другият — поради арест на негов подчинен и обвинение в шпионаж. От останалите членове на постоянния комитет, които отговаряха на изискванията за поста, само един не участваше в съюзи с единия или другия от двамата изпаднали в немилост мъже.

Този човек беше Уей. Все още го считаха за външен човек, за неприсъединил се към никоя от двете фракции и затова го избраха за компромисен кандидат на относително крехката възраст от петдесет и пет години.

Трите най-високи поста в Китай са този на президента, генералния секретар на Китайската комунистическа партия и председателя на Централната военна комисия или шефа на военните. Случваше се един човек да изпълнява едновременно и трите длъжности, но в случая на Уей председателството върху Централната военна комисия се падна на друг — Су Къцян, четиризвезден генерал от Народната освободителна армия. Су, син на един от най-доверените маршали на Мао, се познаваше с Уей от детството, прекарано заедно в Пекин, а после в Швейцария. Едновременният им възход до най-високите нива на властта в страната означаваше, че времето на „принцовете” е дошло.

Но от самото начало Уей знаеше, че съвместното лидерство не означава партньорство. Су беше отявлен привърженик на военната експанзия — произнасяше агресивни речи за вътрешно ползване, в които говореше за мощта на Народната освободителна армия и съдбата на Китай да стане регионален водач и световна сила. Той и генералният му щаб бяха увеличавали армията през последното десетилетие благодарение на двадесетпроцентното годишно увеличение на бюджета и Уей знаеше, че Су не е от генералите, които правят армия просто за да впечатляват другите по време на паради.

Уей знаеше, че Су иска война, но смяташе, че това е най-малко необходимо на Китай.

* * *

Три месеца след като пое две от трите юзди на властта, на среща на Постоянния комитет в Джуннанхай, заградения със стени правителствен имот западно от Забранения град и площад „Тянанмън”, Уей взе тактическо решение, заради което само месец по-късно се наложи да опре пистолет в слепоочието си. Според него истината за финансовото състояние щеше да излезе наяве непременно — или поне за хората в Постоянния комитет. От Министерството на търговията вече тръгваха слухове за проблеми, а също и от провинциите. Затова Уей реши да изпревари слуховете, като информира комисията за предстоящата криза в „неговата” икономика. Пред зала с безизразни лица той обяви, че ще предложи ограничаване на регионалните заеми и други мерки за икономии. Обясни, че това ще заздрави икономиката на страната във времето, но че ще доведе до неприятен спад на икономиката в краткосрочен план.

— Колко краткосрочен? — запита партийният секретар на Държавния съвет.

Уей излъга:

— Две до три години.

От своите специалисти по изчисленията знаеше, че реформите за икономии ще трябва да действат към пет години, за да се постигне желаното.

— С колко ще спадне темпът на растеж?

Този въпрос дойде от секретаря на Централната комисия за проверки на дисциплината.

Уей се поколеба за малко, а след това отговори със спокоен, но приятен глас:

— Ако нашият план бъде задействан, растежът ще се свие по наша преценка с десет пункта през първата година на изпълнението.

В залата ахнаха.

Секретарят каза:

— Растежът в момента е осем процента. Вие ми казвате, че ще има свиване?

— Да.

Председателят на Централната комисия за насоки за изграждане на духовна цивилизация изкрещя в залата:

— Прекарахме тридесет години в растеж! Дори в годината след войната не свихме икономиката!

Уей поклати глава и отговори спокойно, в рязък контраст с повечето от разгорещените мъже в залата:

— Лъгали са ни. Аз прегледах дневниците от онези години. Растежът е вследствие предимно на разширяването на външната търговия, която започнах аз, но това не се е случило в първата година след войната.

Уей доста бързо забеляза, че повечето от хората в залата не му вярват. Той гледаше на себе си просто като вестител, който информира останалите за кризата, а не като на отговорен за нея, но останалите членове на Постоянния комитет се заеха да хвърлят обвинения. Уей отговори властно, като настоя да изслушат плана му за възстановяване на икономиката, но другите заговориха за нарастващото недоволство по улиците и се разприказваха помежду си как новите проблеми ще засегнат позициите им в Политбюро по принцип.

От този момент срещата се разпадна. Уей премина в отбрана и към края на следобеда се върна в своя кабинет в Джуннанхай, като осъзнаваше, че е надценил способностите на останалите членове на Постоянния комитет да разберат сериозния характер на тази заплаха. Те не изслушаха плана му, който нямаше повече да се обсъжда.

Уей беше станал генерален секретар и президент, защото не участваше в никоя фракция, но разбра през няколкото часа дискусии за мрачното бъдеще на китайската икономика, че нямаше да е зле да има приятели в Постоянния комитет.

Като опитен политик със силен усет за реалната политика разбираше колко малки са шансовете му да спаси собствената си кожа в настоящия политически климат, освен ако не обяви, че растежът и просперитетът, прокламирани от предишните водачи цели тридесет и пет години, ще продължат и под неговото водачество. Но като отличен икономист с пълен достъп до ултрасекретните финансови документи на страната си знаеше, че просперитетът в Китай ще спре и че единственото бъдеще ще е връщане назад.

И това не се отнасяше само за икономиката. На теория един тоталитарен режим можеше да прикрие много фискални проблеми. И точно това правеше самият той в известна степен от години, като използваше мащабни проекти в обществения сектор, за да стимулира икономиката и да създаде нереалистично впечатление за нейната жизненост.

Но Уей знаеше, че недоволството на нацията е като буре с барут, което можеше да избухне всеки ден.

* * *

Три седмици след катастрофалната среща в Джуннанхай Уей разбра, че властта му се изплъзва. По време на дипломатическо посещение в Унгария един от членовете на Постоянния комитет, директорът на Отдела за пропаганда на комунистическата партия, поръча всички ръководени от държавата средства за информация, както и контролираните от ККП новинарски служби в чужбина, да пускат статии, които критикуват икономическото водачество на Уей. Той побесня от тази нечувана дързост. Спешно се върна в Пекин и настоя за среща с директора на пропагандния отдел, но му казаха, че мъжът е в Сингапур до края на седмицата. Уей свика спешна среща в Джуннанхай с всичките двадесет и пет членове на Политбюро, но дойдоха само шестнадесет.

След няколко дни в медиите се появиха обвинения в корупция и в превишаване на правата на Уей за лични облаги като кмет на Шанхай. Обвиненията се потвърждаваха с подписани изявления на някои от бившите му служители и колеги в бизнеса в Китай и зад граница.

Уей не беше корумпиран. Като кмет на Шанхай той се бореше срещу корупцията във всичките й форми — в местния бизнес, в полицията, в партийния апарат. Така си спечели врагове, които с голямо желание даваха неверни показания срещу него, особено в случаите, когато високопоставени организатори на преврата получаваха покани за достъп до политически постове срещу изявленията им.

Принцът водач получи заповед за арест от Министерството на обществената сигурност — китайския еквивалент на Министерството на правосъдието на САЩ.

Уей разбираше точно какво става. Извършваха опит за преврат.

Превратът настъпи сутринта на шестия ден от кризата, когато вицепрезидентът застана пред камерите в Джуннанхай и обяви пред зашеметените международни медии, че докато не се разреши неприятният случай с президента Уей, той поема ръководството на правителството. След това вицепрезидентът обяви, че президентът се укрива от правосъдието.

В този момент Уей се намираше само на четиристотин метра, в апартамента си в Джуннанхай. Около него имаше няколко поддръжници, но по всичко личеше, че течението се е обърнало срещу него. От кабинета на вицепрезидента го уведомиха, че му дават срок до десет часа на следващата сутрин да пусне в жилището си хората от Министерството на обществената сигурност, за да извършат ареста. И че ако се съпротивлява, ще прибегнат до сила.

Късно вечерта на шестия ден Уей най-после премина в нападение. Установи кои хора от партията заговорничат срещу него и свика тайна среща с останалите членове на Постоянния комитет на Политбюро. Уточни за петимата мъже, които не заговорничеха, че се смята за „пръв сред равни” и че ако остане президент и генерален секретар, ще управлява в колективно ръководство. Накратко, обеща всеки от петимата да има повече власт, отколкото, ако сложат на мястото му някой друг.

Постоянният комитет го посрещна хладно. Сякаш гледаха обречен човек и не проявиха особен интерес към идеята да се присъединят. Вторият най-силен човек в Китай, председателят на Централната военна комисия Су Къцян, не каза нищо през цялата среща.

През цялата нощ Уей не знаеше дали ще го свалят от власт на сутринта — арест, затвор, насилствено подписване на фалшиво признание, и екзекуция. В часовете преди зазоряване бъдещето му изглеждаше още по-мрачно. Трима от петимата членове на Постоянния комитет, които още не участваха в преврата, казаха, че няма да се обявяват за детронирането му, но че нямат политическите връзки, за да му помогнат.

В пет сутринта Уей се срещна със своите служители и обяви, че ще се оттегли от поста си за доброто на нацията. Министърът на обществената сигурност получи известие, че Уей ще се предаде и изпрати екип в Джуннанхай, който да го арестува и доведе в сградата на улица „Източна Чанган”, от другата страна на площада „Тянанмън”.

Уей обеща, че ще се предаде без съпротива.

Но беше решил, че няма да постъпи така.

Изобщо нямаше да се предава.

Петдесет и четири годишният „принц” не желаеше да играе ролята на декор в политическия театър на враговете си, решили да го използват като изкупителна жертва за падението на страната.

Можеха да го имат мъртъв и да правят каквото си поискат с наследството му, но той нямаше да стои и да гледа това.

Докато контингентът полицаи от Министерството на обществената сигурност наближаваше правителствените сгради, Уей поговори с шефа на личната си охрана и Фун се съгласи да му осигури пистолет и да го научи как да го ползва.

* * *

Уей опря големия черен пистолет QSZ–92 в главата си с леко разтреперана ръка, но установи, че е доста спокоен предвид ситуацията. Затвори очи и като натисна спусъка малко по-силно, се разтрепери — първо краката, а после и цялото тяло.

Уей се притесни, че ще разтърси и отклони цевта от целта и затова притисна пистолета още по-силно към слепоочието си.

От коридора пред кабинета му се чу вик. Развълнуваният глас принадлежеше на Фун.

Заинтригуван, Уей отвори очи.

Вратата на кабинета се отвори рязко и охранителят нахълта в кабинета, а Уей затрепери толкова силно, че се чудеше дали Фун е забелязал тази негова слабост.

Бързо свали пистолета.

— Какво има? — запита президентът.

Фун гледаше с широко отворени очи, а по лицето му играеше странна усмивка. Той каза:

— Другарю генерален секретар! Танкове! На улицата има танкове!

Уей внимателно постави пистолета на масата. Какво ли означаваше това?

— А, те са от Министерството на обществената сигурност. То има бронирани коли — отвърна той.

— Не! Не са бронетранспортьори. Танкове са! Дълги редици танкове и идват от площад „Тянанмън”!

— Танкове? Чии танкове?

— Су! Това трябва да е генерал… извинете, искам да кажа председателят Су! Изпраща тежки бронирани машини, за да ви защити. Министерството няма да посмее да ви арестува, ако ви защитава Народната освободителна ария. А и как иначе?

Уей не можеше да повярва, че това се случва. Су Къцян, четиризвездният армейски генерал и „принц”, председател на Централната военна комисия и един от хората, към които президентът беше се обърнал пряко за помощ предишната вечер, идваше на помощ в последния момент.

Президентът на Китай и генерален секретар на ККП бутна пистолета върху бюрото към своя телохранител.

— Майор Фун… Изглежда, това няма да ми е необходимо днес. Вземете го, преди да се нараня.

Фун пое пистолета, спусна предпазителя и го прибра в кобура на бедрото си.

— Изпитвам голямо облекчение, другарю президент.

Уей не смяташе, че Фун го е много грижа дали шефът му е жив или не, но в този момент на шеметно вълнение той стана и разтърси ръката на телохранителя си.

В ден като този си струваше човек да има всякакви съюзници, дори такива, които поставят условия.

Уей погледна през прозореца на кабинета си над стените на Джуннанхай. По улиците пълзяха танкове, покрай които в стройни редици крачеха бойци от Народната освободителна армия с автомати на гърдите.

Когато тътенът на приближаващите танкове разтърси пода, а лавиците с книги, лампите и мебелите в кабинета се раздрънчаха, Уей се усмихна, но усмивката му скоро изчезна.

— Су? — каза си той объркан. — Защо точно той ме спасява… Защо Су?

Но знаеше отговора. Може и да се радваше и да изпитваше благодарност за намесата на военните, но разбираше, че още в тези първи моменти оцеляването му го правеше по-слаб, а не по-силен. Трябваше да плати за тази услуга.

Уей Джънлин осъзна, че през оставащото време на своето управление ще бъде задължен на Су и неговите генерали, и знаеше какво точно ще искат те от него.

ПЕТ

Джон Кларк, който стоеше до кухненската мивка, наблюдаваше през прозореца обхванатото от мъгла пасище в задния двор и как сивият следобед се превръща в още по-сива вечер. Останал сам, поне за още няколко минути, реши, че не може да отлага повече онова, което избягваше цял ден.

В тази къща с имот от петдесет акра поле и гора в окръг Фредерик, Мериленд, близо до границата с щата Пенсилвания, живееха Кларк и жена му Санди. За Джон животът във фермата все още беше новост и само преди няколко години мисълта, че ще живее в провинцията и ще сърба чай с лед на задната веранда на къщата си, можеше да го разсмее или погнуси.

Но заобича това място, а Санди го обикна дори повече, а пък Джон Патрик, внукът му, обожаваше да идва тук на гости при дядо и баба.

Кларк не си падаше по дългите размисли — предпочиташе да живее за момента. Но докато наблюдаваше имота си и мислеше за предстоящата задача, си призна, че е успял добре да нареди личния си живот.

Сега трябваше да види дали е приключил с професионалния си живот.

Време беше да снеме бинтовете и да провери как функционира ранената му длан.

За пореден път.

Преди осем месеца едни неумели, но енергични мъчители счупиха — не, надробиха дланта му в един мърляв склад в района Митино в северозападната част на Москва. Заради деветте счупвания на костите на пръстите, дланта и китката той прекара доста време в подготовка за хирургически операции и възстановяване от тях.

Сега бяха минали две седмици от четвъртото лягане под скалпела и днес за първи път хирургът щеше да му позволи да провери силата и подвижността на оперирания крайник.

След бърз поглед към часовника на стената разбра, че Санди и Патси ще се приберат след няколко минути. Жена му и дъщеря му заминаха заедно в Уестминстър за хранителни продукти. Наредиха му да ги чака да се приберат, за да присъстват на проверката на ръката. Казаха, че искат заедно да отпразнуват възстановяването му с вечеря и вино, но Джон знаеше каква е истинската причина: не искаха той да е сам в този момент. Тревожеха се, че резултатът може да се окаже лош, и искаха да са тук за морална подкрепа, ако се установи, че не може да мърда пръстите си по-добре, отколкото преди операцията.

Съгласил се беше с исканията им, но сега разбираше, че трябва да е сам. Прекалено силно се вълнуваше, за да чака, пък и гордостта му не му позволяваше да се напъва и мъчи пред жена си и дъщеря си, а искаше и да се насили много повече, отколкото дъщеря му, докторът или жена му, медицинската сестра, ще позволят.

Тревожеха се, че може да се нарани, но Джон не мислеше за болката. Научил се беше как да се справя с нея по-добре от почти всеки друг. Тревожеше се, че ще се провали. Щеше да направи всичко по силите си, за да успее, но имаше чувството, че гледката няма да е приятна. Щеше да опита да се насили до максимално възможното за човек, за да провери подвижността и здравината си.

Изправен до кухненския шкаф, той разви бинтовете и свали малките метални шини от пръстите си. Отвърна се от прозореца, остави бинта на плота и отиде в хола. Там седна на кожения фотьойл и вдигна ръка, за да я разгледа. Белезите от операциите — нови и стари — не изглеждаха кой знае колко големи, но Джон знаеше, че от тях не може да се съди за невероятните увреждания на ръката. Хирургът ортопед в болница, Джон Хопкинс” се славеше като най-добрия на света, оперираше със съвсем малки разрези, с лапароскопични камери и с флуороскопични изображения на повредените кости и сраснали тъкани.

Джон знаеше, че дори ръката му да не изглежда съвсем зле, вероятността за пълно възстановяване не стигаше и петдесет процента.

Според доктора, ако травмата е била малко по-нагоре по дланта, а не върху ставите на пръстите, нямаше да има толкова сраствания. Намекваше, че ако Джон беше малко по-млад, може би щеше да оздравее достатъчно до пълно възстановяване.

Кларк знаеше, че по нито един от тези въпроси не може да направи абсолютно нищо.

Изгони тази неприятна мисъл от главата си и се подготви за успех.

Взе една топка за тенис от масата пред себе си и я разгледа с твърда решимост.

— Почва се.

Кларк бавно сви пръсти около топката.

И почти веднага осъзна, че все още не може да мобилизира показалеца си напълно.

Пръста, с който натиска спусъка.

— Мамка му.

Палачът беше буквално натрошил на парченца проксималната и средната фаланга със своя чук и сериозно повредил ставата между тях, която и без това имаше лека форма на артрит от цял живот натискане на спусъци.

Връхчетата на останалите пръсти натиснаха топката, но пръстът за спусъка само трепкаше.

Той си наложи да не мисли за това и за острата пареща болка и натисна още по-силно.

Заболя го повече. Мъжът изохка, но не се отказа да стиска малката топка в свития си юмрук.

Усещаше палеца си като нов, а и последните два пръста притискаха топката много добре, докато средният, с възстановена от хирурга подвижност, само я обвиваше, но не изглеждаше в състояние да притиска силно.

Стисна топката още по-силно и острата болка в опакото на дланта му се засили. Кларк изстена, но натисна още повече. Показалецът вече не трептеше заради изтощените крехки мускули и застана почти напълно изправен.

Докато стискаше, изпитваше болка от китката до върха на пръстите.

С болката можеше да живее, както и с малко по-слаб захват.

Но пръстът за натискане на спусъка не действаше.

Джон отпусна дланта си и болката намаля. По челото и около яката му беше избила пот.

Топката падна на дъсчения под и заподскача към другия край на стаята.

Да, това може и да беше първи опит след операцията, но Кларк знаеше. Знаеше без съмнение, че ръката му няма вече никога да е същата.

Джон знаеше, че можеше да стреля и с лявата ръка. Всеки „тюлен” от Военноморските сили и всеки оперативен служител на ЦРУ прекарваше повече време в стрелба със слабата си ръка от повечето полицаи със силната си ръка, а Джон имаше зад гърба си почти четиридесет години като „тюлен” или като оператор на ЦРУ. Всеки стрелец трябваше да се учи да стреля със слабата си ръка, защото всеки от тях можеше да бъде ранен в ръката с пистолета или близо до нея.

Зад това явление имаше общоприета теория. Изправена пред непосредствена опасност от престрелка, потенциалната жертва обикновено насочва вниманието си върху заплахата. Не към заплахата от нападателя, а към оръжието. Към малкия огнедишащ и хвърлящ олово инструмент, насочен към жертвата, за да я разкъса. По тази причина прекалено много хора, участвали в престрелки, биват ранявани в ръката, с която стрелят. Другият стрелец гледа пистолета, докато отвръща на стрелбата, и е естествено, че стреля предимно към оръжието.

Затова стрелбата със слабата ръка е абсолютно важно умение за всеки, за когото има опасност да се озове срещу въоръжен противник.

Кларк знаеше, че отново ще може да стреля точно с лявата си ръка, ако засили тренировките.

Но не ставаше дума само за ръката му. А за него целия.

— Стар си, Джон — каза си той, като стана и тръгна към верандата. Отново погледна пасището с мокра трева, над която се носеше мъглата, и видя как една червена лисица изхвърча от дърветата и затича през откритата част. Зад нея водата от една локва се разхвърча нагоре, когато животното се спусна бързо обратно към гората.

„Да" — каза си Кларк. Стар беше за оперативна работа.

Но не чак толкова стар. На години беше горе-долу като Брус Спрингстийн и Силвестър Сталоун, а те не се отказваха от кариерите си, които изискваха доста физическа работа, макар и без опасност. А и неотдавна прочете някаква статия във вестника за шестдесетгодишен сержант от Морската пехота, който участвал в операции в Афганистан и ходел всеки ден на патрули из планините във вражеска територия с мъже, достатъчно млади, за да са му внуци.

Джон реши, че ще е хубаво да пие по една бира с този човек и като двама печени кучи синове да си разказват истории за едното време.

Кларк винаги казваше, че годините са просто една цифра.

Но тялото? Тялото е нещо реално и нарастващият брой на годините го износваше точно както бързият поток прорязва долината. Спрингстийн, Сталоун и останалите като тях имаха работа, която не изискваше и една пета от трудностите в работата на Кларк, и нищо не можеше да промени това.

Мъжът чу шума на колата на жена си върху чакъла. Седна на един люлеещ стол на верандата, за да чака да дойдат.

Гледката на шестдесетгодишния мъж, седнал на верандата на тихата къщичка, предполагаше спокойствие и тишина. Но то лъжеше. Джон Кларк сега мислеше предимно колко добре ще е, ако може да стисне здравата си ръка около гърлото на онзи кучи син Валентин Коваленко, онази опортюнистична руска свиня, която му причини всичко това, и как би желал да изпита здравината и подвижността на лявата си ръка върху трахеята на копелето.

Но това нямаше да се случи никога.

— Джон? — извика Санди от кухнята.

Жените влязоха през кухненската врата зад него. Джон обърса останалата пот по челото си и викна:

— Тук съм.

След малко Патси и Санди седнаха до него мълчаливо, в очакване той да говори. И двете бяха му се карали цяла минута, че не ги е чакал. Но разочарованието им бързо прерасна в загриженост, като разбраха в какво настроение е. Държеше се сериозно. Майката и дъщерята се приведоха напред нетърпеливо с разтревожени лица.

— Движи се. Хваща… малко. Сигурно ще стане още по-добре след физически упражнения.

Патси каза:

— Но?

Кларк поклати глава.

— Не е онова, на което се надявахме.

Санди се приближи, седна в скута му и го прегърна силно.

— Няма нищо — каза й той успокоително. — Можеше да е много по-лошо.

Кларк се замисли за момент. Мъчителите му тъкмо се приготвяха да вкарат скалпел в окото му. Разбира се, Санди и Патси не знаеха за това, но той си спомняше сценката всеки път, когато се налагаше да се занимава с повредената си ръка. Знаеше, че трябва да е благодарен за много неща.

Продължи:

— Известно време ще се занимавам с физически упражнения. Докторите направиха своето, за да ме нагласят, а сега аз трябва да свърша моето.

Санди отпусна прегръдката си, изправи гръб и погледна Джон в очите.

— За какво говориш?

— Казвам, че е време да приключа със занаята. Първо ще говоря с Динг, но в понеделник отивам да се видя с Гери.

Замълча колебливо дълго време, а после каза:

— Приключих.

— Приключил си?

— Излизам в пенсия. Наистина.

Санди се стараеше да не се издаде, но Джон забеляза облекчение върху лицето й, каквото не беше виждал отдавна. От десетки години. Тя изглеждаше много радостна.

Тя не се оплакваше от работата му. Търпяла десетки години бързите му излизания от дома, без да казва къде отива, понякога за седмици, като се връщаше окървавен и с охлузвания, и мълчеше с дни, преди да се отпусне, преди да забрави мисията, и преди отново да може да се усмихва, да се отпуска и да спи през нощта.

Годините във Великобритания с антитерористичната група „Дъга” се оказаха най-добрите през живота й. Той работеше с почти нормално работно време и прекарваха заедно дните си добре. Но дори и тогава тя знаеше, че на раменете му тежи съдбата на дузини млади мъже и че този товар не е лек.

След като се върнаха в Щатите и той започна работа в „Хендли Асошиейтс”, Санди отново виждаше стреса и напрежението върху тялото и съзнанието му. Той отново беше оператор — тя знаеше това без съмнение, въпреки че рядко говореха за работата му.

Предишната година американската преса беше нарекла съпруга й престъпник, заради което той изчезна и я остави да се тревожи денонощно, докато отсъстваше. Пресата бързо изостави случая с публично извинение на напускащия поста президент на САЩ и върнаха нормалния живот на Джон, но той не се върна тогава, за да се прибере у дома. А за да иде в болница. Един от хирурзите беше разказал тихо на Санди в чакалнята, че мъжът й, в момента под упойка, е пребит почти до смърт и че едната му ръка ще остане повредена, а жената благодареше на Бог всеки ден, че мъжът й изобщо е жив.

Джон поговори с двете жени в живота си още малко, но забрави за всички свои съмнения за решението си, като видя облекчението в очите на Санди.

Тя заслужаваше това. Патси — също. А и внукът му заслужаваше един жив дядо. Жив достатъчно дълго време да го аплодира на бейзболни мачове, да се изправи гордо на завършването на училище и достатъчно може би, за да го изпрати в черквата, за да се венчае.

Джон знаеше, че предвид работата му след Виетнам е живял повечето от живота си назаем.

Но сега всичко свърши. Край.

Изненада се, че така спокойно решава да се пенсионира, но знаеше, че ще съжалява за едно — че не е имал възможността да стисне длан около гърлото на Валентин Коваленко.

„Е” — каза си той и прегърна нежно дъщеря си, след което се отправи към кухнята, за да помага за вечерята. Не знаеше къде се намира сега Коваленко, но едва ли е някъде на приятно място.

ШЕСТ

„Матроская тишина” е улица в северната част на Москва, но служи и като кратко название на едно съоръжение с много по-дълго име. Федерална бюджетна институция ИЗ–77/1 на Службата на федералните затвори на Русия в град Москва не се произнася така лесно, поради което хората, които говореха за масивния арест на „Матроская тишина”, го споменаваха само с името на улицата.

Това е един от най-големите и най-старите, предварителни арести в Русия, построен през осемнадесети век, и годините му си личаха. Седеметажната фасада към улицата е добре поддържана и почти царствена на вид, но килиите са малки и порутени, леглата и постелките бъкат от въшки, а канализацията не може да смогва на обитателите, които са над три пъти повече от онова, за което е строена.

Точно преди четири сутринта по боядисания в зелено и бяло коридор в старата главна постройка на „Матроская тишина” премина тясна носилка със скърцащи колела. Четирима пазачи я бутаха и дърпаха, а затворникът върху нея се гърчеше, за да се освободи от коланите.

Виковете му отекваха от бетонния под и стените от сгуробетони тухли, но се чуваха съвсем малко по-силно и дразнещо от скърцащите колела.

— Отговорете ми, дяволите да ви вземат! Какво става? Не съм болен! Кой е наредил да ме транспортирате?

Пазачите не отговориха — длъжностната им характеристика не включваше изпълнението на заповедите на пазените от тях затворници. Те продължиха с носилката по коридора. Спряха пред една преграждаща метална решетка и изчакаха да им отключат вратата в центъра й. С шумно щракане вратата се отвори, четиримата бутнаха количката със затворника и продължиха напред.

Мъжът в количката не беше казал истината. Той всъщност беше болен. Всеки, прекарал известно време зад решетките в това адско място, боледуваше от нещо, а този мъж — от бронхит и тения.

Физическото му състояние може и да изглеждаше ужасяващо за човек отвън, но затворникът не изглеждаше по-зле от повечето от останалите си съкилийници и с право се опасяваше, че едва ли са го измъкнали посред нощ, за да го лекуват от болестите, от които страдаше практически всеки затворник тук.

Отново изкрещя на четиримата мъже и те отново не му обърнаха никакво внимание.

След повече от осем месеца тук, в „Матроская тишина”, тридесет и шест годишният Валентин Коваленко все още не можеше да свикне, че никой не му обръща внимание. Като бивш заместник-резидент на руската Служба за външно разузнаване имаше навика да получава отговори на въпросите си и да очаква изпълнение на заповедите си. Изгряваща звезда между двадесет и петата и тридесет и петата си година, той достигна до сладката позиция на втори в лондонската станция. След това, след няколко месеца, една лична и професионална игра се провали и шеметното му израстване премина в свободно падане.

След като служители на вътрешната служба за сигурност го арестуваха в един склад в московския район Митино през януари, го държаха тук, в предварителната следствена служба, със заповед на президента и неколцина затворнически служители, с които успя да говори, му казваха, че случаят му ще се отлага и отлага, и че трябва да се подготви да прекара години тук, в клетката си. А после, ако има късмет, всичко щеше да бъде забравено и да го изпратят у дома. От друга страна обаче, го предупредиха, че като нищо може да замине на изток и да излежи присъдата си в системата Гулаг.

Коваленко знаеше, че това е равно на смъртна присъда.

Засега прекарваше дните си в борба за ъгъла в клетката, която делеше със сто други затворници, а нощем спеше на смени на гъмжаща от буболечки койка. Всеки час от всеки ден се състоеше от болести, спорове и отчаяние.

От останалите затворници научи, че чакането преди срещата със съдията, в случай че нещата не са ускорени чрез подкупи или политическа корупция, е две до четири години. Валентин Коваленко знаеше, че няма две до четири години. Ако останалите в клетката научеха, че той е бивш високопоставен член на руското разузнаване, щяха да го пребият до смърт за две до четири минути.

Повечето обитатели на „Матроская тишина” не се славеха като любители на правителството.

Враговете на Коваленко навън се възползваха от тази опасност да го разкрият и след това да се разправят с него, особено във Федералната служба за сигурност, руската служба за вътрешна сигурност, защото така гарантираха, че докато е вътре, неудобният затворник ще си държи устата затворена.

През първите месец-два тук Коваленко имаше няколко срещи със съпругата си, изпаднала в неистов ужас и объркване, и тогава, както и при кратките телефонни разговори с нея, я уверяваше, че всичко ще се нареди и че тя няма за какво да се тревожи.

Но жена му спря да идва в затвора, а след това спря и да се обажда. После заместник-началникът на затвора му каза, че жена му е подала молба за развод и за пълно попечителство над неговите деца.

Но това не се оказа най-лошата новина. До Коваленко стигнаха слухове, че по случая му не работи никой. Той се гневеше отчаян, че никой не поема защитата му, но фактът, че никой не работи по обвинението, изглеждаше още по-зловещо. Защото така само щеше да си седи тук, в клетката, и да гние.

Тревожеше се, че до шест месеца ще умре от някоя болест.

Когато количката зави надясно и премина под вградената в тавана лампа, Коваленко огледа пазачите си. Не разпозна никого, но и тези му се струваха също такива роботи, както останалите тук. Знаеше, че от тях няма да получи полезна информация, но паниката му се засили и той изкрещя отново, когато го вкараха през друга врата навън от секцията с килиите и към административната част.

В следващия момент се озоваха в затворническата болница.

Валентин Коваленко разбра какво става. Представял си го беше. Очакваше го. Дори самият той можеше да напише сценария. Събуждане късно през нощта. Кожени превръзки на носилка със скърцащи колела. Мълчаливи пазачи и пътуване през недрата на затвора.

Щяха да го екзекутират. Тайно и в разрез със закона, враговете му щяха да го заличат от списъка с проблемите си.

В огромната болница нямаше лекари, сестри или служители в затвора, освен мъжете с носилката, което затвърди страховете на Коваленко. Веднъж вече беше идвал тук, когато гумената палка на един от пазачите му разцепи лицето и трябваше да го шият, и въпреки че това стана късно през нощта, в болницата имаше достатъчно персонал.

Но тази вечер, изглежда, някой се беше погрижил да няма никакви свидетели.

Валентин напразно се бореше с коланите на китките и глезените си.

Четиримата пазачи го вкараха в една стая за прегледи, която изглеждаше празна, след което излязоха заднешком и затвориха вратата след себе си, като го оставиха на тъмно, вързан и безпомощен. Коваленко изкрещя, когато онези го оставиха, но след като вратата се затвори, той се огледа в слабата светлина. Вдясно от него имаше завеса, зад която чуваше звуци от някакво движение.

Тук имаше и някой друг.

Коваленко запита:

— Кой е?

— Ти кой си? Какво е това място? — отговори с въпрос груб мъжки глас. Мъжът, изглежда, се намираше от другата страна на завесата, вероятно също на носилка.

— Огледай се, глупак! Това е лечебницата. Питах ти кой си.

Преди мъжът зад завесата да отговори, вратата се отвори отново и в стаята влязоха двама мъже. И двамата носеха престилки и изглеждаха по-възрастни от Коваленко. Той прецени, че са към петдесетгодишни. Не ги познаваше, но реши, че са лекари.

И двамата изглеждаха нервни.

Нито един от тях не погледна Коваленко на количката. Отместиха завесата до стената и сега Валентин успя да огледа стаята. В слабата светлина се виждаше друг мъж на количка, като от раменете надолу тялото на този втори затворник се намираше под чаршаф, но очевидно имаше същите ремъци на ръцете и краката както Коваленко.

Другият затворник също погледна лекарите.

— Какво е това? Кои сте вие?

Валентин се зачуди какво не му е наред на онзи.

„Кои сте вие?” Нима не е ясно къде се намира и кои са тези? По-добрият въпрос е „Какво става, по дяволите?”.

— Какво става, по дяволите? — извика той към двамата по-възрастни мъже, но те не му обърнаха внимание, а отидоха при краката на другия затворник.

Един от лекарите носеше черна брезентова чанта на рамото си и бръкна в нея, за да извади спринцовка. С разтреперани ръце и стиснал челюсти, което Валентин долови въпреки тъмнината, мъжът свали капачката на иглата и отметна чаршафа от голите стъпала на другия затворник.

— Какво правите бе, мамицата ви? Не ме пипай…

Докторът хвана палеца на мъжа, а Коваленко гледаше ужасен и напълно объркан. Валентин бързо премести очи към лицето на затворника — той също изглеждаше озадачен.

Докторът бързо натисна кожата под нокътя на края на палеца на мъжа, мигновено заби иглата дълбоко под нокътя и натисна буталцето.

Онзи изкрещя от ужас и болка, докато Коваленко гледаше.

— Какво става? — запита Валентин — Какво правите с този човек?

Иглата излезе от палеца и лекарят захвърли спринцовката в чантата. Избърса наоколо с парцалче, натопено в спирт, след което двамата с колегата си се изправиха до носилките и се загледаха в мъжа вдясно от Валентин.

Коваленко осъзна, че мъжът се мъчи. Погледна към него и видя как объркването по лицето му премина в гримаса на остра болка.

Стиснал зъби, затворникът изръмжа:

— Какво беше това?

Двамата доктори стояха, загледани в него с изписано по лицата си напрежение.

След още малко време мъжът на носилката започна да се мята под коланите — тазът му подскачаше нагоре, а главата рязко се мяташе настрани.

Валентин Коваленко извика за помощ с пълно гърло.

От устата на агонизиращия мъж излезе пяна и слюнка, последвани от гърлен стон. Онзи продължаваше да се гърчи в конвулсии, сякаш опитваше напразно да изхвърли инжектираните в тялото му токсини.

Затворникът умря бавно и мъчително след минута. Когато затихна, когато тялото му остана в покой, сгърчено, но ограничено от коланите, широките му очи сякаш се вторачиха право в Коваленко.

Бившият заместник-резидент от СВР погледна към докторите. Запита с пресипнал от викане глас:

— Какво направихте?

Мъжът с чантата на рамо пристъпи към краката му и бръкна в чантата си.

В същото време другият мъж отметна чаршафа от краката на Коваленко.

Валентин отново изкрещя, слабо и пресипнало:

— Чуйте! Слушайте! Не ме пипайте! Имам приятели, които ще ви платят… ще ви платят или ще ви убият, ако вие…

Валентин Коваленко замлъкна, като видя пистолета.

Вместо спринцовка докторът беше извадил от чантата си малък автоматичен пистолет от неръждаема стомана и го насочи към затворника. Другият мъж пристъпи до количката и се зае да развързва коланите от ръцете и краката на младия руснак. Коваленко млъкна, като усещаше щипането на пот в очите си и студ от намокрения чаршаф.

Примигна, за да махне потта, и продължи да гледа в пистолета.

Когато невъоръженият доктор приключи с развързването му от кожените колани, отстъпи назад и застана до колегата си. Валентин се изправи бавно на носилката, вдигнал длани и вторачил поглед в пистолета в потрепващата ръка на мъжа, убил преди малко другия пациент.

— Какво искате? — запита Валентин.

Никой не му отговори, но мъжът с пистолета, който Коваленко разпозна като „Валтер” PPK/S, употреби цевта на малкото оръжие като показалка. С рязко мръдване посочи брезентов сак на пода.

Руският затворник слезе от носилката и коленичи до сака. Трудно успяваше да отклони очи от пистолета, но когато накрая го стори, откри пълен комплект дрехи и чифт маратонки. Вдигна поглед към двамата по-възрастни мъже, които кимнаха.

Валентин смени затворническите си дрехи със сини дънки и кафяв пуловер, който миришеше на некъпан човек. Двамата продължиха да го гледат.

— Какво става? — запита той, докато се обличаше, но онези не отговориха.

— Добре. Нищо — продължи Валентин. Вече не очакваше отговори, а и определено онези нямаше да го убиват и затова ги остави да мълчат.

Дали тези убийци не му помагаха да избяга?

Излязоха от лечебницата — Коваленко водеше, а двамата крачеха на три метра зад него с насочен към гърба му пистолет. Един от мъжете каза:

— Надясно.

Нервният му глас отекна в дългия тъмен коридор. Валентин се подчини. Поведоха го по друг тих коридор, слязоха по стълбище, минаха през две железни порти, които стояха отключени и подпрени в отворено положение с кофи за боклук, и тръгнаха към голяма желязна врата.

През цялата разходка Коваленко не видя никой в тази част на затвора.

— Почукай — нареди един от мъжете.

Валентин почука леко с кокалчета по желязната врата.

Остана така за момент в тишината, която се нарушаваше само от биенето на сърцето му и хриповете в гърдите заради бронхита, които му пречеше да диша. Почувства се замаян и се надяваше адски много заради слабото си тяло, че това бягство или каквото всъщност ставаше няма да изисква от него да тича, да прескача или да катери дори най-малки препятствия.

След още няколко секунди той се обърна към мъжете зад себе си.

Коридорът беше празен.

Чу шум от местене на резета, вратата се отвори на скърцащите стари панти и руският затворник погледна навън.

През последните осем месеца Валентин Коваленко нямаше много възможности да диша свеж въздух — изкарваха го в мястото за разходки на покрива само веднъж седмично, откъдето виждаше небето през ръждиви телени мрежи, но топлият сутрешен бриз, който сега го галеше по лицето тук, на ръба на свободата, му се стори най-свежото и най-красиво усещане на света.

Тук нямаше тел, ровове, кули или кучета. Пред себе си виждаше само малък паркинг с няколко леки коли, паркирани до стената на отвъдната страна. А отдясно имаше прашна улица, която се губеше в слабата светлина на уличните лампи.

На една улична табела пишеше „Улица „Матроская тишина”.

Валентин вече не стоеше сам. Един млад пазач му беше отворил отвън. Затворникът почти не го виждаше, защото крушката на лампата над вратата липсваше. Пазачът мина край Валентин и го избута навън, а после затвори вратата.

Тя издрънча, като се затвори, а после двете резета се преместиха звучно.

И така, Валентин Коваленко се озова на свобода.

За около пет секунди.

След това забеляза черната лимузина BMW седма серия, която чакаше от другия край на улицата с работещ двигател. Фаровете на колата не светеха, но топлината от ауспуха се виждаше на мъждукащата над нея улична лампа. Тъй като Коваленко не виждаше друг признак на живот, той отиде бавно към колата.

Задната врата се отвори като покана да приближи.

Валентин наклони глава настрани. Някой, изглежда, обичаше мелодрамите. Но нямаше нужда, като се има предвид какво беше изтърпял дотук.

Бившият шпионин ускори крачка и прекоси улицата до колата, след което се настани вътре.

— Затвори вратата — чу глас от тъмното.

Плафонът над задната седалка не светеше, а от предната го делеше матирано стъкло. Коваленко забеляза някаква фигура при другата врата на неговата седалка. Мъжът се оказа едър и широкоплещест, но Валентин не можеше да различи нищо друго. Надяваше се да открие лицето на приятел, но почти веднага усети, че не познава този човек.

Коваленко затвори вратата и колата потегли бавно.

Включи се слаба червена светлинка — Валентин не можеше да определи откъде, но пък различи малко повече от мъжа до себе си. Онзи беше доста по-възрастен, с едра, почти квадратна глава и хлътнали очи. Освен това създаваше впечатление за сила и важност — важни черти за горните нива на организираната престъпност в Русия.

Коваленко остана разочарован. Надяваше се от затвора да го извади бивш колега или държавен служител, симпатизиращ на положението му, а вместо това изглеждаше, че спасителят му е мафията.

Двамата мъже се гледаха мълчаливо.

Коваленко се умори от това състезание по гледане.

— Не ви познавам, затова не знам какво да кажа. Да кажа ли „Благодаря” или „О, Господи, не и вие!”.

— Аз не съм важен, Валентин Олегович.

Коваленко долови акцента на мъжа — Санкт Петербург. Още по-сигурен ставаше, че мъжът е представител на организираната престъпност, защото в онзи град престъпността процъфтяваше.

Мъжът продължи:

— Представлявам интереси, които изразходваха цяло съкровище, финансово и друго, за да ви освободят от задълженията ви към държавата.

Колата потегли в южна посока, за което Валентин се досети от уличните табелки. Той отговори:

— Благодаря ви. И на вашите колеги. Сега мога ли да си ида?

Предполагаше, че не може, но искаше да поускори разговора, за да получи отговори.

— Можете да идете само обратно в затвора — сви рамене мъжът. — Или да идете да работите за новия си благодетел. Не са ви освободили от затвора, а преди малко избягахте.

— Точно така разбрах и аз, когато убихте другия затворник.

— Той не беше затворник. А някакъв пияница, когото доведохме от разпределителната железопътна гара. Няма да се прави аутопсия. Ще запишат, че сте умрял в лечебницата от сърдечен удар, та няма да можете да се върнете към предишния си живот.

— Значи… и аз съм съучастник в онова престъпление?

— Да. Но не смятайте, че това ще се отрази на делото ви. Нямаше дело. За вас имаше два възможни изхода. Или да ви пратят в гулаг, или да ви убият тук, в лечебницата. Повярвайте ми, нямаше да сте първият човек, екзекутиран тайно на „Матроская тишина”.

— А моето семейство?

— Вашето семейство ли?

Коваленко приведе глава настрани.

— Да. Людмила и момчетата.

Мъжът с квадратната глава отговори:

— А, говорите за семейството на Валентин Олегович Коваленко. Затворникът, умрял от сърдечен удар в затвора на улица „Матроская тишина”. Вие, господине, нямате семейство. Нямате приятели. Имате само новия си благодетел. И сте жив само заради предаността си към него за това, че ви спаси живота.

Значи вече семейството му го нямаше, а новото семейство се оказа мафията? Не. Коваленко вдигна брадичка и рамене.

— Иди на хуй — каза той. Този руски вулгарен израз, непреводим на английски, е подобен на „Да ти го начукам”.

Мафиотът почука с кокалчето на пръста си по стъклото зад предната седалка и запита:

— Смятате ли, че кучката, която ви напусна и взе децата, ще реагира добре, когато се появите на вратата точно вие, беглецът от полицията за извършено убийство и мъжът, белязан от Кремъл да умре? Тя с радост ще научи утре за смъртта ви. Няма да се налага да търпи повече срама, че мъжът й е в затвора.

Колата спря бавно. Валентин погледна през прозореца, за да се ориентира, и още веднъж видя дългите боядисани в жълто и бяло стени на затвора на улица „Матроская тишина”.

— Тук можете да слезете. Знам кой сте били преди — ярка млада звезда на руското разузнаване, но това вече не е така. Вече не сте човек, който може да ми казва „иди на хуй”. Вие сте местен престъпник и човек извън международните закони. Аз ще кажа на работодателя си, че сте казали „иди на хуй”, и той ще ви остави да се оправяте сам. Или, ако предпочитате, ще ви оставя на железопътната гара, откъдето можете да идете у дома си при онази курва, жена си, за да ви предаде тя.

Вратата на колата се отвори и шофьорът застана до нея.

При мисълта за затвора Коваленко отново усети студена пот по врата и гърба си. След няколко секунди тишина той сви рамене.

— Доводите ви са неустоими. Да се махаме оттук.

Мъжът с квадратната глава само го гледаше с напълно безстрастно лице. Накрая каза на шофьора:

— Да тръгваме.

Задната врата се затвори, след това се отвори и затвори вратата на шофьора и после, за втори път през последните пет минути, Валентин Коваленко се отдалечи от затвора.

Погледна за момент през прозореца, като опитваше да се овладее, за да може да контролира разговора и да повлияе добре на съдбата си.

— Ще трябва да напусна Русия.

— Да. Това е уредено. Вашият работодател е зад граница и вие също ще служите извън Русия. Ще идете на лекар, който да се погрижи за здравето ви, а после ще продължите кариерата си в разузнаваческата работа в известен смисъл, но не на същото място, в което е работодателят ви. Ще вербувате и ръководите агенти според указанията на благодетеля си. Ще получавате много по-добро възнаграждение от онова, което получавахте при работата си за руското разузнаване, но ще работите сам.

— Искате да кажете, че няма да се срещна с работодателя си?

Широкоплещестият мъж отговори:

— Аз работя за него почти две години и не сме се срещали. Дори не знам дали е мъж.

Коваленко вдигна вежди.

— Не говорите за някой в конкретна държава. Значи не става дума за чужда страна. Това е… някакво незаконно начинание?

Досещаше се, че е точно така, и за да скрие отвращението си, се престори на изненадан.

Отговорът дойде под формата на кратко кимане.

Раменете на Валентин се отпуснаха малко. Чувстваше умора заради болестта, а и адреналинът в кръвта му след убийството на онзи мъж и собствените му страхове от смъртта сега отслабваше. След няколко секунди каза:

— Предполагам, че нямам избор и трябва да се присъединя към вашата банда весели престъпници.

— Бандата не е моя и не са весели. Тази операция не се ръководи така. Ние… вие, аз, другите… Ние получаваме заповеди чрез криптограма.

— Какво е това?

— Обезопасена система за изпращане на съобщения в реално време, които не могат да се четат или дешифрират и които се самоизтриват незабавно.

— На компютъра ли?

— Да.

Валентин осъзна, че ще трябва да си вземе компютър.

— Значи вие не сте моят агент-оператор?

Руснакът поклати глава.

— Моята задача е изпълнена. Ние приключихме. Предполагам, че докато сте жив, няма да ме видите отново.

— Добре.

— Ще ви заведат в къща, в която ще ви доставят документи и указания с куриер. Може би утре. Или по-късно. След това хората ми ще ви измъкнат от града. От страната.

Коваленко погледна през прозореца отново и видя, че сега се движат към центъра на Москва.

— Трябва да ви предупредя, Валентин Олегович. Вашият работодател — нашият взаимен работодател, бих казал — има хора навсякъде.

— Навсякъде?

— Опитате ли да избягате от задълженията си, да се откажете от разбирателството, хората му ще ви намерят и няма да се колебаят да потърсят отговорност от вас. Знаят всичко и виждат всичко.

— Разбирам.

За първи път мъжът с квадратната глава се засмя.

— Не. Не разбирате. Не бихте могли да разбирате все още. Но повярвайте. Ядосайте ги по какъвто и да е начин и по което и да е време, и незабавно ще разберете, че знаят всичко. Като богове са.

Изисканият и образован Валентин Коваленко виждаше ясно, че е много по-добре запознат със светските неща от торбата боклук до себе си. Вероятно онзи не знаеше какво е добре работеща организация, преди да започне да работи за чужденеца, но Валентин не се притесняваше особено от дългата ръка на новия си шеф. Като бивш служител на руското разузнаване знаеше, че това е просто поредната организация с едно ниво на йерархия.

— Още едно предупреждение.

— Слушам ви.

— Не можете да напуснете организацията. Ще изпълнявате желанията им, докато те искат това.

— Ясно.

Руснакът с квадратната глава сви рамене.

— Изборът ви е това или да умрете в затвора. Ще си направите услуга, ако запомните това. Всеки ден живот ви е подарен. Радвайте се на живота и го използвайте максимално.

Коваленко погледна през прозореца към минаващата край него Москва преди зазоряване. Нима трябваше да го мотивира някакъв тъп мафиот.

Валентин въздъхна.

Старият живот щеше да му липсва.

СЕДЕМ

Джак Райън се събуди в 5,14 сутринта — минута преди будилникът на телефона му да го стресне. Изключи го, преди да наруши съня на голото момиче, което спеше омотано в чаршафите до него, а после я разгледа на светлината на екрана. Правеше това почти всяка сутрин, но не й го казваше.

Мелани Крафт лежеше настрани, с лице към него, но дългата й черна коса покриваше лицето й. Лявото й рамо — меко, но мускулесто — блестеше на светлината.

Джак се усмихна, след това протегна ръка и отмести косата от лицето й.

Момичето отвори очи. Събуди се напълно и оформи съзнателна мисъл в думи едва след няколко секунди.

— Здравей — прошепна тя.

— Здрасти — отговори Джак.

— Неделя ли е? — запита Мелани с надежда и игривост в гласа, въпреки че все още се мъчеше да проясни мозъка си.

— Понеделник — отговори Джак.

Момичето легна по гръб и разкри гърдите си.

— По дяволите. Как стана така?

Джак не откъсна очи от нея, като сви рамене.

— Заради въртенето на земята. Разстоянието от слънцето. Такива неща. Вероятно съм го учил в четвърти клас, но съм забравил.

Мелани отново се унесе.

— Ще направя кафе — каза Джак и стана от леглото.

Тя кимна разсеяно и косата, която Райън беше отметнал, отново покри очите й.

* * *

Пет минути по-късно двамата сърбаха димящо кафе заедно на дивана в хола на апартамента на Джак в Колумбия, Мериленд. Джак носеше долнище от анцуг и тениска с надпис „Джорджтаун”. Мелани беше с халат за баня. Тя имаше много дрехи и лични неща тук, при Джак. Все повече всяка седмица, но Джак нямаше нищо против.

В края на краищата той обичаше тази красива жена.

Двамата излизаха вече няколко месеца, което се оказа най-дългата връзка на Джак досега. Той дори я заведе в Белия дом за среща с родителите си преди няколко седмици, като двамата с Мелани се скриха в апартамента им, за да стоят далече от пресата, и Джак представи приятелката си на майка си в Западния хол до Трапезарията на президента. Двете жени седяха на дивана под красивия, оформен като полумесец прозорец и приказваха за Александрия, за работата и за взаимното си уважение към шефа на Мелани, Мери Пат Фоли. Райън прекара това време да оглежда Мелани, която се оказа завладяващо спокойна. Разбира се, и преди беше водил момичета при мама, но обикновено те едва успяваха да оцелеят. Мелани обаче, изглежда, наистина се чувстваше добре с майка му.

Бащата на Джак, президентът на Съединените щати, влезе в стаята, докато двете жени разговаряха. Синът забеляза как привидно суровият му баща се размеква като купчина желе при вида на красивата му лъчезарна приятелка — не престана да се усмихва и да се шегува. Джак се засмя вътрешно на опитите на баща си да изглежда очарователен.

Вечеряха в трапезарията и разговаряха весело и спокойно. Джак-младши говореше най-малко, но от време на време срещаше погледа на Мелани и двамата се усмихваха един на друг.

Джак изобщо не се изненада, че Мелани задаваше повечето въпроси и че почти не говореше за себе си. Майка й беше починала, а заради баща си — бивш полковник от ВВС, беше прекарала голяма част от детството си в чужбина. Това разказа тя на първата дама, когато я питаха, и самият Райън-младши знаеше точно толкова за детството й.

Джак беше убеден, че отрядът от Тайната служба, допуснал посещението й в Белия дом, знае повече за миналото й от самия него.

След вечеря, когато се измъкнаха от Белия дом също така потайно, както дойдоха, Мелани призна на Джак, че отначало се е чувствала нервна, но родителите му са толкова земни хора, че я накарали да забрави, че е в присъствието на главнокомандващия страната и шефа на хирургическото отделение на института за очни болести „Уилмър” към болница „Джон Хопкинс”.

Сега Джак си спомни онази вечер, докато оглеждаше формите на Мелани под халата.

Тя забеляза погледа му и запита:

— Фитнес или бягане?

Двамата тренираха почти всяка сутрин, заедно или сами. Когато тя преспиваше при него, двамата тренираха във фитнес залата в сградата на Джак или пък тичаха три мили около близкото езеро „Уайлд” и през голф игрището „Феъруей Хилс”.

От своя страна Джак Райън никога не преспиваше в апартамента на Мелани в Александрия. Струваше му се странно, че тя никога не го канеше да остане да спи, но Мелани винаги се извиняваше, че апартаментът й, бивш гараж за файтон, е по-малък и от хола на Джак.

Той не я насилваше. Съвсем сигурно знаеше, че това момиче е любовта на живота му, но пък и тя се държеше малко тайнствено и предпазливо. А понякога дори уклончиво.

Джак смяташе, че това е заради обучението й в ЦРУ, и то само засилваше нейния сексапил.

След като той продължи да я гледа, без да отговаря на въпроса й, тя се усмихна над чашата си с кафе.

— Фитнес или бягане, Джак?

Той сви рамене.

— Петнадесет градуса е. Не вали.

Мелани кимна.

— Тичане.

Остави чашата си, стана и тръгна към спалнята да се преоблече.

Джак я изгледа и каза:

— Всъщност тази сутрин има трета опция за фитнес.

Мелани спря и се извърна към него. Устните й оформиха лукава усмивка.

— Каква ли е тя, господин Райън?

— Учените казват, че сексът изгаря повече калории от тичането. И че е по-добре за сърцето.

Тя вдигна вежди.

— Учените ли го казват?

Той кимна.

— Да.

— Винаги съществува риск от пресилване. От прегаряне.

Райън се засмя.

— Не, невъзможно е.

— Е, в такъв случай — отговори момичето. Разтвори халата си и го остави да падне на пода, след което се обърна и влезе гола в спалнята.

Джак отпи за последно от кафето си и стана, за да я последва.

Очертаваше се хубав ден.

* * *

В седем и тридесет Мелани, изкъпана и облечена, стоеше пред вратата на апартамента на Джак с чанта на рамо. Дългата й коса беше прибрана на опашка, а слънчевите очила се намираха високо на челото й. Тя целуна Джак за довиждане продължително, за да му каже, че не иска да тръгва и че няма търпение да го види отново, след което пое към асансьора. Чакаше я дълъг преход до Маклийн, Вирджиния. Бивш аналитик от ЦРУ, тя се премести неотдавна от Националния център за борба с тероризма от другата страна на паркинга, заедно с шефа си, Мери Пат Фоли, която от заместник-директор на Националния център за борба с тероризма стана директор на Националното разузнаване.

Джак, облечен само наполовина, не се притесняваше, че ще трябва да пътува дълго време. Той работеше много по-близо, в посока към Уест Одентън, и затова надяна костюма и си сложи вратовръзката, след което изпи втора чаша кафе, докато гледаше Си Ен Ен на големия телевизор с плазмен екран в хола. Малко след осем часа той слезе по стълбите и се отправи към паркинга в сградата, където успешно се пребори с желанието да потърси огромния си жълт като канарче автомобил. Вместо това се качи в черното си беемве „тройка”, което караше вече шест месеца, и потегли към изхода на паркинга.

Хамърът беше забавен начин да покаже собствената си индивидуалност и дух, но от гледна точка на личната сигурност изглеждаше сякаш носи тритонен фар. Всеки, който искаше да го следи в трафика, можеше да го стори от три пъти по-голямо разстояние от нормално необходимото за следене на кола.

Той сам трябваше да се погрижи за собствената си сигурност, защото професията му налагаше да пази гърба си денонощно, но всъщност друг даде идеята да разкара жълтия като канарче автомобил.

Тя дойде под формата на учтиво, но строго формулирано предложение от Тайната служба на САЩ.

Въпреки че Джак отказа защита от Тайната служба, която се предлагаше стандартно за децата на обитателя на Овалния кабинет, охраната на баща му го застави да се срещне с няколко агенти, които му дадоха някои насоки как да остане жив.

Майка му и баща му не искаха той да се движи без охрана, но разбираха защо трябваше да им откаже. Най-малкото, щеше да е проблемно за Джак да върши работата си с двама правителствени агенти от двете страни. Тайната служба не искаше той да ходи сам, но, разбира се, щеше да е многократно по-недоволна, ако знаеше колко често се излага на опасност.

На срещите му даваха съвети и предложения как да остава незабележим и точно заради незабележимостта хамърът трябваше да замине първи.

И така стана.

Естествено, Джак разбираше това. На пътя имаше десетки хиляди черни беемвета, а и затъмнените стъкла на колата му го правеха още по-невидим. Освен това Джак осъзна, че много по-лесно може да смени колата, отколкото лицето си. Все още приличаше забележително много на сина на президента на САЩ и не можеше да направи много по въпроса, ако не прибегне към пластични операции.

Той съвсем не беше знаменитост, но знаеха кой е и от това не можеше да избяга.

Майка му и баща му се стараеха да го държат далече от камерите заедно с братята и сестрите му, откакто баща им се захвана с политика, а и самият Джак се въздържаше да прави неща, заради които би застанал в светлината на прожекторите, освен полуофициалните задължителни прояви на син на президента. За разлика от десетките хиляди полуизвестни знаменитости и звезди от риалити програмите в Америка, Джак още преди да започне тайната си работа в Колежа, смяташе славата само за излишно главоболие.

Имаше приятели и семейство и изобщо не се интересуваше дали някой друг го познава.

Ако се изключи вечерта, в която баща му спечели изборите и встъпването в длъжност два месеца след това, Джак не беше заставал пред телевизионните камери от години. И макар средният американец да знаеше, че президентът има син, когото наричат „младши”, едва ли можеше да го посочи в редица високи, чернокоси и добре изглеждащи млади мъже на възраст двадесет и пет до тридесет години.

Джак искаше нещата да останат точно такива, защото така се чувстваше добре и защото това можеше да му помогне да остане жив.

ОСЕМ

Надписът пред девететажния офис, в който работеше Джак, гласеше „Хендли Асошиейтс” и не представяше по никакъв начин онова, което става вътре. Ненабиващият се на очи надпис подхождаше на непретенциозната постройка. Сградата приличаше на хиляди други в Америка. Всеки, който би хвърлил поглед от минаваща кола, щеше да го сметне за кредитна банка или административен център на някоя телекомуникационна фирма, агенция за човешки ресурси или компания за реклама и връзки с обществеността. На покрива имаше сателитни чинии, а отстрани на сградата се виждаше оградена секция с антени, които почти не се забелязваха от улицата, а дори и да се забелязваха, не впечатляваха средностатистическия пътник като нещо необикновено.

Редкият минувач, който би се заинтересувал повече от компанията, щеше да разбере, че това е международен финансов концерн — един от многото в района, и че единственото по-различно нещо в случая е, че тя е собственост и се управлява от бивш сенатор на САЩ.

Разбира се, зад тухлите и стъклата на постройката по протежение на пътя имаше и други, по-уникални особености. Отвън нямаше кой знае какви мерки за сигурност, ако се изключат ниската ограда и камерите за видеонаблюдение. Освен „бялата” финансова търговия тази фирма изпълняваше и „черна” дейност — разузнаване, за което знаеше невероятно малобройно малцинство от разузнавателната общност на САЩ. Колежа, както неофициално се наричаше тази тайна шпионска агенция, беше планиран преди години от президента Джак Райън по време на първия му мандат. Той беше създал дейността със свои близки съмишленици от разузнаването и постави начело бившия сенатор Гери Хендли.

Фирмата притежаваше някои от най-светлите умове в аналитичната общност, някои от най-добрите в технологиите и благодарение на спътниковите чинии на покрива и дешифровчиците в информационния отдел, директен достъп до компютърните мрежи на ЦРУ и на Агенцията за национална сигурност.

Цялата операция се самофинансираше напълно, защото фирмата прикритие „Хендли Асошиейтс” имаше успехи и като слабо забележима организация за управление на финансови средства. Успехът на фирмата при закупуването на акции, облигации и валути се засилваше в значителна степен от гигабайтите сурова информация, която всеки ден постъпваше в сградата.

Райън мина край знака, паркира и след това влезе във фоайето, метнал на рамо кожена чанта. Зад гишето на охраната стоеше усмихнат пазач с табелка на гърдите с надпис „Чеймбърс”.

— Добро утро, Джак. Как е жена ти?

— Добро утро, Ърни. Не съм женен.

— Ще проверя пак утре.

— Добре.

Така се шегуваха всеки ден, въпреки че Райън не схващаше напълно защо.

Тръгна към асансьора.

Джак Райън-младши, най-голямото дете на президента на Съединените щати, работеше тук вече почти четири години. Независимо от официалната му длъжност помощник финансов мениджър, повечето от работата му включваше анализ на разузнавателни данни. Освен това увеличи задълженията си и стана един от петимата оперативни служители в Колежа.

В тази си роля участваше в доста екшън често, много често, през последните три години, но след връщането си от Истанбул единственият екшън включваше обучение с Доминго Чавес, Сам Дрискол и Доминик Карузо.

Упражняваха се в юмручен бой и стрелба на закрито и открито в стрелбища в Мериленд и Вирджиния, за да поддържат максимално нетрайните си умения, а също се упражняваха в следене и мерки за контранаблюдение с кола, карайки към Балтимор или Вашингтон, за да се потопят в гъстия градски трафик, в който следяха или опитваха да избягат на обучаващите ги специалисти, които не трябваше да ги изпускат.

Тази работа беше прекрасна и изключително практична за мъже, които от време на време излагаха живота си на опасност в операции по целия свят. Но Джак-младши не започна работа в „Хендли Асошиейтс”, за да тренира на стрелбището или в някое дожо, нито пък за да следи или бяга от някой, с когото по-късно през деня ще пие бира.

Не, той искаше полева работа, екшън, от който се вдига адреналинът, както през изминалите няколко години. Човек се пристрастяваше — поне такъв на двадесет и нещо години — и сега Райън страдаше от липсата на този наркотик.

Но за момента всичко трябваше да чака, а и бъдещето на Колежа изглеждаше съмнително заради онова, което всички сега наричаха Истанбулския диск.

Той съдържаше няколко гигабайта цифрови изображения, електронна поща, софтуер и други различни цифрови материали и се намираше в компютъра на Емад Картал в нощта, когато Джак го застреля в апартамента му в истанбулския квартал „Таксим”.

През вечерта на нападението Гери Хендли, ръководителят на Колежа, нареди на хората си да прекратят всички нападателни операции, докато не се справят с онзи, който ги наблюдаваше. Петимата оператори, свикнали да обикалят света с „Гълфстрийма” на фирмата, сега се чувстваха като завързани с вериги към бюрата си. Заедно с аналитиците от организацията те прекарваха дните си в отчаяни опити да разберат кой беше ги следил така ефикасно по време на петте убийства в Турция.

Някой ги беше видял и записал на местопрестъплението и благодарение на Райън, който взе онзи диск, сега всички доказателства за това се намираха тук, в Колежа, и от няколко седмици всички в него търсеха начин да разберат колко са загазили.

Джак се отпусна на стола пред бюрото си, включи компютъра и се замисли за нощта на нападението. Когато извади диска от компютъра на Емад, отначало възнамеряваше да го занесе в Колежа, за да го даде на Гавин Биъри — директора по технологиите и опитен хакер с докторат по математика от Харвард и със стаж в Ай Би Ем и АНС.

Но Биъри веднага отхвърли идеята. Вместо това самият той посрещна самолета и операторите на летището в Балтимор и веднага ги закара заедно с диска в един хотел наблизо. В апартамента с две и половина звезди той разглоби диска и го провери за проследяващи устройства, докато петимата изтощени оператори охраняваха прозорците, вратите и паркинга, в случай че някакъв скрит маяк е предупредил врага за местонахождението на диска. След два часа работа Биъри обяви диска за чист и всички се върнаха в „Хендли Асошиейтс”, добили някаква идея кой ги е наблюдавал в Истанбул.

Въпреки че всички в Колежа се чувстваха стреснати от компрометираните им действия в Турция, повечето все още смятаха, че Биъри е неоснователно предпазлив, дори параноичен. Но никой не се изненада от това, защото за мерките на Гавин за осигуряване на мрежата във фирмата се носеха легенди. Зад гърба му го наричаха Дигиталния нацист, защото настояваше за ежеседмични срещи по сигурността и заради честата смяна на паролите, с които служителите „си спечелваха” достъп до неговата мрежа.

Биъри обещаваше много пъти на колегите си, че в неговата мрежа няма да влезе вирус, и за да удържи обещанието си, оставаше вечно бдителен, а дори понякога досаден за всички други в сградата.

Шумно обявяваше компютърната мрежа на Колежа за свое чедо и я защитаваше от евентуални вреди.

Когато се върна в Колежа с тънкия като за преносим компютър диск, Биъри го сложи в сейф с ключалка с шифър. Райън и директорът по операциите Сам Гренджър, който в този момент се оказа наблизо, го наблюдаваха объркани, но Биъри обясни, че в тази сграда само той ще има достъп до диска. Наистина на диска нямаше локализиращи устройства, но Биъри нямаше представа дали в него не са скрити вируси или други зловредни програми. Предпочиташе заразеното оборудване изобщо да не е тук, но в случая лично щеше да се грижи за сигурността и достъпа до него.

След това Гавин подготви един настолен компютър в конферентната зала на втория етаж, достъпна с карта ключ. Този компютър не участваше в никоя от мрежите в сградата, нямаше жичен или безжичен модем и блутут. Напълно изолиран беше от реалния свят, а също и от киберпространството.

Джак Райън саркастично беше питал Биъри дали не се притеснява, че на диска може да му порастат крака и да опита да избяга от стаята. Биъри бе отговорил:

— Не, Джак, но се притеснявам, че някой от вас може да остане на работа до късно и да вкара флашка или пък лаптоп с кабел за синхронизиране, защото бързате или сте прекалено мързеливи, за да вършите нещата по моя начин.

Отначало Биъри настояваше в стаята да присъства само той, докато компютърът е включен, но Рик Бел, директор на аналитичния отдел, възрази съвсем основателно, че Биъри не е аналитик и че не знае какво да търси, нито пък може да разпознае или да разтълкува данните.

Накрая се разбраха, че за първата сесия с диска в стаята с Биъри ще присъства само един аналитик — Джак-младши, който ще разполага само с тефтер и химикалка, и че ако се наложи търсене на информация с компютри, връзката до останалите ще се извършва по телефон с кабел.

Преди да влязат, Гавин се поколеба. Обърна се към Джак.

— А би ли се съгласил да те претърся?

— Няма проблем.

Биъри остана приятно изненадан.

— Наистина ли?

Джак го изгледа.

— Разбира се. И за да сме още по-сигурни, искаш ли да ми бъркаш по разните места? Тук срещу тази стена ли да се наведа?

— Добре, Джак. Няма нужда да се правиш на задник. Искам да съм сигурен, че не носиш флашки, телефони и всичко, което може да се зарази от нещо в диска.

— Не нося нищо, Гав. Казах ти вече. Защо не приемеш, че тук има и други хора, които не искат мрежата да се прецака? Ти не си единствен на пазара на оперативната сигурност. Направихме всичко, което искаш, но няма да ти позволя да ме претърсваш.

Биъри помисли за секунда.

— Ако мрежата по някакъв начин пострада…

— Разбирам — увери го Джак.

Двамата влязоха в конферентната зала. Биъри извади диска от Истанбул от сейфа и го свърза към компютъра. Включи го и изчака да заработи.

Първоначалният преглед на съдържанието на диска разкри, че оперативната система е най-последната версия на „Уиндоус” и че са качени доста програми, електронна поща, документи и електронни таблици, които трябваше да разгледат.

Програмата за електронна поща и документите имаха защита с парола, но Гавин познаваше точно тази програма за криптиране съвсем добре и за минути се възползва от една „вратичка”, известна на него и на екипа.

Най-напред Биъри и Райън разгледаха електронната поща. Имаха готовност да извикат аналитиците с арабски и турски език от екипа на Рик Бел на третия етаж, а на диска имаше доста документи на тези езици, но бързо стана ясно, че повечето информация, която, изглежда, имаше най-голямо значение за разследването, е на английски.

Откриха двадесетина съобщения на английски език от един и същи източник, с дати до преди около шест месеца. Докато ги четяха в хронологичен ред, Джак говореше по телефона на останалите аналитици:

— От тези съобщения ми се струва, че нашият човек в Истанбул е работил директно с англоговорещ. Онзи е използвал кодово име „Център”. Не намерихме познати с подобен прякор в нашите данни, но това не ни изненадва. Ние работим предимно с терористи, а този май е нещо друго.

Джак четеше съобщенията и предаваше съдържанието им:

— Либиецът се е договорил за плащане на капаро с Центъра и са му казали, че той и неговата група ще са необходими за разни работи в града…

Райън прекъсна, докато отвори следващото съобщение.

— Тук са ги изпратили да наемат склад. В другото съобщение са им наредили да вземат пакет и да го доставят на човек на товарен кораб в истанбулското пристанище. Другото съобщение иска да вземат сандък от някакъв човек в летище „Ченгиз Топел”. Освен това са разузнавали нещо в офисите на „Тюрксел”, доставчика на мобилни телефонни услуги.

След като прегледа още няколко съобщения, Джак обобщи:

— Ниска топка. Нищо интересно.

Освен снимките на него и колегите му.

След още ровене из електронната поща се разкри и друга тайна. Само единадесет дни преди удара на Колежа Центъра беше преустановил всички съобщения до либиеца. В последното съобщение се казваше само:

„Незабавно променете комуникационния протокол и изтрийте цялата съществуваща комуникация”.

Това се стори интересно на Джак.

— Какъв ли е новият комуникационен протокол?

Биъри отговори, след като се поразрови из системата.

— Аз мога да ти кажа. В деня на съобщението са инсталирали „Криптограм”.

— Какво е това?

— Нещо като програма за комуникация в реално време за шпиони и мошеници. Центъра и Картал са можели да си разговарят в интернет и дори да си изпращат документи през шифрован форум, като са били сигурни, че никой не може да подслушва разговорите им и че всички следи от тях ще бъдат изтрити незабавно и трайно от двете машини и че не се съхраняват на никой междинен компютър.

— Неразбиваема ли е?

— Няма нищо неразбиваемо. Бъди сигурен, че някъде някой хакер полага максимални усилия да разбие „Криптограм” и други подобни програми. Но до момента не са открити възможности за пробив. И ние ползваме нещо подобно тук, в Колежа, но „Криптограм” е програма от ново поколение, по-добра от нашата. Скоро и ние ще преминем на нея. ЦРУ имат нещо подобно, но четири поколения по-старо.

— Но… — каза Джак, като отново прочете краткото съобщение — онзи е наредил на Картал да изтрие старите съобщения.

— Така е.

— Обаче той явно не го е послушал.

— Не — съгласи се Гавин. — Предполагам, Центъра не е знаел, че неговият човек в Турция не ги е изтрил. Или пък му е било все едно.

Джак каза:

— Според мен е разумно да се каже, че онзи е знаел и че не му е било все едно.

— Защо смяташ така?

— Защото Центъра ни наблюдаваше как избиваме приятелчетата на Картал, а не го е предупредил за това.

— Добър довод.

— Господи — промълви Джак, като се замисли. — Този копелдак, Центъра, взема много на сериозно компютърната сигурност.

— Допада ми — обади се Гавин Биъри без никакъв сарказъм.

След проверката на съобщенията на английски двамата се заеха чрез преводачите с останалите съобщения, но там не откриха нищо интересно, освен малко разговори между бившите членове на групата на либиеца и разговори между Картал и бивш колега в Триполи.

След това Биъри опита да проследи адреса на електронната поща от Центъра, но разбра доста бързо, че тайнственият благодетел на либийската група използва сложна система за прехвърляне на връзката между различни сървъри по целия свят. Биъри проследи източника назад до четири компютъра, като накрая се добра до сървър в клона в Саут Вали на окръжната библиотека в Албъкърки/Берналило, която се намираше в Ню Мексико.

След като каза това на Джак, Райън отговори:

— Добра работа. Ще говоря с Гренджър да изпрати няколко оператори да огледат.

Биъри погледна младежа и каза:

— Не бъди наивен, Райън. Аз само успях да установя, че библиотеката не е базата на Центъра. Той не е там. Сигурно между него и нас има още дузина компютри.

След като нищо не стана, както двамата се надяваха, Джак и Гавин се разровиха из финансовата програма на Картал, за да проверят какви плащания са направени от Центъра на либиеца за работата му в Истанбул. Плащанията се извършваха от търговска банка „Абу Даби” в Дубай, и това им се стори като първата по-солидна следа към Центъра. Един от хората на Биъри успя да измъкне данните за притежателя на сметката. Установиха, че парите са прехвърлени незаконно — откраднати по електронен път — от фонда за заплати на служителите на верига хотели в Дубай.

Въпреки че така не разбраха кой е Центъра, научиха нещо друго. Като специалист по компютърните мрежи Биъри се убеди, че Центъра е умел хакер.

Докато преглеждаше системните папки, Гавин откри нещо интересно.

— А, здрасти — каза и защрака с мишката, за да мести прозорци и да подчертава текст с непроследима за Райън скорост.

— Какво е това? — запита Джак.

— Много добра нападателна програма.

— Какво прави тя?

Гавин не забави действията си. Джак реши, че онзи е разгледал поне двайсет различни документа през изминалите петдесетина секунди. Докато щракаше и според Джак абсорбираше информацията на екрана пред себе си, Гавин отговори:

— Либиецът е можел да използва тази програма, за да проникне в компютри и мрежи, да краде пароли, да придобива лична информация, да променя данни и да опразва банкови сметки. Знаеш — обичайните кофти работи.

— Значи… Картал е бил хакер?

Гавин затвори всички прозорци на екрана и се обърна с лице към Джак.

— Не. Това не е истинско хакерство.

— Какво искаш да кажеш?

— Това е комплект инструменти за скрипт хлапе.

— Какво?

— Така наричат онези, които не могат да пишат сами зловреден код и затова използват готови програми като тази, които са написани от някой друг. Този комплект тук е като швейцарско ножче с хитринки за киберпрестъпници. Ориентирани към потребителя хакерски материали — зловредни програми, вируси, записвачи на клавишни натискания, код за разбиване на пароли и други такива. Скрипт хлапето само изпраща програмата до другия компютър и тя му върши цялата работа.

Биъри отново се обърна към монитора и заразглежда още други файлове.

— Тук даже има упътване, както и съвети за достъп до компютри, управлявани от администратори на мрежи.

— Ако онзи си осигури достъп до един компютър, който се управлява от администратор, може да види и други неща в мрежата, в която е включен този компютър, така ли?

— Точно така, Джак. Помисли за себе си например. Идваш на работа, включваш си компютъра, въвеждаш си паролата…

— И мога да правя каквото си поискам.

Биъри поклати глава.

— Е, имаш достъп на ниво потребител, затова правиш каквото съм позволил аз. Аз имам администраторски достъп. Ти можеш да гледаш доста данни на нашата мрежа, но аз имам много повече достъп за контрол.

— Значи този либиец е имал инструментите да прониква в мрежи като администратор. Какви мрежи са това? Искам да кажа, какви фирми или кой вид промишленост? Къде би могъл да влезе с тези скриптове?

— Видът няма нищо общо. Всяка става. Ако например иска да краде номера на кредитни карти, може да нападне терминалите на ресторанти или магазини. Но също толкова лесно е можел да проникне в някой университет или авиокомпания, в правителствена служба, в банката на Федералния резерв, ако поиска. Програмите за проникване в мрежи не правят разлика между различните видове индустрия. Те правят каквото могат, за да намерят начин за проникване в мрежата през различни уязвими места.

— Например?

— Например като пароли „парола” или „администратор”, „1234” или пък „пуснимедавляза”, или някоя друга също толкова лесно разгадаема, или пък през отворени портове в компютрите, които позволяват достъп. Могат да се доберат до информация, която не е поставена зад преградната стена и която може да разкрие информация за това кой какъв достъп има и до каква информация, и така хакерът ще може да проникне при тези хора през социалните мрежи или през пространството с месо, и да предположи каква е паролата. До голяма степен и вие правите същото.

— Чакай малко. Какво е това „пространство с месо”, по дяволите?

— Реалният свят, Джак. Ти и аз. Физическата част. Не киберпространството.

Джак сви рамене.

— Добре.

— Не си ли чел нищо от Уилям Гибсън?

Райън си призна, че не е, и Биъри го изгледа напълно учуден.

Джак се постара да върне Биъри в темата.

— Можеш ли да разбереш срещу кого е използвал тези инструменти за нападение?

Биъри го изгледа още малко.

— Срещу никого.

— Защо?

— Не знам, но не е стартирал никоя от тези програми. Заредил я е точно седмица преди да го очистиш, но не я е използвал.

— Откъде я е взел?

Биъри помисли малко, след което отвори интернет браузъра в диска. Прегледа набързо архивираната информация за посетените от Картал страници допреди няколко седмици. Накрая каза:

— Скрипт хлапетата могат да си купят тази програма от специални подземни страници в интернет. Но се басирам, че онзи не я е взел оттам. Залагам пари, че Центъра му я е пратил през „Криптограм”. Получил я е, след като са спрели да си пращат съобщения по електронната поща и след пускането на „Криптограм”, а либиецът не е посещавал страниците в интернет, на които се продават такива програми.

— Интересно — каза Джак, без да е сигурен, че знае какво означава това. — Ако Центъра му е изпратил това, може би всичко е част от по-голям план. План, който така и не е осъществен.

— Може би. Дори това да не е хакерство на най-високото известно ниво, пак може да навреди доста. Миналата година проникнаха в компютърната мрежа на банката на Федералния резерв в Кливланд. ФБР похарчи милиони и прекара месеци в проучвания и установи, че виновникът е някакъв седемнадесетгодишен хлапак от караоке бар в Малайзия.

— Дявол да го вземе. И е използвал такъв комплект програми?

— Да. Повечето хакове се правят от такива боклуци, които знаят само как да щракат с мишката. Истинският зловреден код се пише от така наречените хакери с черни шапки. Те са лошите. Картал може да е имал на компютъра си програмите за нападение, но според мен Центъра е онзи с черната шапка, който ги е пратил.

* * *

След като Джак разгледа всички документи, Гавин Биъри се зае да проучва програмите в диска, за да установи как Центъра е управлявал камерата от разстояние. На диска нямаше очевидна програма за целта или обяснения за достъпа на Центъра до компютъра на Картал, поради което Биъри сметна, че тайнственият Център вероятно е хакнал компютъра на либиеца, без последният да знае това. Гавин реши, че колкото и време да му трябва, ще открие какви програми е използвал Центъра и кой е той.

Тук Джак-младши не можеше да помогне, защото програмният код за него беше също толкова неясен, колкото езика санскрит.

Райън се върна при колегите си аналитици и се захвана да проучва групата на либиеца и мистериозния благодетел чрез други средства, докато Биъри прекарваше всяка минутка, когато не работеше по други задачи за Колежа, с Истанбулския диск в своята засекретена конферентна зала.

Минаха няколко седмици, преди Гавин да успее да отвори, провери и препровери всяка от стотиците програми на диска, за да види какво прави тя и как действа върху останалата част на машината, а след като не откри нищо ценно, се захвана с програмния код — инструкциите за всяка програма, които възлизаха на десетки хиляди редици с данни и които в крайна сметка не разкриха нищо интересно.

След няколкоседмични усилия се зае да проучва машинния код. Той представляваше поредица команди на компютърен език под формата на дълги редици с единици и нули, които всъщност казваха на процесора какво да прави.

Кодът на една програма може да изглежда високотехнологичен и сложен, но машинният код е почти неразгадаем за всеки освен за специалистите по програмиране на компютри.

Самият Гавин, човек, който пишеше подобни кодове, отегчен до затъпяване, продължаваше да работи бавно и методично въпреки намеците от колегите си, че си губи времето и въпреки подканянето от шефовете да се откаже.

* * *

Докато чакаше компютърът му да се зареди, Джак мислеше за онази нощ в Истанбул и за последвалото едномесечно разследване. Сепна се и откри, че се е загледал в камерата над монитора на компютъра си. Тя представляваше вграден в монитора елемент, който използваха понякога за видеоразговори с другите отдели в сградата. Въпреки убеждението на Гавин, че мрежата на фирмата е непробиваема, Джак имаше неприятното усещане, че го наблюдават.

Продължи да гледа в камерата, все още замислен за нощта в Истанбул.

Разтърси глава и каза:

— Твърде млад си, за да си параноик.

Стана, за да иде за кафе, но преди да тръгне към стаята за почивка, взе едно листче от тефтерчето до клавиатурата и притисна лепящата му част върху обектива.

Това нискотехнологично решение на високотехнологичен проблем го успокои.

Джак се обърна, за да тръгне към коридора, но спря и подскочи от изненада.

Пред него стоеше Гавин Биъри.

Джак го виждаше всеки ден и не смяташе Биъри за пример за добро здраве, но днес мъжът имаше вид на съживен труп. Сега, в осем и тридесет сутринта, с измачкани дрехи и рошава оредяваща сиво-кафява коса, Гавин го гледаше с очи, под които висяха тъмни торбички и се открояваха на месестите му бузи.

В най-добрите си дни Гавин изглеждаше като човек, чието лице вижда само светлината от компютърния екран, но днес направо приличаше на вампир в ковчег.

— По дяволите, Гав. Да не си бил тук цяла нощ?

— Целия уикенд — отговори уморен, но развълнуван Биъри.

— Искаш ли кафе?

— Райън… вече във вените ми тече само кафе.

Джак се разсмя.

— Е, поне струваше ли си този лайнян уикенд?

Сега на мекото лице на Биъри се появи усмивка.

— Открих го. Мамка му, открих го!

— Какво си открил?

— Открих остатъци от зловредната програма на Истанбулския диск. Не е много, но е нещо.

Джак заби юмрук във въздуха.

— Страхотно! — каза той и си помисли, че беше крайно време това да се случи.

ДЕВЕТ

Докато Райън и Биъри отиваха към технологичния отдел, Джон Кларк седеше в кабинета си и барабанеше с пръстите на здравата си ръка върху бюрото. Минаваше осем и тридесет — оперативният директор на Колежа Сам Гренджър трябваше да е в своя кабинет и вече да е работил цял час, а директорът на Колежа и специалист по „бялата страна” на дейността на фирмата Гери Хендли би трябвало точно сега да сяда в офиса.

„Няма смисъл да отлагам повече” — каза си Кларк, вдигна телефона и набра един номер.

— Гренджър.

— Здравей, Сам. Джон е.

— Добро утро. Хубаво ли изкара през уикенда?

„Не. Всъщност, не” — помисли си Джон.

— Да. Мога ли да дойда и да поговоря с теб и с Гери, когато имате малко време?

— Разбира се. Гери тъкмо влезе при мен. Можеш да дойдеш веднага. Хайде.

— Разбрано.

Пет минути по-късно Кларк влезе в офиса на Гери Хендли на деветия етаж на сградата. Гери обиколи бюрото си и се здрависа с лявата ръка, както почти всички в сградата правеха с Кларк след януари. Сам се изправи от един стол пред бюрото и покани Джон да седне на съседния стол.

През прозореца зад бюрото на Хендли в посока към Балтимор се стелеха засадени с царевица поля и ферми за коне.

Гери каза:

— Какво има, Джон?

— Господа, реших, че е време да приема фактите. Дясната ми ръка няма да се оправи. Не и на сто процента. Да кажем най-много до седемдесет и пет процента, и то след адски много допълнителна терапия. Може би и още една-две операции.

Хендли изохка.

— По дяволите, Джон. Жалко. Надявахме се, че след като легна под ножа, ще се оправиш на сто процента.

— Да. И аз се надявах.

Сам каза:

— Почивай си колкото трябва. Сега, докато проучваме Истанбулския диск, може би ще изкараме така още няколко седмици, и ако анализът не…

— Не — прекъсна го Джон и поклати глава. — Време е да си опаковам багажа. Да се оттегля.

Сам и Гери го гледаха безмълвни. Накрая Сам се обади:

— Ти си много важна част от тази операция, Джон.

Кларк въздъхна.

— Бях. Оня кучи син Коваленко и неговите палачи прекратиха участието ми.

— Глупости. Ти имаш повече умения от цялата национална подривна служба в Ленгли.

— Благодаря, Гери, но се надявам, че ЦРУ използва служители за полувоенните си операции, които могат, ако се наложи, да държат оръжие със силната си ръка. За момента това умение е извън моите възможности.

Гери и Сам не можеха да кажат нищо в отговор.

Кларк продължи:

— И не е само ръката. Възможностите ми за тайни операции намаляха заради пресата от миналата година. Да, в момента никой не ме гони, повечето медии подвиха опашки и се разбягаха, като стана ясно, че разпространяват пропаганда на руското разузнаване, но замисли се, Гери. Достатъчен е само един репортер в някой ден без новини да напише статия от типа на „Къде са те сега?”. Ще ме намери тук, ще се разровят малко повече и докато се усетиш, тук ще напълни с телевизионни камери и ще трябва да даваш интервю.

Хендли присви очи.

— Ще им кажа да се махат оттук.

Кларк се усмихна.

— Ех, ако беше толкова лесно. Сериозно. Не искам друг конвой черни джипове на ФБР във фермата си. Един път ми стига.

Сам отвърна:

— Твоят опит е безценен. А какво ще кажеш да спреш работа, оперативна работа, искам да кажа, и да преминеш към по-тилова работа?

Естествено, Кларк беше помислил и за този вариант, но разбираше, че Колежа трябва да е максимално ефективен.

— Не, Сам, не възнамерявам да бродя из коридорите тук.

— Какво говориш? Оставаш в същия кабинет. Ще продължиш да…

— Момчета, от Истанбул насам бездействаме. Целият екип работи на компютри по осем часа дневно. Тъжен факт е, но от компютри разбирам по-малко и от внука си и няма какво да правя тук, а ако се разреши случаят с Истанбулския диск и пак има операции, аз, с намалените си възможности, няма да участвам.

Гери запита:

— А жена ти какво казва за това да бродиш из коридорите у дома?

Кларк се засмя.

— Да. И за двамата ще е трудно. Но имам доста работа във фермата и Бог знае защо тя май иска да съм при нея. Може и да й омръзна, но й дължа възможността да разбера дали ще се случи така.

Гери разбра. Зачуди се какво ли той самият щеше да прави сега, ако жена му и децата му бяха все още живи. Те бяха загинали в автомобилна катастрофа преди няколко години и оттогава той живееше сам. Живееше с работата си и не искаше същото за човек, желан от другия в дома си.

Къде ли щеше да е сега, ако имаше семейство? Гери знаеше, че определено нямаше да работи шестдесет-седемдесет часа седмично тук. Щеше със сигурност да намери начин да се радва на семейството си.

Не можеше да се сърди на Джон Кларк за такъв живот, за който сам той би дал всичко.

Но все пак Хендли ръководеше Колежа, а Кларк беше адски добър в работата си. Трябваше да направи всичко възможно, за да го задържи.

— Съвсем сигурен ли си, Джон? Защо не помислиш малко?

Джон поклати глава.

— Само за това мисля. Сигурен съм. Ще съм си у дома. Двадесет и четири часа в денонощието, седем дни в седмицата ще съм на разположение на всеки тук. Но не като служител.

— Ти говори ли с Динг?

— Да. Вчера цял ден прекарахме във фермата. Опита да ме разубеди, но ме разбира.

Гери стана от бюрото си и протегна лявата си ръка.

— Разбирам и приемам оставката ти. Но не забравяй. За теб винаги има място тук, Джон.

Сам потвърди думите му.

— Благодаря, момчета.

* * *

Докато Кларк се намираше в кабинета на Хендли, Джак Райън-младши и Гавин Биъри седяха в заключената конферентна зала до офиса на Биъри на втория етаж. Пред тях стоеше малка масичка с настолен компютър без капаци — виждаха се всички части, кабели и платки. Върху масата имаше безредно разхвърляни различни периферни устройства, свързани към системата с кабели с различна дебелина, цвят и тип.

Освен компютъра и техниката около него, телефон, чаша за кафе, оставила няколко кафяви пръстена върху бялата маса, и жълт тефтер в стаята нямаше нищо друго.

През последните два месеца Райън беше стоял много часове тук, но това не можеше да се сравнява с времето, което Биъри прекарваше в тази стая.

На монитора пред себе си Райън наблюдаваше цифри, тирета и други знаци.

Гавин каза:

— Трябва най-напред да разбереш едно нещо.

— Какво?

— Ако Центъра е човек, е добър. Първокласен хакер от лошите — обяви Биъри и поклати удивен глава. — Не съм виждал по-добре маскиран код. Онзи използва съвсем нов тип зловредни програми, които нямаше да открия без продължително и изтощително ръчно ровене из машинния код.

Джак кимна. Махна с ръка към цифрите на екрана.

— Значи това е вирусът?

— Част от него. Вирусът има два етапа. Доставяне и действие. Действащата част все още се крие някъде в диска. Тя е инструмент за достъп от разстояние. Нещо като протокол за връзка между компютрите, но не съм я намерил още. Толкова добре е скрита в друга програма. Сега наблюдаваш част от метода за доставяне. Центъра е махнал повечето от кода, когато се е вмъкнал, но е пропуснал този малък низ.

— Защо го е махнал?

— Прикрива си следите. Добрият хакер, като мен например, винаги чисти след себе си. То е като крадеца, който влиза в дом. Влезе ли през прозореца, първата му работа е да го затвори зад себе си, за да не разбере някой, че вътре има човек. Онзи, след като е влязъл в компютъра, не се е нуждаел повече от кода за доставяне и затова го е изтрил.

— Само дето не го е изтрил целия.

— Точно така. А това е важно.

— Защо?

— Защото е цифров отпечатък. Това може да е част от собствената му зловредна програма, за която не знае, че оставя текст след себе си.

Джак разбра.

— Искаш да кажеш, че той може да има това и на други машини, та ако видиш същия код, ще знаеш, че е замесен Центъра.

— Да. Ще знам, че са използвали тази крайно рядка зловредна програма и че нападателят, точно както Центъра, не е почистил тази част от машината. Тогава може да се предположи според мен, че става дума за същия човек.

— Според теб как е успял да качи вируса в компютъра на Картал?

— За човек с умения като на Центъра това е детска игра. Трудното при инсталирането на вирус е социалното инженерство или да накараш хората да направят онова, което искаш. Да щракнат с мишката на програма, да идат на интернет страница, да си напишат паролата, да вкарат флашка — такива неща. Центъра и либиецът са се познавали, нали са си общували, а и от електронната поща е ясно, че либиецът не е подозирал, че Центъра наблюдава машината му, управлява камерата му, влиза през пролуките в програмите, за да инсталира свои неща и да трие отпечатъците си. Картал е бил напълно негов.

— Много добре — каза Джак. Светът на компютърните хакери му беше непознат, но разбираше, че в много отношения шпионажът си е шпионаж и че много от принципите са същите.

Гавин въздъхна.

— Още не съм свършил с диска. Може да мине още месец или дори повече време. Засега имаме само електронен отпечатък, който можем да свържем с Центъра. Това не е много, но е все нещо.

Джак отвърна:

— Трябва да се срещна с Гери и останалите оператори и да им кажа какво си открил. Искаш ли сам да го направя, за да си идеш и да се наспиш?

Гавин поклати глава.

— Не. Ще се оправя. И аз искам да съм на срещата.

ДЕСЕТ

Тод Уикс не беше правил нищо подобно, но пък и никога не беше идвал в Шанхай.

Намираше се тук за шанхайското изложение на високите технологии и въпреки че не идваше за първи път на търговско изложение, несъмнено сега за първи път срещаше красиво момиче в хотелски бар, което съвсем ясно дава да разбере, че иска той да иде с нея в стаята й.

Момичето беше проститутка. Тод може и да не се славеше като най-големия светски лъв, но доста бързо схвана всичко. Момичето се казваше Бао, което значело, според обяснението й със силен, но съблазнителен акцент, „скъпоценно съкровище”.

Двадесет и три годишна, тя изглеждаше разкошна, с дълга права черна коса с цвят и блясък на черен гранит и с плътна червена дреха, която изглеждаше ефектна и същевременно секси. Имаше дълго и стройно тяло и когато Тод я видя за първи път, я сметна за кинозвезда или танцьорка, но като срещна погледа й, тя хвана своята чаша с шардоне от мраморния бар с деликатните си пръсти и я вдигна към него с нежна, но уверена усмивка.

Именно в този момент Тод разбра, че тя е „работещо момиче” и че точно сега работи.

Запита я дали може да й купи нещо за пиене и барманът напълни чашата й за вино.

Тод Уикс не се занимаваше с такива неща, но момичето му се стори така зашеметяващо, че той реши да направи едно изключение само този път.

Преди Шанхай Тод беше свестен човек със свестен живот. Тридесет и шест годишен, той представляваше калифорнийската компания „Адвантидж Текнолоджи Солушънс” за информационни технологии във Вирджиния, Мериленд и Вашингтон. Притежаваше нелош дом в привлекателния „Уест Енд” на град Ричмънд, имаше две хубави деца и съпруга — по-умна, по-красива и по-успешна в работата си като фармацевт, отколкото той в своята.

Имаше всичко, не можеше да се оплаче, а и нямаше врагове.

Не и до тази вечер.

По-късно, когато мислеше за тази вечер, обвиняваше водката с тоник, която пиха с колегите си след вечеря, както и леката замаяност от лекарството за настинка заради инфекцията в синусите по време на двадесет и четири часовия полет от летище „Дълес”.

Винеше и проклетото момиче. Бао, скъпоценното съкровище, което осра живота му.

* * *

Малко преди полунощ Тод и Бао излязоха от асансьора на единадесетия етаж на хотел „Шератон Шанхай Хонгку”. Ходеха ръка за ръка, като Тод се поклащаше леко от алкохола, а сърцето му биеше развълнувано. Когато стигнаха края на коридора, Тод не изпитваше вина или угризения за онова, което предстоеше, и единствено се питаше как ли ще скрие от жена си, че е изтеглил от банкомата 3500 китайски юана или над 500 долара. Но си каза, че ще мисли за това сутринта.

Сега не беше време за подобен стрес.

Апартаментът й се оказа точно както неговия, с голямо легло в стаята до хола с дивана и големия телевизор, но в нейната имаше свещи и миришеше на тамян. Двамата седнаха на дивана и тя му предложи още една напитка от бара, но притеснен, че няма да се представи добре след толкова пиене, той отказа.

Думите увличаха Тод Уикс не по-малко от красотата на младата жена. Разказът й за детството го обезоръжи, а въпросите й за него, за това къде е израснал, кои са братята и сестрите му и въпросът какво спортува, та е в такова върховно физическо състояние, съвсем омаяха мъжа, който и без това вече беше готов да забрави за всяка предпазливост.

Обичаше гласа й — тих и пресеклив, но интелигентен и уверен. Искаше да я запита какво прави такова хубаво момиче в място като това, но въпросът му се стори неуместен. Тод се чувстваше добре тук и заради сваления гард не виждаше нищо нередно около себе си. Всъщност не виждаше нищо освен искрящите й очи и дълбокото й деколте.

Момичето се наведе напред, за да го целуне. Той дори още не беше й дал 3500-те юана, но имаше чувството, че точно сега тя не мисли за парите.

Тод знаеше, че не е за изпускане, че със сигурност е десет пъти по-привлекателен от всеки друг, с когото тя е била. Тод без съмнение смяташе, че Бао го харесва и си пада по него.

Той я целуна и хвана с ръце малкия й задник, след което я придърпа към себе си.

След няколко минути се свлякоха от дивана и само след малко обувките и роклята й останаха там, а двамата се преместиха в спалнята. Тя легна на леглото, а той се изправи гол над нея.

Коленичи, влажните му ръце се хлъзнаха отвън по бедрата й, стигнаха гащичките и ги дръпнаха леко. Тя се подчини, което прие за поредното доказателство, че и тя го желае също толкова, колкото той нея. Жената се вдигна леко, за да му позволи да смъкне копринените гащички от тесния й ханш.

Тя имаше гладък и мускулест корем, а бялата й кожа блестеше в меката светлина на свещите.

Тод стоеше на коленете си, но те се разтрепериха. Изправи се бавно и несигурно и легна на леглото.

Само след миг се сляха в едно. Той се намираше отгоре, на седем хиляди мили от дома си, и никой нямаше да разбере за това.

Отначало започна бавно, но само след малко ускори. По челото му изби пот и покапа върху сгърченото й лице и затворените й очи, които той прие за признак на екстаз.

Тод ускори темпото още и се загледа в красивото й лице, което тя въртеше наляво и надясно в оргазъм.

Да, това може и да е сделка, да е работа, но той долавяше как тя го усеща и с абсолютна сигурност знаеше, че оргазмът й е истински и че бузите й са зачервени от чувството вътре в нея, каквото не е изпитвала от никой друг мъж досега.

Тя изживяваше силно вълнение точно като него.

Тод продължи още малко, но всъщност нямаше издръжливостта, на която се надяваше, и бързо приключи.

Задъхан, той остана легнал върху нея и неподвижен — движеха се само дробовете и силно разтуптяното му сърце.

Жената отвори очи и той се вгледа дълбоко в тях. Там видя искри, които бляскаха на светлината на свещите.

Тъкмо когато възнамеряваше да й каже, че тя е съвършена, жената примигна с очи и погледна към нещо над дясното му рамо.

Тод се усмихна и бавно завъртя глава, за да проследи погледа и.

До края на леглото, изправена над голото тяло на Тод, стоеше строга на вид китайка на средна възраст в матовосив костюм с панталон. С глас като нож, подострян на камък, тя каза:

— Приключихте ли, господин Уикс?

— Какво става, мамка му?

Тод скочи от момичето, извъртя се и се озова пред още мъже и жени в апартамента. Непознатите трябва да бяха се вмъкнали някак си, докато лежеше захласнат в обятията на момичето.

Мъжът падна на пода, изправи се на ръце и колене и трескаво се огледа за панталона си.

Дрехите му ги нямаше.

* * *

Десет минути по-късно Тод Уикс продължаваше да стои гол, въпреки че жената в сивия костюм му донесе кърпа от банята. Той седеше на края на леглото, като притискаше силно кърпата около тялото си, защото тя се оказа твърде малка, за да го прикрие добре. Сега светеха лампите на тавана, свещите не горяха и той имаше чувството, че всички непознати наоколо са го забравили. Седеше полугол, а мъжете и жените в черни и сиви костюми и шлифери се суетяха из апартамента.

Не знаеше къде е Бао, която облече халат и изхвърча през вратата секунди след нахлуването.

На тридесет и два инчовия телевизор с плосък екран в хола, точно срещу края на леглото, на който седеше Тод, двама мъже наблюдаваха записа, направен със скрита камера. Тод вдигна поглед и видя себе си на дивана, разговарящ с Бао. Мъжете пренавиха записа и след малко ъгълът се смени. Очевидно в спалнята имаше друга камера, разположена високо над ъгъла на леглото.

Тод видя как сваля дрехите си, как застава гол и възбуден и след това как коленичи между краката на Бао.

Мъжете отново ускориха записа. Тод направи гримаса при вида на голия си бял задник, който се клатеше бързо и смешно като в мултипликационен филм.

— Господи — промърмори той. Извърна поглед. Не можеше да гледа този запис в стая, пълна с мъже и жени, с непознати. Дори сам не би му стискало да гледа как прави секс. Имаше усещането, че сърцето му е завързано на възел и че мускулите в кръста му са се свили и притискат гръбнака му.

Тод искаше да повърне.

Един от двамата мъже пред телевизора се обърна към него. Изглеждаше по-възрастен от Тод, може би към четиридесет и пет години, имаше тесни рамене и гледаше с тъжни като на куче очи. Свали шлифера си и се приближи, окачи го на ръката си, дръпна един стол от бюрото, приближи го до Уикс и седна точно пред него.

Тъжните очи останаха загледани в Тод, а дясната ръка на мъжа се вдигна и го потупа нежно по рамото.

— Съжалявам за това, господин Уикс. Много лошо се натрапваме. Представям си колко зле се чувствате.

Тод наведе очи към пода.

Мъжът говореше английски добре, с британски акцент и с леко насечен азиатски стил.

— Аз съм У Фан Джун, детектив от общинската полиция на Шанхай.

Непоносимо засрамен и унижен, Тод продължаваше да гледа в пода.

— За бога, може ли да си обуя панталоните?

— Съжалявам. Трябва да ги запазим като доказателство. Ще ви донесем нещо от вашата стая — 1844, нали?

Уикс кимна.

От дясната му страна в хола телевизорът продължаваше да работи. Тод погледна и видя себе си от друг ъгъл.

И той не го представяше по-приятно от предишния.

„Какво става, по дяволите? Нима са режисирали в реално време? „

Тод се чу как сумти и стене.

— Може ли да спрат телевизора? Моля ви.

У плесна с ръце, сякаш самият той е забравил, а после извика на мандарин към някого. Бързо един от другите мъже изтича към телевизора и се зае с дистанционното.

Накрая, за щастие, екранът угасна и стоновете на Тод изчезнаха от иначе тихата стая.

У каза:

— Ами това е. Добре. Не е нужно да ви казвам, господине, че ситуацията е деликатна.

Тод кимна, забил очи в пода.

— Ние разследваме определени… непристойни дейности в този хотел от известно време. В Китай проституцията е незаконна, защото е нездравословна за жените.

Тод не каза нищо.

— Вие имате ли семейство?

Уикс понечи да каже „не” в неволен опит да защити семейството си от всичко това, но се спря навреме. „Мамка му, в портфейла и на компютъра имам снимки на Шери и децата. „Знаеше, че не може да отрече съществуването им.

Кимна.

— Съпруга и две деца.

— Момчета? Момичета?

— По едно от всяко.

— Щастлив човек. Аз самият имам съпруга и един син.

Тод погледна тъжните очи на У.

— Какво ще стане сега, господине?

— Господин Уикс, съжалявам за ситуацията, в която се намирате, но не аз съм ви поставил в нея. Вие ни давате доказателство за делото срещу хотела. Те лансират проститутки, а това много тревожи града ни. Представете си ако младата ви дъщеря започне такъв живот…

— Съжалявам, наистина съжалявам. Аз изобщо не правя такива неща. Нямам представа какво ми стана.

— Виждам, че не сте лош човек. Ако зависеше от мен, щяхме да кажем, че всичко това е неприятна случка, че става дума за турист, попаднал в неприятна ситуация, и да оставим нещата така. Но… разбирате, че трябва да ви арестувам и да ви обвиня в ангажиране на проститутка.

У се усмихна.

— Как мога да обвиня хотела и жената, ако нямам друго доказателство, ако триъгълникът на това тъжно, тъжно престъпление няма трети ъгъл?

Тод Уикс кимна разсеяно, без още да може да повярва какво се случва с него. Но след това се досети за нещо и подскочи развълнуван:

— Аз мога да подпиша декларация. Да платя глоба. Обещавам да…

У поклати глава, а торбичките под очите му сякаш се спуснаха още по-надолу.

— Тод, Тод, Тод. Това прозвуча сякаш опитвате да предложите подкуп.

— Не. Разбира се, че не. Не бих помислил…

— Не, Тод. Аз не бих помислил за такова нещо. Тук, в Китай, има корупция, съгласен съм. Но не колкото казват в другите страни и ако мога да заявя без задръжки, много от корупцията е заради западно влияние.

У размаха малката си длан из стаята, за да покаже, че сам Тод е донесъл корупцията в тази бедна страна, но не го каза на глас. Вместо това само поклати глава и каза:

— Не знам дали мога да ви помогна по някакъв начин.

Тод отговори:

— Искам да говоря с посолството.

— Тук, в Шанхай, има консулство на Съединените щати. Посолството на САЩ е в Пекин.

— В такъв случай бих искал да разговарям с някой в консулството.

— Разбира се, това може да се уреди. Аз ще спомена обаче, като семеен човек, че уведомяването на американските служители в консулството за тази ситуация изисква моята служба да представи доказателствата, които имаме. За нас е важно да им покажем, че не предявяваме несправедливо обвинение, нали разбирате?

Тод усети слаба надежда. Да кажат на консула на САЩ, че той е мамил жена си с китайска проститутка, щеше да е още по-унизително, но пък навярно той можеше да го отърве.

— И не мислете, че консулът ще успее да смете тази ситуация под килима. Участието им в процеса ще изисква предимно да информират семейството ви в Съединените щати за положението и да ви помогнат с намирането на местен адвокат.

„Мамка му” — каза си Тод и надеждата угасна в миг.

— Ами ако се призная за виновен?

— В такъв случай ще престоите тук известно време. Ще идете в затвора. Разбира се, ако оспорвате обвинението… — каза У и се почеса по тила, — въпреки че не знам на какво основание, защото имаме видео и звуков запис на целия… целия акт, но ако го оспорите, ще има дело и то със сигурност ще е обект на разгласа в Щатите.

Тод Уикс имаше чувството, че ще повърне.

Но в този момент У вдигна пръст във въздуха, сякаш се е досетил за нещо.

— Знаете ли, господин Уикс, аз ви харесвам. Виждам, че сте човек, който е допуснал сериозна грешка, защото се е поддал на похотливите си желания, а не е послушал разума си, нали така?

Тод кимна енергично. Дали пък не му предлагаха спасителна сламка?

— Ще поговоря с началниците си, за да видим има ли изход за вас.

— Вижте… каквото и да трябва… ще го сторя.

У кимна замислен.

— Според мен, заради жена ви и двете ви малки деца, така би било най-добре. Ще се обадя по телефона.

* * *

У излезе от стаята, но не се обади по телефона, защото всъщност нямаше нужда да говори с никого. Не работеше в полицията в Шанхай, нямаше семейство и не разследваше хотела. Не, лъжеше, а лъжите съставляваха неразделна част от работата му. У работеше в МДС или Министерството на обществената сигурност, а Тод Уикс попадна в меден капан.

Обикновено У гледаше да привлича в капаните си случайни жертви, но Тод Уикс от Ричмънд, Вирджиния, беше нещо друго. У получи заповед от шефовете си със списък с имена на служители в технологични фирми. В Шанхай се провеждаше най-голямото изложение на високи технологии и естествено, тримата в списъка се намираха тук. У не можа да омотае първия от списъка, но пък улучи с втория. Застанал в коридора, знаеше, че тук, от другата страна на стената, на която се облягаше, има американец, готов да шпионира за Китай.

Не знаеше за какво шефовете му се нуждаят от този Тод Уикс, но работата му не изискваше да знае това, а и не му пукаше. У живееше както паяците — целият му живот, цялото му същество беше настроено да усеща трептенето на мрежата и да долавя приближаването на новата жертва. Успя да омотае и Тод Уикс в паяжината си както много други досега и вече мислеше за един японец в същия хотел, случайна жертва, която очакваше да омотае преди зазоряване.

У много обичаше изложението в Шанхай.

Тод все още седеше гол, въпреки че с настоятелни жестове с ръка успя да убеди един от полицаите да му донесе хавлия, която можеше да облече, без да я придържа на място с ръка.

У влезе в стаята и американецът го изгледа с надежда, но китаецът само поклати глава със съжаление, след което каза нещо на един от по-младите офицери.

Онзи извади белезници и вдигнаха Тод от леглото.

— Говорих с шефовете си и те искат да ви арестувам.

— Господи! Вижте, не мога…

— Местният затвор е ужасен, Тод. Чувствам се лично и професионално унижен, че трябва да водя в него образован чужденец. Уверявам те, че не отговаря на стандартите на вашата страна.

— Умолявам ви, господин У. Не ме водете в затвора. Семейството ми не може да научи за това. Ще загубя всичко. Прецаках се. Знам, че се прецаках, но ви умолявам да ме пуснете.

У сякаш се поколеба за момент. Вдигна уморено рамене, сякаш да покаже, че това не зависи от него, после каза нещо тихо на другите в стаята и те бързо излязоха, като оставиха двамата мъже сами.

— Тод, виждам от документите ти, че трябва да си тръгнеш от Китай след три дни.

— Точно така.

— Може да не допусна да идеш в затвора, но ще трябва да ми помогнеш.

— Кълна се! Каквото поискате, ще помогна.

У все още изглеждаше разколебан, сякаш не можеше да вземе решение. Накрая приближи и каза тихо:

— Върни се в стаята си. Утре се дръж нормално на изложението. Не казвай на никого за това.

— Разбира се! Разбира се. О, Господи, не знам как да ви благодаря!

— Ще ти се обадят, но вероятно не преди да се върнеш в страната си.

Тод спря благодарностите.

— О.‍ Добре. Това е… както кажете.

— Но нека те предупредя като приятел, Тод. Хората, които ще поискат услуга от теб, ще очакват да се отзовеш. Ще задържат всички доказателства срещу теб за случилото се тук.

— Разбирам — отвърна мъжът, като не лъжеше, защото наистина разбираше. Не, Тод Уикс можеше и да не е врял и кипял, но сега нямаше съмнение, че са му направили номер.

„По дяволите! Толкова тъпо. „

Номер или не, онези го държаха в ръцете си. А той щеше да направи всичко, за да не допусне видеозаписът да стигне до семейството му.

Щеше да направи всичко, което китайското разузнаване поиска от него.

ЕДИНАДЕСЕТ

Джак Райън-младши уговори среща на висшето ръководство за единадесет сутринта и сега седеше на бюрото си и преглеждаше новите анализи, които щеше да представя днес. Колегите му съсредоточаваха вниманието си върху материали на ЦРУ, в които се обсъждаше смъртта на петимата либийци в Турция отпреди два месеца. Никой не се изненадваше, че ЦРУ се интересува доста кои са убийците и Джак с вълнение, примесено с неприятно чувство, четеше версиите на Ленгли за добре проведения удар.

Аналитиците знаеха добре, че шпионите на новото либийско правителство не са организирали тази операция като отмъщение срещу групата в Турция, но по другите въпроси нямаше съгласие.

Националната разузнавателна служба беше търсила решение на уравнението няколко дни и участваше дори приятелката на Джак, Меланн Крафт. Пет различни убийства в една и съща нощ, изпълнени по различен начин срещу група хора с нелоша комуникация помежду си. Мелани пишеше, че е впечатлена, и в доклада до шефа й, директорката на Националната разузнавателна служба Мери Пат Фоли, си личеше колко е възхитена от уменията на извършителите.

Джак с удоволствие би й обяснил някоя вечер над бутилка вино, че е един от извършителите.

„Не. Никога „— каза си той и прогони незабавно тази мисъл.

Мелани смяташе, че които и да са участниците, нищо не сочеше, че са заплаха за Съединените щати. Целите са били врагове на Съединените щати, така да се каже, а извършителите — талантливи убийци, които са взели смели решения и са изпълнили задачата с умение и хитрост, след което нейната служба повече не се занимаваше със случая.

Американското правителство може и да не разбираше добре събитията от онази вечер, но фактът, че знае за либийската група, интригуваше Джак. Агенцията за национална сигурност имаше няколко съобщения от мобилните телефони на петимата мъже. Джак направи превод на текстовете от Агенцията — кратки и потайни разговори, от които ставаше ясно, че петимата са знаели за мисията и идентичността на онзи Център толкова, колкото и самият Райън.

„Странно — каза си Джак. — Кой работи за напълно непознат и потаен човек? „

Или либийците са пълни глупаци, или пък новият им работодател е изключително компетентен в областта на собствената си сигурност.

Джак не смяташе либийците за глупаци. Мързеливи по отношение на собствената си сигурност, наистина, но то е защото смятаха, че по петите им е само новата либийска разузнавателна служба, и нямаха особено високо мнение за уменията на наследниците си.

Джак почти се усмихна, докато превърташе документите на екрана, загледан в материалите на ЦРУ, които щеше да разясни на висшето ръководство на срещата.

В този момент усети някакво присъствие зад себе си. Погледна през рамо и видя братовчед си Дом Карузо, който седна на ръба на бюрото му. Зад него стояха Сам Дрискол и Доминго Чавес.

— Здравейте, момчета — каза той. — Ще съм готов след пет минути.

Останалите го гледаха сериозно.

— Какво има? — запита Джак.

Чавес отговори:

— Кларк напусна.

— Какво е напуснал?

— Дал си е оставката на Гери и Сам. Ден-два ще си прибира нещата и до средата на седмицата ще си е заминал.

— Мамка му.

Обзе го лошо предчувствие. Нуждаеха се от Кларк.

— Защо?

— Ръката му все още е зле. И се притеснява, че миналогодишната му поява по телевизията ще компрометира Колежа. Решил е твърдо. Приключва — отговори Дом.

— А ще може ли наистина да стои пенсиониран?

Чавес кимна.

— Джон не върши нещата наполовина. Ще се постарае да е дядо и съпруг.

— И селски джентълмен — добави усмихнат Дом.

Динг се засмя.

— Нещо такова. Господи, кой би помислил, че това може да се случи?

* * *

Започнаха с няколко минути закъснение. Джон не присъстваше. Имаше среща с хирурга ортопед в Балтимор, а и не си падаше по драматичните сбогувания, затова се измъкна тихо, когато всички отиваха към конферентната зала на деветия етаж.

Заприказваха се за Джон и решението му да напусне, но Хендли бързо върна всички към важния проблем.

— Добре. Доста време седим, почесваме се по главите и гледаме през рамо. Джак ме предупреди, че не може да ни даде много отговори сега, но двамата с Гавин ще ни кажат нещо за диска.

Райън и Гавин говориха петнадесетина минути за всичко, което научиха от твърдия диск, както и от източниците от ЦРУ. Обсъдиха как Центъра е проникнал в компютъра на Емад Картал, работата, която Центъра е възлагал на либийците в Истанбул, и факта, че Центъра, изглежда, ги е подготвял да проникнат в някаква мрежа, но вероятно е променил решението си.

Накрая Гери Хендли зададе въпроса, чийто отговор чакаха всички в залата.

— Но защо? Защо този Център само седи и гледа как убивате цялата група негови хора в Истанбул? Каква причина има за това?

Райън огледа всички за момент. След това избарабани с пръсти по масата.

— Не знам със сигурност.

— Но имаш подозрения? — запита Хендли.

Джак кимна.

— Подозирам, че Центъра е знаел от известно време, че се гласим да убием онези.

Хендли остана като ударен.

— Знаели са за нас предварително? Как?

— Не знам. А може и да греша.

Чавес запита:

— Ако си прав, ако онзи е знаел, че идваме в Турция, за да убием либийците, които работят за него, защо не ги е предупредил, по дяволите?

Джак отговори:

— Отново мога само да гадая. Но… вероятно онези са примамка. Може би е искал да ни наблюдава в действие. Може би е искал да види ще се справим ли.

Рик Бел, шефът на Джак по аналитичната част, се приведе към масата.

— Ти правиш доста голям субективен скок в анализите си, Джак.

Райън вдигна ръце в знак на капитулация.

— Да. Сто процента си прав. Може би просто имам такова чувство.

— Следвай данните. Не сърцето. Не се обиждай, но е възможно да си се шашнал, че си на камерата — предупреди Бел.

Джак се съгласи, но не се зарадва на думите на шефа си. Райън имаше самочувствие и не искаше да си признае, че е включил и личните си предубеждения в случая. Но дълбоко в себе си знаеше, че Рик е прав.

— Разбрано. Ние все още опитваме да съберем този пъзел. Ще продължа да действам.

Чавес се обади:

— Гавин, не разбирам едно нещо.

— Какво?

— Центъра… този, който очевидно е контролирал машината. Той е искал Райън да знае, че онзи го гледа.

— Да, очевидно.

— Ако е успял да изтрие всичко от зловредната си програма, освен най-слабата следа, защо не е изтрил цялата електронна поща, която е свързана с него и операцията му?

Гавин отговори:

— Цели седмици си блъскам главата над този въпрос, Доминго, и май имам отговор. Центъра би изтрил зловредната си програма веднага след успешно проникване в компютъра, но не е изчистил останалата част от диска — електронната поща и другите неща, защото не е искал Картал да знае, че компютърът му е хакнат. След това, когато се появява Райън и очиства Картал, Центъра вкарва снимките на останалите от екипа в компютъра, за да може Райън да ги види и да ги изпрати по имейл до собствения си адрес, или пък да вземе флашка или компактдиск от бюрото и да ги запише.

Джак го прекъсна:

— И да ги донеса тук, в Колежа, и да ги сложа на компютъра си.

— Точно така. Коварна идея, но е объркал нещата. Помислил е за всички начини Джак да докара данните в Колежа освен един.

Хендли каза:

— Да открадне проклетия компютър.

— Точно така. Съвсем сигурно е, че Центъра не е предвидил, че Джак ще избяга с компютъра под ръка. Толкова е тъпо, че направо е брилянтно.

Джак присви очи.

— А може би само брилянтно.

— Както и да е. Важното е, че не си копирал всичко, за да го донесеш тук за проверка.

Райън обясни за всеки в залата, който не следваше нишката на разговора:

— Искал е да ме използва да заразя с вирус системата ни.

Биъри каза:

— Точно така, по дяволите. Подхвърлил ти е онази електронна поща, за да клъвнеш, което ти си направил, но е мислил, че ще си тръгнеш с данните, а не с целия харддиск. Убеден съм, че е възнамерявал да изчисти компютъра напълно, преди да дойде полицията.

Хендли запита Биъри:

— Би ли могъл Центъра да зарази нашата мрежа по този начин?

— Ако програмата му е добра, да. Моята мрежа е с мерки срещу проникване, които са подобри от тези на правителството. И все пак… достатъчно е да се появи някой задник с флашка, за да я срине.

Гери Хендли се загледа в пространството за момент, а после каза:

— Момчета… всичко, което ни казахте днес, засилва убеждението ми, че някой знае за нас много повече, отколкото бихме искали. Не знам кой е този потенциален лош, но преди да получим повече информация, оперативната ни работа спира. Рик, Джак и останалите аналитици ще продължават да търсят кой е Центъра чрез трафика, до който имаме достъп във Форт Мийд и в Ленгли.

Хендли се обърна към Гавин Биъри.

— Гавин? Кой е Центъра? За кого работи? Защо толкова силно иска да ни компрометира?

— Не знам. Аз не съм аналитик.

Неудовлетворен от този лош отговор, Гери Хендли поклати глава.

— Интересувам се какво мислиш.

Гавин свали очилата си и ги почисти с кърпичката си.

— Ако трябва да гадая, ще кажа, че това са най-добрите, най-организираните и най-безскрупулни кибершпиони и кибервоини на планетата.

— Значи китайците.

Конферентната зала се изпълни с тихи стонове.

ДВАНАДЕСЕТ

Уей Джънлин отпи жълтия сок от праскова във високата чаша, докато стоеше на слънце. Пръстите на краката му потъваха в едрия пясък, а водата галеше босите му стъпала, издигаше се до глезените му и почти докосваше навитите към коленете панталони.

Уей не приличаше на човек, който ходи редовно на плаж. Носеше бяла риза на тънки райета и вратовръзка и държеше с пръст преметнатото през рамо спортно сако, докато гледаше някъде над синьо-зелената вода, която блестеше на обедното слънце.

Денят беше красив. Уей си пожела да идва тук по-често, а не само веднъж в годината.

Един глас зад него повика:

— Zongshuji?

Това беше едно от званията му — генерален секретар, и въпреки че изпълняваше и длъжността президент, хората му поставяха ролята на генерален секретар на комунистическата партия много над тази на президент на страната.

Партията беше по-важна от страната.

Уей не се обърна, загледан към два сиви кораба на около миля от брега. Два патрулни кораба тип 062С, застанали неподвижно в спокойните води, с насочени към небето оръдия. Изглеждаха мощни, внушителни и злокобни.

Но на Уей му се струваха неуместни в широкия океан под широкото небе, в които се криеха мощни врагове.

Мъжът се опасяваше, че след срещата, която му предстоеше с висшия военен на страната, списъкът на враговете му скоро ще стане още по-голям.

* * *

На върха на властта в Китай се намира деветчленният Постоянен комитет на Политбюро — малък орган, който определя политиката на страната и нейните 1,4 милиарда жители. Всяка година членовете на ПКП, както и десетки, дори стотици помощници и асистенти, напускат кабинетите си в Пекин и пътуват двеста седемдесет и пет километра на изток до усамотения крайбрежен курорт Бейдайхе.

Говори се, че в малките заседателни зали в постройките в горите и покрай бреговете на Бейдайхе се вземат повече решения за съдбата на Китай и народа му, отколкото в самия Пекин.

Тази година охраната в убежището на Постоянния комитет беше по-строга от обичайното през последните години. И с достатъчно основание за това. Президентът и генерален секретар Уей Джънлин задържа властта си с подкрепата на военните, но в някои провинции всеобщото недоволство от Китайската комунистическа партия, протестите и митингите се увеличаваха до мащаби, невиждани от клането на площада „Тянанмън” през 1989 г.‍ Освен това, въпреки арестите и затварянето на водачите на заговора, мнозина от свързаните с тях бяха запазили авторитетните си позиции и Уей се боеше от втори опит за преврат повече от всичко на света.

През деветдесетгодишното си съществуване ККП не познаваше такова разединение, както сега.

Преди няколко месеца Уей имаше пълна готовност да вкара куршум в мозъка си. Почти всяка нощ се будеше изпотен от кошмарното преживяване на този момент, а кошмарите водеха до параноя.

Въпреки страховете си Уей сега имаше добра защита. Службите за сигурност и военните на Китай поддържаха засилена охрана, защото сега имаха силен коз — те го притежаваха и трябваше да го пазят.

Но това не успокояваше Уей особено много, защото знаеше, че всеки момент Народната освободителна армия може да се обърне срещу него и защитниците му могат да станат негови екзекутори.

Конференцията в Бейдайхе приключи предишния ден и повечето от присъстващите заминаха обратно към шумния и опушен Пекин, но президентът Уей отложи пътуването си с един ден, за да се срещне с най-близкия си съюзник в Политбюро. Трябваше да обсъждат разни неща с генерал Су, председателя на Централната военна комисия, а според него кабинетите на правителството в Пекин не бяха достатъчно сигурни за разискване на въпроса.

Уей имаше големи надежди за тази неформална среща, защото конференцията завърши с провал.

Той беше открил седмичната среща с откровен и безрадостен поглед върху икономиката.

Новината за опита за преврат само изплаши още повече инвеститори, с което отслаби икономиката допълнително. Враговете на Уей използваха този факт като поредното доказателство, че откриването на китайските пазари за света е довело страната до зависимост от прищевките и капризите на развратните капиталистически страни. Считаха, че ако страната е затворена и ако търгува с еднакво мислещи страни, икономиката й нямаше да е така уязвима.

Уей посрещаше тези изявления на политическите си врагове с безизразно лице. Но такива твърдения му изглеждаха идиотски изявления на глупаци. Китай имаше голяма полза от световната търговия и ако беше останал затворен през последните тридесет години, докато останалите страни на планетата изживяваха замайващ икономически напредък, сега китайците или щяха да ядат пръст като севернокорейците, или, по-вероятно, пролетариатът щеше да нападне Джуннанхай и да избие цялото правителство.

От опита за преврат насам той работеше неуморно, предимно тайно, върху нов план за изправяне на наклонения икономически кораб на своята страна, без да унищожи правителството. Представи плана си пред Постоянния комитет и комитетът го отхвърли веднага.

Всички дадоха да се разбере, че според тях Уей е отговорен за икономическата криза и че не искат да подкрепят никоя част от вътрешния му план за намаляване на разходите, заплатите и премиите и за икономическото развитие.

И така, накрая на конференцията в Бейдайхе предишната вечер Уей разбра, че предпочитаният от него начин за действие е мъртъв.

Днес щеше да положи основите за втория вариант за действие. Смяташе, че ще успее, но не без трудности, и то по-големи от тези при краткосрочните вътрешни планове.

Застанал до водата, той отново чу зад себе си гласа:

— Другарю генерален секретар?

Уей се обърна и видя мъжа, който го викаше иззад отряда охранители. Беше Ча, неговият секретар.

— Време ли е?

— Току-що научих, че председателят Су е пристигнал. Трябва да се връщаме.

Уей кимна. Би искал да стои тук през целия ден. Но имаше работа, която не търпеше отлагане.

Затова тръгна нагоре по плажа, натам, където го чакаха задълженията му.

* * *

Уей Джънлин влезе в малка конферентна зала до апартамента си в курорта и откри в нея председателя Су Къцян, който го чакаше там.

Двамата мъже се прегърнаха престорено. Уей усети допира на многото медали на лявата гръд на генерал Су.

Не харесваше Су, но без него нямаше да е на власт. Вероятно без него нямаше и да е жив.

След престорената прегръдка Су се усмихна и седна до малка маса, на която имаше изрисуван традиционен китайски сервиз за чай. Едрият генерал — над метър и осемдесет на ръст — наля чай за двамата, а двамата им секретари седнаха до стената.

— Благодаря, че останахте, за да говорите с мен — каза Уей.

— Няма защо, тунджъ. Другарю.

Отначало си размениха общи приказки — клюки за други членове на Постоянния комитет и някои неща за събитията по време на срещата, но скоро погледът на Уей стана твърд и сериозен.

— Другарю, опитах да накарам колегите ни да проумеят бедата, която ще ни сполети, ако не предприемем отчаяни мерки.

— Прекарахте трудна седмица. Знаете, че имате пълната подкрепа на Народната освободителна армия, както и моята лична подкрепа.

Уей се усмихна. Знаеше, че подкрепата на Су едва ли е безусловна. Тя щеше да е негова само ако отговори на исканията му.

И Уей възнамеряваше да постъпи точно така.

— Кажете ми за готовността на вашите сили.

— Готовността ли?

— Да. Силни ли сме? Готови ли сме?

Су вдигна вежди.

— Готови за какво?

Уей въздъхна кратко.

— Опитах да наложа трудни, но необходими вътрешни мерки за строги икономии. Провалих се. Но ако не направим нищо, към края на настоящата петилетка Китай ще изостане в развитието си с цяло поколение или повече, ще ни изхвърлят от власт и новите водачи ще ни вкарат още по-дълбоко в миналото.

Су не каза нищо.

Уей продължи:

— Сега трябва да поема отговорността си за нова посока и подобряване на силите на Китай.

Уей погледна Су в очите, в които откри растящо удоволствие от осъзнаването на тези думи.

Генералът запита:

— Тази нова посока ще изисква ли намесата на нашата армия?

Уей кимна и отговори:

— В началото е възможно моят план да срещне… съпротива.

— Съпротива отвътре или отвън? — запита Су, преди да отпие глътка чай.

— Председателю, говоря за външна съпротива.

— Разбирам — отвърна безизразно Су.

Уей знаеше, че е дал точно каквото се очакваше от него.

Генералът остави чашката си на масата и каза:

— Какво предлагате?

— Предлагам да използваме военните си сили, за да затвърдим позициите си в района.

— Какво ще спечелим от това?

— Оцеляване.

— Оцеляване?

— Икономическият провал може да бъде избегнат само чрез разширяване на територията, създаване на нови източници на суровини, нови продукти и пазари.

— За коя територия говорите?

— Трябва да заявим по-агресивно интересите си в Южнокитайско море.

Су изостави престорената си липса на заинтересованост и кимна енергично.

— Напълно съм съгласен. Напоследък събитията, в които участват съседите ни, са обезпокоителни. Южнокитайско море — територия, която имаме пълно право да контролираме — ни се изплъзва. Конгресът на Филипините прие закон за териториалните морски води, с който предявяват претенции спрямо остров Хуангян, а той принадлежи на нашия народ. Индия е в партньорство с Виетнам за добив на нефт край виетнамския бряг и заплашват, че ще вкарат своя самолетоносач там, като ни провокират и проверяват нашата решимост. Малайзия и Индонезия активно се намесват в нашите икономически зони в Южнокитайско море, като сериозно засягат нашия риболов в тези води.

— Разбира се — отвърна Уей, напълно съгласен с всичко дотук.

Председателят се усмихна и каза:

— С внимателно пресметнати ходове в Южнокитайско море ще можем да укрепим финансовото състояние на страната си.

Уей поклати глава като професор, разочарован от своя студент, който не разбира основен принцип. Каза:

— Не, председателю Су. Това няма да ни спаси. Навярно не съм изяснил сериозността на икономическите ни проблеми. Ние няма да възстановим благоденствието си чрез риболов.

Су не реагира на снизходителната забележка.

— Значи има и друго?

— Пълното доминиране в Южнокитайско море е само първата стъпка, а ние трябва да изпълним и втора, а и трета стъпка.

Уей се спря, знаейки, че Су не очаква онова, което щеше да му каже. Знаеше също, че сега е последната възможност да се откаже. След следващите думи нямаше връщане назад.

След кратко колебание каза:

— Втората стъпка е да върнем Хонконг в нашата територия, да отменим закона за тази територия и да я запазим като специална икономическа зона. Дълготрайната ни политика „Една страна — две системи” ще се запази, разбира се, но искам да сме една страна. Пекин може да получава доходите на капиталистите от Хонконг. В края на краищата ние им даваме сигурност. Моите съветници ми казват, че ако превземем Хонконг и мръсния му малък братовчед Макао и ако ги обединим в една икономическа единица с територията Шънджън, ще увеличим четирикратно приходите си спрямо онова, което получаваме оттам сега. Парите ще са в подкрепа на ККП, както и на капиталистите, които печелят доста добре.

Искам също да прокарам морални национални образователни програми в училищата и засилено членство в комунистическата партия сред правителствените служители в Хонконг. За тях думата национализъм е мръсна, но аз ще ликвидирам това.

Су кимна, но Уей имаше чувството, че вижда как в мозъка му се въртят колела. Сега генералът сигурно мислеше за съпротивата от полуавтономната държава Хонконг, както и от Великобритания, Европейския съюз, Америка, Австралия и всяка друга държава с масирани капиталови инвестиции в района.

Хонконг и Макао бяха специални административни райони на Китай, което означаваше, че са капиталистически почти автономно управлявани страни от предаването им от Великобритания през 1997 г.‍ Това трябваше да продължи петдесет години според договора с Китай. Никой тук и определено никой ръководител на Китай не беше предлагал прекратяване на автономията на двата града-държави и приобщаването им към страната.

Су каза:

— Разбирам защо е необходимо най-напред да осигурим контрола над Южнокитайско море. Много страни ще сметнат, че е в техен интерес да запазят сегашния статут на Хонконг.

Уей едва се въздържа да не махне пренебрежително с ръка.

— Да, но планът ми е да покажа много ясно на международната общност, че съм бизнесмен, че съм за свободния пазарен капитализъм и всяка промяна в начина на функциониране на Хонконг и Макао ще е малка и почти незабележима за външния свят.

Преди Су да успее да коментира, Уей добави:

— А третата стъпка е дълготрайната цел на нашата нация — поглъщането на Тайван. Това, изпълнено по правилния начин, с превръщането му в най-голямата специална икономическа зона, ще осигури според моите съветници запазване на икономическата жизненост на страната. Очевидно ще има съпротива, но не говоря за нахлуване в Тайван. Говоря за поглъщането на страната чрез дипломация и икономически натиск, чрез контролиране на достъпа до водните пътища, за да разберат там, че с времето единственият вариант за народа им е да приемат бъдещето си на горд член на нашия нов Китай. Запомнете, председателю Су, че специалните икономически зони на Китай — икономически модел, който доизчистих и насърчавах през цялата си кариера, се считат по целия свят за успешни, за доказателство за намаляване на напрежението с капитализма. Западът гледа на самия мен като на сила за положителна промяна. Не съм наивен, разбирам, че личната ми репутация ще пострада, след като стане ясно какви са целите ни, но това не е важно за мен. Получим ли онова, което ни трябва, растежът ни ще надхвърли всяка прогноза, която можем да направим сега. И ще поема задължението да поправя всички взаимоотношения, които са пострадали от тези действия.

Су не скри изненадата си от смелия план на вежливия президент, който в края на краищата беше математик и икономист, а не военен предводител.

Уей забеляза изражението на лицето на генерала и се усмихна.

— Аз съм изучавал американците. Разбирам ги. Икономиката им със сигурност, но и културата и политиката им. Те имат една поговорка — „Само Никсън може да иде в Китай”. Знаете я, нали?

Су кимна.

— Разбира се.

— Е, председателю Су, ще се погрижа да им осигуря нова поговорка — „Само Уей може да завземе отново Тайван”.

Су се посъвзе.

— Ще е трудно да убедите Политбюро, дори с новите му членове след… онези неприятности. Казвам го на базата на известен опит, след като съм прекарал над десетилетие в опити да насърчавам към по-хищническа позиция относно нашите съседи и падащата ни се по право територия от океана.

Уей кимна замислен.

— След неотдавнашните събития не очаквам, че ще убедя другарите си само с разумни доводи. Няма вече да допусна тази грешка. Бих искал вместо това да започна бавно маневри, политически и с вашите сили, които ще изпълнят първа стъпка на моята идея, преди да продължа с втората и третата стъпка. Завладеем ли цялата територия на океана около тези две награди, Политбюро ще проумее, че целите ни са постижими.

Су реши, че Уей възнамерява да започне с леки мерки, които да доведат до по-сериозни действия с приближаването на успеха.

— За какви срокове става дума, тонгджи?

— Искам вие да помогнете да ги определим, разбира се. Но от гледна точка на икономист ще кажа, че до две години Южнокитайско море, териториалните води на петстотин мили южно от нашите брегове трябва да са под наш контрол. Около три и половина милиона квадратни километра океан. Дванадесет месеца след това ще анулираме договора с Хонконг. А после Тайван ще попадне под нашия контрол до края на този цикъл от пет години.

Су помисли внимателно, преди да отговори. Накрая каза:

— Смели стъпки. Но съм съгласен, че са необходими.

Уей знаеше, че Су не е наясно с икономиката, освен факта, че китайският военнопромишлен комплекс е част от нея. Определено не знаеше какво е необходимо за съживяването й. Су искаше да покаже силата на армията и толкова.

Но Уей не го каза. Вместо това заяви:

— Радвам се, че сте съгласен с мен, председателю. Ще имам нужда от помощта ви през всяка от тези стъпки.

Су кимна.

— Вие започнахте разговора, като ме попитахте за готовността на нашите сили. Операциите за отказ на достъп до морето, за които всъщност питате, са във възможностите на нашите Военноморски сили, но бих искал да обсъдя това с моите адмирали и служители от разузнаването. Искам да помоля за няколко дни, за да говоря с моето ръководство и да изготвя план на базата на онова, което според думите ви ни очаква. Моето разузнаване ще може да определи от какво точно се нуждаем.

Уей кимна.

— Благодаря. Моля ви, подгответе предварителен доклад, който да ми бъде предаден на ръка след седмица. Ще говорим по въпроса само в жилището ми в Пекин.

Су се изправи, за да си тръгне, и двамата мъже си стиснаха ръцете. Президентът Уей знаеше, че председателят Су вече има подробни планове за завземането на всеки остров, плитчина, пясъчна коса и риф в Южнокитайско море. Той имаше и планове да откаже достъп до Тайван и да го обсипва със снаряди и ракети, докато го върне в каменната ера. Но не трябваше да предвижда много варианти във връзка с Хонконг. Една седмица щеше да е достатъчно време за всичко това.

Уей знаеше, че Су с удоволствие ще се върне в кабинета си и ще информира висшите си служители за бъдещите действия.

* * *

Десет минути по-късно председателят Су Къцян стигна при конвоя от осем автомобила, който щеше да го закара обратно в столицата на 175 мили оттук. Придружаваше го адютантът му Ся — генерал-лейтенант, служил със Су на всичките му командни постове. Ся се намираше в залата по време на срещата с Уей, където слушаше мълчаливо и водеше записки.

След като се настаниха на задната седалка на бронирания седан „Роев 950”, двамата мъже се изгледаха продължително.

— Какво мислите? — запита генералът с две звезди шефа си.

Су запали цигара и отговори:

— Уей мисли, че ще изстреляме няколко предупредителни изстрела в Южнокитайско море, а световната общност ще отстъпи и ще ни остави да си действаме безнаказано.

— А вие какво мислите?

Су се усмихна хитро, докато пъхаше запалката в джоба на сакото си.

— Мисля, че ще ходим на война.

— Война с кого?

Су вдигна рамене.

— Америка. Кой друг?

— Извинете, че ви го казвам, но не изглеждате неудовлетворен.

Су се засмя силно зад облак дим.

— Аз приветствам това начинание. Ние сме готови и ще можем да преследваме целите си в района само след като разкървим носа на чуждестранните дяволи с бързи и решителни действия.

Генералът замълча, а после, след като помръкна малко, продължи:

— Ние сме готови… само ако действаме веднага. Петилетката на Уей е глупост. Всичките му цели трябва да бъдат постигнати в рамките на една година, защото иначе ще пропуснем благоприятната възможност. Светкавична война, бързо нападение по всички фронтове, създаване на нова реалност тук, която хората по света ще могат само да приемат. Това е единственият начин за успех.

— Уей ще се съгласи ли с това?

Генералът размърда едрото си тяло в седалката и се загледа през прозореца към колоната от осем коли, която замина в западна посока към Пекин.

С решителен глас той заяви:

— Не. Следователно ще трябва да създам реалност, която той няма как да не приеме.

ТРИНАДЕСЕТ

Валентин Коваленко се събуди малко преди пет сутринта в стаята си в „Синия портокал” — спортен клуб и ваканционен спа хотел в квартал „Летняни” в североизточната част на столицата на Чешката република Прага. Намираше се тук от три дни — вземаше сауна и му правеха масажи, хранеше се отлично, но освен този лукс се готвеше прилежно за операция, която трябваше да предприеме преди зазоряване.

Получил беше заповедта си точно както освободилият го от затвора мафиот обеща, чрез осигурена срещу подслушване програма за съобщения в реално време на име „Криптограм”. Малко след пристигането си в тайната квартира на петербургската мафия получи компютър с необходимите програми, както и документи, пари и инструкции къде да се настани в Западна Европа. Изпълни указанията, като замина за Южна Франция и се включваше в мрежата с компютъра веднъж дневно, за да проверява за Допълнителни заповеди.

В продължение на две седмици нямаше контакт. Валентин ходеше при един местен лекар, за да лекува болестите, останали му от московския затвор, и възстанови силите си. След това една сутрин отвори програмата „Криптограм” и се зае да въвежда паролата и своите данни. След всичко това в прозорчето на програмата се появи едно изречение на един ред.

— Добро утро.

— Кой сте вие? — написа Коваленко.

— Вашият ръководител, господин Коваленко.

— Как да ви наричам?

— Наричайте ме Центъра.

С лека усмивка Валентин написа:

— Мога ли да знам дали това е господин или госпожа Център, или вероятно сте програма в интернет?

Настъпи по-продължителна пауза.

— Смятам, че последното е вярно.

След кратка пауза на екрана на Коваленко се появи нов текст:

— Готов ли сте да започвате?

Валентин отвърна бързо:

— Искам да знам за кого работя.

Това изглеждаше смислено въпреки предупреждението на мафиота, че новият му работодател не е логичен.

— Разбирам загрижеността ви, но нямам време да я успокоявам.

Валентин Коваленко имаше чувството, че разговаря със самия компютър. Получаваше сковани, резки и логични отговори.

Реши, че английският е роден език на човека отсреща. Но след това се спря. Въпреки че той самият владееше езика свободно, не можеше да е сигурен дали английският е майчин на друг човек. Ако го чуеше да говори, може би щеше да е сигурен, но засега си каза, че господарят му владее езика добре.

Коваленко запита:

— Ако сте организация, която се занимава с шпионаж чрез компютри, каква е моята роля?

Отговорът се появи бързо:

— Управление на агенти на терен. Вашата специалност.

— Мъжът, който ме взе от затвора, каза, че сте навсякъде. Всезнаещ, всевиждащ.

— Това въпрос ли е?

— Ако откажа да следвам указанията?

— Използвайте въображението си, за да си представите какво ще стане.

Коваленко вдигна вежди. Не можеше да е сигурен дали това е проява на хумор от страна на Центъра, или просто заплаха. Въздъхна. Той вече работеше за него, след като дойде тук и се настани в апартамента с компютъра си. Разбираше, че не може да спори.

Написа:

— Какви са указанията?

Центъра отговори, че Валентин има задача в Прага.

Все още се възстановяваше от бронхита и глистите, както и диетата предимно от ечемичена супа и мухлясал хляб. Влязъл беше здрав и силен в следствения затвор на „Матроская тишина” и сега полагаше всички усилия да се възстанови бързо.

Фитнес салонът тук, в „Синия портокал”, му помогна. През последните три дни тренираше с часове и това, както и сутрешното бягане му даваха енергия и сила.

Облече дрехите за тичане — черен анцуг с тънка сива лента отстрани, и сложи черната плетена шапка върху тъмнорусата си коса. Пъхна в джоба на якето си сгъваем нож с черно острие, комплект шперцове и малка кадифена торбичка, голяма колкото юмрук, а после затвори ципа на джоба.

След това, преди да излезе от стаята, обу тъмносиви чорапи и черни маратонки „Брукс” и нахлузи тънки ръкавици „Андър Армър”.

Излезе бързо от хотела и затича в южна посока в хладния лек дъжд.

През първия километър бягаше по тревата край улица „Туполевова” и не забеляза никого в заобикалящата го тъмнина, освен няколко микробуса за доставки, които преминаха шумно по улицата до него.

Сви на запад по „Кривоклатска” и продължи да тича спокойно. С изненада установи, че сърцето му бие по-силно от обичайното. Когато работеше в Лондон, тичаше по десет километра в Хайд парк почти всяка сутрин и не се изпотяваше, освен през най-горещите месеци в годината.

Знаеше, че не е в такава форма, както във Великобритания, но подозираше, че сърцебиенето му не се дължи на влошеното здраве.

Не, чувстваше се нервен, защото отново се намираше на терен.

Като човек, издигнал се до заместник-резидент във Великобритания на руската служба за външно разузнаване или СВР, Валентин Коваленко обикновено не се включваше в работа на терен — предаването на съобщения, поставянето им в тайници, отвличанията и други задачи се изпълняваха от мъже по-надолу в шпионската йерархия. Не, Валентин Коваленко вършеше повечето си работа като ръководител в комфортния си офис в руското посолство или седнал в ресторант „Херефорд Роуд” над пържола „Уелингтън” или над волска буза с пореч, костен мозък и салца, приготвени в специалните фурни на ресторанта „Ле дьо салон”.

„Доброто старо време „— помисли той, като забави ход, за да успокои биенето на сърцето си. Днес работата нямаше да е особено опасна, но щеше да е значително по-неинтелектуална от задачите му в Лондон.

Разбира се, той беше дал своята дан за Русия — никой не става заместник-резидент, без да се издигне от най-ниските постове. Изпълнявал беше нелегални задачи като оперативен служител без официално прикритие от Русия в много страни в Европа, както и малко в Австралия. Естествено, тогава беше млад — замина за Сидни само на двадесет и четири години и все още ненавършил тридесет години, го преместиха на работа в кабинет. Но оперативната работа му харесваше.

Зави на север по „Беранович”, по маршрут, по който тичаше през последните две сутрини, въпреки че днес щеше да се отклони, но само за малко.

Дъждът се усили — намокри го съвсем, но му осигуряваше и по-добро прикритие, отколкото тъмнината можеше да му предложи.

Коваленко се усмихна. Шпионите обичат тъмнината. Шпионите обичат и дъжда.

Почувства се добре, че изпълнява тази задача, която обаче му изглеждаше странна и дребна, и според него ръководителят му не трябваше да очаква особено големи резултати от нея.

Няколко метра след завоя по улица „Беранович” той се огледа наляво и надясно, а след това погледна и назад през рамо. На улицата нямаше никой и затова той отби бързо надясно. Коленичи пред малка черна вратичка на една варосана стена и бързо отвори простата брава. Обикновената ключалка не го затрудни, но той си позволи лека усмивка, докато прибираше шперцовете в джоба си, защото отдавна не беше пробвал тези свои умения.

След няколко секунди се озова пред градината на двуетажен дом и затича напред, облечен в черно в черното утро, надясно от къщата, за да премине през дървена врата, която отделяше предния двор от задния. Изтича край надземен плувен басейн, затворен за зимата, след което се промуши между малка оранжерия и барака до задната стена в източния край на частния дом. След секунди Валентин Коваленко прескочи тази стена и коленичи в мократа трева, където намери онова, което според „Гугъл мапс” трябваше да се намира точно там.

Отмина стената, външните лампи и кабините на охраната на научно-технологичния парк ВЗЛУ.

Новият шеф на Коваленко, англоговорещият Център, който общуваше по осигурена срещу подслушване система, не му беше казал каква е целта на днешното упражнение, а само адреса и заповедта да изпълни мисията. Но руснакът проведе свое проучване и установи, че ВЗЛУ е институт за космически изследвания и изпитания и че в него се занимаваха с аеродинамика, двигатели за самолети и носещи и опашни винтове за хеликоптери.

Институтът имаше множество сгради и различни обекти за изпитания.

Каквото и да искаше работодателят на Валентин оттук, руснакът нямаше да му го даде. От него се искаше само да проникне през охраната и да остави разни неща след себе си.

Скрит от тъмнината и дъжда, той коленичи на първия малък паркинг и извади торбичката от якето си. От нея извади матовосива флашка и просто я сложи на асфалта, което му се стори глупаво. На флашката пишеше „Резултати от изпитания”, но руснакът я остави надолу с надписа.

Коваленко не се заблуждаваше. Нямаше никакви съмнения, че флашката не съдържа резултати от изпитания, или поне не истински такива. В нея би трябвало да има вирус и ако работодателя му го биваше, то вирусът щеше да е скрит и нагласен да се задейства в мига, в който вкарат флашката в някой от компютрите в мрежата. Коваленко разбираше, че планът е някой да намери флашката и да я вкара в компютъра, за да види какво има в нея. Но веднага някакъв вирус щеше да зарази компютъра, а след това и цялата мрежа.

Валентин имаше заповед да постави само по една флашка пред всяка от сградите на института, за да се повиши шансът за успех. Вероятно един-двама от половината дузина техничари, които влязат в сградите, след като са намерили мистериозна флашка на паркинга, щяха да се досетят, че има нещо. Възможно беше дори повечето хора, които намерят флашката, да заподозрат нещо, но пък Коваленко знаеше от собствените си проучвания на института, че различните отдели са свързани в мрежа, което означаваше, че едно успешно заразяване на някой компютър в института ще навреди на всички.

Точно както електронната поща — самият Валентин Коваленко сега изпълняваше ролята на преносител.

Руснакът разбираше, че планът не е лош, но не знаеше подробностите за мисията, от които да разбере дали тя щеше да успее. Запита се какво ли би станало, след като специалистите от отдела за информационни технологии на института установят, че в имота са се появили две дузини еднакви на вид флашки. Това щеше да ги предупреди за хакерската атака и вероятно те щяха да затворят мрежата, за да потърсят вируса. Валентин не знаеше много за компютърния шпионаж, но не му се вярваше, че вирусът няма да бъде открит и изчистен, преди системата да бъде сериозно компрометирана.

Но пък Центъра не смяташе, че е необходимо да го включи в планирането на операцията. Руснакът се чувстваше леко обиден от това. Коваленко смяташе, че работи за организация за промишлен шпионаж, а неговият работодател и хората му не може да не знаят, че Коваленко е бивш разузнавач, работил на високо ниво в един от най-големите шпионски концерни в света — СВР.

Докато пълзеше на ръце и крака между два малки пикапа, паркирани близо до малкото затревено летище, за да остави друга флашка на мокрия бетон, се питаше за какви се мислят онези шибани промишлени шпиони, че да го ползват като момче за всичко.

Но трябваше да признае, че това беше по-добро от затвора, с по-малки рискове и с добра заплата.

ЧЕТИРИНАДЕСЕТ

Втората среща между президента и генерален секретар Уей Джънлин и председателя Су Къцян се състоя в Джуннанхай — правителствения комплекс в центъра на Пекин. Кабинетите на двамата се намираха тук, както и жилището на Уей, и затова си уговориха среща в кабинета до спалнята на Уей.

Присъстваха секретарят на Уей и заместникът на Су, както миналата седмица в курорта Бейдайхе на морския бряг. Но тази вечер щеше да е различна, защото председателят Су правеше презентация.

Един прислужник сервира чай на двамата мъже, не предложи нищо на секретарите и ги остави.

Уей беше дал една седмица на Су да работи със своите разузнавачи върху плана да засилят присъствието си в Южнокитайско море като начален ход в операцията на Уей за поглъщане на Хонконг и Тайван. Знаеше, че през това време Су няма да спи много, да яде много и да мисли за други неща.

В края на краищата вече повече от десетилетие Су мислеше как да изпрати войници, кораби и самолети в Южнокитайско море.

Седнаха и председателят Су взе в ръка своя доклад. Ся, заместникът на Су, носеше второ копие и Уей реши, че ще му дадат едно от тях, за да го преглежда по време на обсъждането.

Но преди да подаде документа, председателят Су каза:

— Тунжи, неотдавна за малко не ви изхвърлиха от властта, защото казахте истината на хората около себе си — неприятна истина, и те не искаха да ви чуят.

Уей се съгласи и кимна.

— Сега аз съм в положение подобно на вашето. Вие представихте петгодишен план за връщане на нацията в позицията на сила и слава, каквито не сме имали от поколения насам. Но аз ще ви кажа с известно колебание, че има някои аспекти на нашата военна ситуация, които ще затруднят или дори ще направят невъзможен петгодишния ви план.

Изненадан, Уей наклони глава.

— Целите, които преследвам, няма да бъдат постигнати само чрез военна сила. Аз искам военна подкрепа за контрол върху зоната. Не сме ли така силни, както се твърди в годишните отчети?

Су махна с ръка.

— Във военно отношение сме силни. По-силни не сме били. Двадесет процента растеж през последните две десетилетия позволиха да изградим значителни сухопътни, морски, въздушни и космически възможности.

След тези думи Су въздъхна.

— Тогава кажете ми какво ви тревожи.

— Боя се, че нашите сили сега са в най-високата си точка, но скоро ще отслабнат спрямо тези на нашите противници.

Уей не разбираше това. Не се чувстваше на стабилна почва, когато се говореше по военни въпроси.

— Защо ще отслабне?

Генералът направи достатъчно дълга пауза, за да разбере Уей, че няма да отговори незабавно или директно. Обяснението му изискваше предистория.

— Можем, започвайки от утре сутринта, да елиминираме всяка съпротива в района. Но не това ни трябва. Необходимо е да се подготвим за бой с един и само един противник. Неутрализираме ли този враг, останалите евентуални конфликти ще бъдат спечелени, преди още да се бием за тях.

Уей каза:

— Вие мислите, че Съединените щати ще се ангажират с нашите набези в Южнокитайско море?

— Убеден съм в това, другарю.

— А нашите военни възможности…

— Ще бъда откровен с вас. Конвенционалните ни умения са само бледа част от онова, което имат Съединените щати. Във всяка категория — брой оръжия, качество на оборудването, обучение на силите — до последния кораб, танк, камион и спален чувал, американците имат превъзхождащо оборудване. Освен това прекараха в бой последните десет години, а ние — в обучение.

Лицето на Уей се вкамени.

— Имам чувството, че армията през двадесетгодишната модернизация не е оправдала надеждите на народа ни.

Су не се разгневи от тази забележка. Вместо това кимна.

— Това е другата страна на монетата. Добрата новина. Много аспекти на стратегическата ни модернизация са успешни. Имаме голямо предимство в една военна специалност. Във всеки конфликт с наш враг ще притежаваме пълно информационно надмощие. Армията на председателя Мао, армията, в която са служили вашият и моят баща, е заменена с нещо по-голямо. Механизирани К4СНР. Командване, контрол, компютри, комуникация, събиране на сведения, наблюдение и разузнаване. Имаме добри ресурси, връзки и организация. А силите ни са на разположение за незабавно нападение.

— Нападение? Вие за кибервойна ли говорите?

— Кибервойна и кибершпионаж, комуникация между системи и сили за оптимизиране на ефекта от тях. Пълно информатизиране на бойното пространство. Ние превъзхождаме американците значително.

Уей се обади:

— Вие казахте, че имате лоши новини. Но това звучи като добра вест.

— Лошата вест, другарю генерален секретар, е, че графикът, който искахте аз и моите военни да подкрепим, е нереалистичен.

— Но ние трябва да постигнем всичко това до края на партийния конгрес, до пет години. Продължим ли повече, водещата ни роля ще отслабне и не можем да сме сигурни, че…

— Не ме разбирате — прекъсна го председателят. — Аз искам да кажа, че за постигането на нашите цели не може да отделим по никакъв начин повече от година. Вижте, това ново умение е нашето единствено истинско, вярно тактическо предимство над американците. Невероятно предимство. Но то ще отслабне. Американците изграждат бързо своята кибернетична защита и страната им и техните сили реагират бързо на заплахата. В момента защитата на американските мрежи е предимно от реагиращ тип. Но киберкомандването на Америка бързо променя това, както и целия пейзаж на бъдещите войни. Президентът Райън е засилил всички ресурси на киберкомандването и скоро това ще повлияе на способностите ни.

Уей разбра.

— Казвате, че моментът за ползване на тези умения е сега?

— Прозорецът ще се затвори и се боя, че няма повече да се отвори. Никога. Америка ни настига. В Конгреса си прокарват закони, които ще модернизират вътрешната им компютърна инфраструктура. Администрацията на президента Райън се отнася сериозно към този въпрос. Ако ние прокарваме бавно нашата… вашата програма за разширяване, ще се поставим в много неизгодно положение.

— Вие желаете да започнете незабавно.

— Ние трябва да започнем незабавно. Трябва да наложим убеждението си, че Южнокитайско море е от съществен интерес за Китай, и да си осигурим контрол върху морето веднага. До няколко дни, не седмици, е необходимо да засилим своите патрули в Малакския проток и да закараме военноморски сили на островите Спратли и остров Хуангян. Мога да разположа сили на някои от ненаселените острови до седмица. Всичко това е включено в доклада. След това трябва да обявим новите си взаимоотношения с Хонконг и да започнем блокада на Тайван, и всичко това да стане през следващите шест месеца. След година, с очевидно за всички агресивно и напредничаво мислене, ние ще сме изпълнили целите си, а американците ще са твърде заети да ближат раните си, за да ни спрат.

Уей помисли над тези думи за момент.

— Америка ли е единствената ни стратегическа заплаха?

— Да. Особено след като Джак Райън е в Белия дом. Точно както при нашата война с Русия, той отново е проблем. Не само поради пряката заплаха на неговата армия, но и заради арогантното поведение на нашите съседи. Те смятат, че Китай няма да стори нищо срещу никой от съюзниците на Америка, докато Райън е на власт.

Уей каза:

— Защото ни победи през последната война.

Су възропта:

— Спорно е дали ни е победил. Руснаците също участваха, ако си спомняте.

Уей вдигна длан в знак на извинение.

— Вярно е, но помня, че ние нападнахме Русия.

Су отговори категорично:

— Но не сме нападали Съединените щати. И все пак това беше преди седем години, а американските ВМС продължават да патрулират редовно в Източнокитайско море, близо до нашите води. Скоро продадоха военна техника на Тайван за девет милиарда долара. Застрашават ни с достъпа си в региона. Аз не трябва да ви казвам, че осемдесет процента от нефта, който ползваме, преминава през Малакския проток и че Съединените щати могат да застрашат този поток с бойна група от самолетоносачи. Ние трябва да преминем в офанзива срещу тях, за да успее вашият план.

Уей не разбираше много от военни въпроси, но всеки в Политбюро знаеше това.

— Но ако започнем военни действия, Райън ще…

Су го прекъсна:

— Ние ще започнем военни действия, без Райън да разбере, че сме ги започнали. Можем да го направим, без да разкриваме, че ние сме агресор.

Уей сръбна от чая си.

— Нещо като нападение с компютри?

— Другарю президент, изпълнява се тайна операция, за която не знаете.

Уей вдигна тесните си вежди над чашката за чай.

— Надявам се, че има много на брой такива операции, за които не знам.

Су се усмихна.

— Така е. Но тази ще бъде съществено важна за реализирането на вашите цели. Необходимо ми е само да дадете нареждане и ще започнем отначало бавно, а после много внимателно, за да не се разбере, че всичко е оттук, от Китай, ще навредим на способностите на Съединените щати да ни победят. Ще ги изпратим срещу други врагове, ще ги накараме да се съсредоточат върху вътрешни проблеми, които ще разпилеят вниманието и ресурсите им, и така нашите действия тук, в района, ще минат на заден план за тях.

Уей отговори:

— Забележителна хвалба, председателю Су.

Су помисли над тази бележка, преди да каже:

— Не го казвам лекомислено. Ние ще нанесем много малки рани, просто драскотини по тялото на гигант като Америка. Но тези драскотини ще кървят, това мога да ви го обещая. И гигантът ще отслабне.

— И няма да знаят, че ние сме тези, които ги отслабват?

— Ние ще бъдем невидима армия. Америка няма да знае, че Народната освободителна армия ги е препънала.

— Това звучи прекалено добре, за да е истина.

Су кимна бавно.

— Ще има и спънки, провали от тактически характер. Никой боен план не минава без проблеми. Но ще успеем в стратегическо отношение. Залагам репутацията си.

Уей се изправи в стола си.

— Като предводител на нашата армия, другарю, ще се наложи да го сторите.

Су се усмихна.

— Разбирам. Но инфраструктурата е на място и трябва да използваме предимството си, докато го имаме. Нуждата за това е голяма. Възможностите ни са големи.

Уей остана неприятно изненадан, че Су определено иска пълномощия да започне конфликта още сега. Поколеба се за момент.

— Същото казаха и нашите предшественици. Малко преди войната с Русия.

Председателят кимна мрачно.

— Знам. И не мога да оборя тази забележка, но ще ви напомня, че между онези времена и сега има една голяма разлика.

— И каква е тя?

— Преди седем години нашите предшественици подцениха Джак Райън.

Уей се облегна на стола си, загледан няколко секунди в тавана, преди да се засмее весело.

— Определено няма да допуснем точно тази грешка.

— Не. Няма да я допуснем. И ако сте съгласен да започна действия, искам да помоля да помислите и за още нещо. От години говоря, че трябва да действаме в Южнокитайско море, за да защитим насъщните си интереси. Известен съм, освен всичко, което съм казвал или вършил, като човека, който иска да върне тази територия на Китай. Ако започнем действия, без вие да кажете нещо, се опасявам, че някои хора на Запад ще решат, че действам без вашето разрешение.

Су се приведе напред и каза с приятелски, дружелюбен тон:

— Не искам да останете встрани. Смятам, че трябва да говорите със силни думи. Да покажете на света, че вие командвате.

Уей каза:

— Съгласен съм. Ще говоря за нашите насъщни интереси в Южнокитайско море.

Су остана доволен от тези думи. Усмихна се.

— Значи, нека сме наясно. Вие позволявате да започна военни действия?

— Да. Правете каквото смятате, че е най-добре. Имате благословията ми да започнете първоначалната подготовка. Но ви предупреждавам отсега, председателю, че ако този ваш замисъл бъде разкрит и ако това застраши нашето начинание, ще поискам незабавно да прекратите операцията си.

Су очакваше подобно мекушаво нареждане.

— Благодаря. Действията, които ще започнем сега, ще отслабят ударите на врага при евентуални бойни действия по-късно. Бъдете спокоен и знайте, че решението ви тази вечер помогна значително на нашето начинание.

Уей Джънлин кимна.

Су си тръгна от срещата напълно убеден, че Уей Джънлин няма представа какво е позволил.

* * *

Председателят Су се върна в кабинета си двадесет минути по-късно. Поискал беше от Ся, своя адютант с две генералски звезди, да подготви един телефонен разговор и когато адютантът се показа на вратата и обяви, че връзката е готова, едрият председател кимна и му махна с пръсти да го остави сам.

Когато вратата се затвори, Су вдигна слушалката и я сложи до ухото си.

— Добър вечер, докторе.

— Добър вечер, другарю председател.

— Имам важни новини. С това обаждане започвате изпълнение на операция „Земна сянка”.

— Много добре.

— Кога ще започнете?

— Агентите са на място, както поискахте, затова ще действаме незабавно. След това до седмица, най-много две, ще минем към киберкинетични действия. После нещата ще се развият много бързо.

— Разбирам. А как са приготовленията за операция „Слънчев огън”?

Отговорът дойде без забавяне:

— Приготовленията ще завършат в момента, в който получим необходимия хардуер от Шънджън и го включим в интернет. Ще бъдем готови до десет дни. Очаквам заповедите ви.

— А аз очаквам моите.

— Другарю председател?

— Да, докторе?

Считам за свой дълг да ви напомня отново, че след започване на „Земна сянка” е извън възможностите ми да спра основните аспекти на операцията.

Председателят Су Къцян се усмихна.

— Докторе… аз разчитам на нашата невъзможност да променим курса на нещата след началото на операция „Земна сянка”. Цивилното ръководство позволи да съборим първата плочка от доминото в редицата, сякаш можем просто така да спрем инерцията, преди да паднат втората и третата плочка. Волята на нашия президент е силна в този момент, преди да започнат трудностите. Ако се разколебае под натиск, ще изтъкна, че пътят е само напред.

— Да, другарю председател.

— Получихте заповеди, докторе. Не очаквайте да ви се обаждам отново, преди да ви позвъня с позволението да започнете „Слънчев огън”.

— Ще продължавам да докладвам по съответните канали.

— Желая ви щастие — отговори Су.

— Шъ-шъ. Благодаря.

Слушалката в ръката на председателя замлъкна и той я погледна усмихнат, преди да я върне на мястото й върху телефона.

Центъра не беше от приказливите.

ПЕТНАДЕСЕТ

Силиконовата долина е дом на „Интел”, „Епъл”, „Гугъл”, „Оракъл” и дузини други големи технологични компании. В тяхна подкрепа през последните двадесет години в района са създадени стотици, ако не хиляди по-малки фирми.

Менло парк, Калифорния, е в Силиконовата долина, на север от Пало Алто, и сградите и бизнес парковете там предлагат място на стотици високотехнологични компании.

В средно голям комплекс на улица „Рейвънсуд”, северно от изследователската фирма SRI, на една врата има табелка с надпис „Консултанти по адаптивна сигурност на данните”. Под нея пише, че работното време на компанията е същото, както на останалите фирми в бизнес парка. Но служителят от нощната охрана, който мина оттук на количката за голф в четири сутринта, не се изненада от това, че на паркинга имаше няколко коли още преди шест часа, когато започна смяната му.

Шефовете на фирма ADSC Ланс Боулдър и Кен Фармър работеха до късно. Позицията им го налагаше.

Ланс и Кен израснаха врата до врата в Сан Франциско и може да се каже, че живееха с компютрите си в ранните дни на интернет. Когато станаха на дванадесет години, момчетата вече сглобяваха компютри и пишеха програми, а на петнадесет години двамата приятели се превърнаха в завършени хакери.

Хакерската субкултура сред интелигентните тийнейджъри привличаше силно Кей и Ланс и двамата се заеха да разбиват компютърните мрежи в училищата, в местните университети и в други цели по света. Не нанасяха никакви щети, не се занимаваха с измами с кредитни карти или с кражба на идентичност, нито пък продаваха крадени данни на други — правеха всичко това заради вълнението и предизвикателството.

С изключение на няколко надписа на сайта на своето училище, двамата не вършеха нищо лошо.

Но местната полиция не виждаше нещата така. Арестуваха двете момчета заради надписите, които учителят им по компютри успя да проследи до тях, и Ланс и Кен си признаха веднага.

След няколко седмици общественополезен труд двамата решиха да се променят, преди да станат зрели хора, когато подобни конфликти със закона щяха да останат в досиетата им и можеха сериозно да попречат на бъдещите им планове.

Вместо това двамата насочиха талантите си и енергията си в правилната посока и успяха да влязат в Калифорнийския технологичен университет, където завършиха компютърни науки, а после започнаха работа в различни софтуерни фирми в Силиконовата долина.

Двамата се превърнаха в примерни граждани, но в сърцата си останаха хакери и по тази причина напуснаха света на корпорациите и още ненавършили тридесет години, създадоха своя фирма, специализираща в проверките за пробиване през защити, или както казват в света на компютърните мрежи, етично хакерство.

Предлагаха услугите си на компютърните отдели на банки, вериги магазини, производители и други, а после опитваха да проникнат в мрежите на клиентите си и да разбият интернет страниците им.

И не след дълго хакваха стопроцентно системите на клиентите си.

Създадоха си репутация на едни от най-добрите хакери с „бели шапки” в Силиконовата долина и големите антивирусни компании „Макафи” и „Симантек” опитваха няколко пъти да ги откупят, но двамата младежи искаха да развият собствена мощна компания.

Бизнесът им растеше заедно с репутацията и скоро започнаха Да работят с държавни договори, като опитваха да проникват в така наречените непробиваеми системи на свръхсекретни правителствени фирми и търсеха пролуки, които хакерите с „черни шапки”, или зловредните хакери, все още не са открили. Ланс и Кен, заедно с дузините си служители, се справяха отлично с тази задача и сега, след като имаше нови правителствени клиенти, фирмата започваше ново разширение.

Двамата собственици изминаха дълъг път за пет години, но все още работеха по двадесет часа на ден, ако се налагаше.

Точно като тази вечер.

Те и трима други служители работеха извънредно, защото откриха нова пролука в един сървър компонент на „Уиндоус”, който можеше да се използва срещу всяка осигурена компютърна мрежа на правителството. Забелязаха я при тестове в правителствена служба в близкия град Сънивейл, Калифорния.

Ланс и Кен намериха уязвимо място, а после написаха собствен троянски кон — програма, която се хваща за нормален процес и чрез него навлиза в секретната мрежа. Оттам с удивление откриха, че могат да изпълнят „възходяща атака”, като използват връзките на компанията с Министерството на отбраната, в чиято мрежа можеха да проникнат и да влязат в най-сигурните информационни бази данни на армията на САЩ.

Всеки в ADSC разбираше на какво са попаднали. Ако някой хитър и решителен хакер открие тази уязвимост, преди „Майкрософт” да я запуши, можеше да вкара собствен вирус, за да краде, променя или изтрие терабайтове важни данни, необходими за воденето на война.

Ланс и Кен не бяха предупредили клиентите си, Министерството на отбраната или колегите си в Звеното за цифрови престъпления на „Майкрософт”, защото искаха да са сигурни, че не грешат, и затова извършваха проверки цяла нощ.

И този проект трябваше да върви с пълна пара дори сега, в четири сутринта, ако нямаше един сериозен проблем.

В целия бизнес парк спря токът.

* * *

— Е… кофти — каза Ланс, като се огледа из тъмния офис. Единственото осветление в стаята идваше от бледата светлина на мониторите пред петимата мъже. Компютрите все още работеха на батерии, които позволяваха мъжете да не загубят данните си, но тъй като имаха още час заряд, мъжете трябваше да изключат машините, ако захранването не се възобновеше скоро.

Маркъс, един от водещите аналитици на фирмата, взе пакет цигари и запалка от чекмеджето на бюрото си и стана. Вдигна ръце над главата си, за да се протегне, и каза:

— Кой е забравил да плати на ПГЕ?

„Пасифик Гас енд Електрик” беше местният доставчик и никой от петимата млади мъже в залата не помисли и за момент, че става въпрос за неплатена сметка. Офисът разполагаше с двадесетина компютъра, няколко мощни сървъра в мазето и дузини други електронни периферни устройства, които черпеха ток от мрежата.

И не за първи път причиняваха изключване на бушоните.

Кен Фармър стана и отпи бързо от кутията с топла пепси-кола.

— Отивам да пикая, а после ще сляза да оправя бушона.

Ланс отговори:

— Идвам с теб.

Аналитиците Тим и Раджеш останаха пред компютрите си, но облегнаха глави на ръцете си, за да си починат.

Фирма, чиято работа включваше проследяване на хакери, се нуждаеше от стабилна, мощна и напълно сигурна компютърна мрежа и ADSC имаше инструментите и протоколите, необходими за осуетяване на кибернападения.

Ланс и Кен отделяха голямо внимание на непробиваемостта на мрежата на своята фирма.

Не така обаче се отнасяха към физическата охрана на имота.

* * *

На сто и двадесет метра от мястото, където Ланс, Кен и тримата им служители се протягаха, пушеха и пикаеха, един самотен мъж навлезе в тежката мъгла между дърветата в тъмната и тиха улица „Рейвънсуд” и се отправи към бизнес парка, където се намираше фирма ADSC. Ако се изключи ранният час и леката промяна на пътя, за да се крие от светлината на лампите, в този мъж нямаше нищо необичайно.

Носеше черен дъждобран с цип, със свалена качулка, ръцете му бяха с ръкавици и ходеше бавно, сякаш на разходка.

Тридесетина метра зад него по същия път тръгна и втори мъж, но той се движеше по-бързо и доближи мъжа пред себе си. И той носеше тъмен шлифер със свалена качулка.

На двадесет метра зад втория пешеходец по пътеката изтича трети мъж, който бързо настигна двамата пред него. Той носеше тъмен екип за джогинг.

Тримата се събраха няколко метра преди паркинга на комплекса, като бегачът забави ход, за да не изпреварва другите, и така тримата се завъртяха като един и влязоха в бизнес парка.

Небрежно тримата нахлузиха качулките на главите си. Всички носеха поларени маски на вратовете си и ги вдигнаха, за да скрият лицата си до очите.

Излязоха в малкия паркинг, който, ако имаше ток, щеше да е осветен.

Тримата бръкнаха в якетата си и измъкнаха белгийски полуавтоматични пистолети FN 57. Всеки пистолет имаше по двадесет и един патрона от мощния за ръчно оръжие калибър 5.7.

От цевите на пистолетите стърчаха дълги заглушители.

Един мъж, когото наричаха Жерав, водеше малката група. Той разполагаше с още мъже — общо седем, но реши, че тук няма да му трябват всички, затова за тази фаза на мисията дойде само с двама.

И се оказа прав. ADSC не представляваше трудна мишена, както и да я гледа човек.

* * *

Охраната се състоеше от един пазач, който патрулираше из комплекса с количка за голф по това време. Седеше в увитата с прозрачен найлон с цип кабина, за да се пази от мократа мъгла.

Когато светлините не се включиха до тридесет секунди, той извади телефона си. Знаеше, че от шестте компании с офиси тук само няколко души от ADSC са на работа толкова рано. Реши да им се обади, за да провери дали нямат нужда той да дойде с фенерчето.

Докато пазачът преглеждаше списъка с лицата за контакт, някакво движение отвън найлоновата обвивка привлече погледа му. Вдигна очи и ги насочи наляво.

* * *

Жерав стреля веднъж през найлона в челото на пазача от около метър и половина. Вътре плиснаха кръв и мозък, а младият мъж се свлече напред. Пръстите му изпуснаха мобилния телефон, който падна в краката му.

Жерав отвори ципа на найлона, прерови джобовете на пазача и измъкна комплект ключове.

Тримата обиколиха сградата. Тук цареше пълна тъмнина, нарушавана от оранжевото пламъче на една цигара.

— Хей — чу се несигурен глас някъде иззад пламъчето.

Жерав вдигна пистолета си и стреля три пъти в тъмното. На светлината на дулния пламък видя как един млад мъж пада през отворена врата към малка кухня.

Двамата мъже с качулки от екипа на Жерав изтичаха напред и измъкнаха мъртвия мъж, след което затвориха вратата.

Жерав измъкна радиостанция от якето си. Натисна бутона за разговор три пъти.

Заедно тримата изчакаха до вратата тридесет секунди. След това на паркинга се появи черен „Форд Експлорър” и се спусна към тях с угасени фарове. Колата спря и от нея излязоха още петима души, облечени по същия начин, както тези до вратата, но носеха и големи раници.

Всеки в групата имаше позивна с името на птица — Жерав, Яребица, Пъдпъдък, Брегобегач, Бекас, Чайка, Гъсок и Патица. Жерав беше обучен да води, а другите — да следват, но всеки от тях знаеше как да убива.

Помнеха наизуст разположението на имота от чертежите, а един носеше схема на сървърите в мазето и заедно всички влязоха през вратата на кухнята, като се движеха тихо в тъмното. Излязоха от кухнята и тръгнаха по един коридор, през който се озоваха в предното фоайе. Тук се разделиха на две. Четирима тръгнаха по стълбището, а други четирима в обратна посока, край асансьорите и към главната лаборатория.

* * *

Ланс Боулдър беше взел фенерче от кутията с инструменти в шкафа до кухнята и с него тръгна към стълбището, за да провери аварийното захранване, което поддържаше работата на сървърите. Надяваше се причината да е в бушона. Реши да узнае дали токът е спрял навсякъде и затова извади телефона си и прати съобщение до Ранди — пазача на двора.

Когато вдигна очи от телефона си, се сепна. На метър пред себе си освети мъж, облечен от горе до долу в черно. Зад него имаше и други мъже.

След това забеляза дългия пистолет в ръката на първия мъж.

Успя само да изстене леко, когато Жерав го простреля два пъти в гърдите. Пистолетът със заглушител излая в коридора. Тялото на Ланс се блъсна в стената отдясно и той се извъртя наляво, а после се свлече по лице.

Фенерчето му падна на пода и освети пътя на четиримата убийци, които се насочиха към лабораторията.

Кен Фармър се възползваше от спирането на тока в сградата. Не беше напускал бюрото и компютъра си вече шест часа и сега тъкмо приключваше в тоалетната. Аварийното осветление не достигаше дотук, поради което буквално трябваше да напипва пътя си няколко метра, за да се върне в офиса.

Видя силуетите на мъжете пред себе си и веднага разбра, че те не са колегите му.

— Кои сте вие? — запита той. От прекомерна изненада дори не се уплаши.

Първият мъж от групата го приближи бързо и опря заглушителя на пистолета си в челото му.

Кен вдигна бавно ръце.

— Ние нямаме пари.

Заглушителят го блъсна назад и той тръгна заднешком към тъмната лаборатория. Щом влезе, видя около себе си някакви хора, а после чу виковете на Раджеш и Тим, последвани от пукането на оръжията със заглушители и дрънчене на гилзи по застлания с плочки под.

Заведоха Фармър до бюрото му, груби ръце в ръкавици го обърнаха и го сложиха да седне на стола си, откъдето виждаше на светлината от екраните проснатите на пода Тим и Радж.

Не можеше да приеме, че преди малко са ги убили.

— Каквото и да искате… ваше е. Само недейте…

Жерав приближи заглушителя до дясното слепоочие на Кен Фармър и стреля веднъж. По килима се посипаха мозък и тъкани, а тялото падна на пода, окъпано в кръв.

След няколко секунди Брегобегач се обади по радиото. Каза на мандарин:

— Сградата е осигурена.

Жерав не отговори, а извади сателитен телефон от якето си. Натисна един бутон, изчака няколко секунди и каза:

— Включи тока.

След петнадесет секунди електричеството в сградата се възстанови. Четирима от хората на Жерав застанаха да охраняват входовете на фирмата, а трима други слязоха в мазето.

Жерав седна на бюрото на Кен и отвори личната му електронна поща. Започна ново съобщение, след това добави всички в списъка за контакти, което значеше, че съобщението ще стигне до повече от хиляда души. После Жерав бръкна в якето си и извади малък бележник, на който имаше писмо на английски език. Преписа го в съобщението, като заради ръкавиците се справяше съвсем бавно.

Семейство, приятели и колеги,

Обичам всички ви, но не мога да продължавам. Животът

ми е провал. Нашата фирма е лъжа. Аз ще унищожа всичко.

Ще убия всички. Нямам друга възможност.

Съжалявам.

Желая ви мир. Кен

Жерав не натисна бутона за изпращане на пощата, а се обади по радиостанцията. Пак каза на мандарин:

— Десет минути.

Стана и прекрачи тялото на Фармър, за да тръгне към мазето, където тримата от екипа му започваха да подреждат дузина собственоръчно направени експлозиви по сървърите. Поставяха ги внимателно до твърдите дискове и платките памет, за да не остане никакъв цифров запис.

Очистването на дисковете щеше да отнеме часове, а Жерав нямаше толкова време, затова му заповядаха да използва по-кинетичен подход за тази задача.

След седем минути приключиха. Жерав и Чайка се върнаха в лабораторията, където Жерав подаде пистолета си на Чайка и се наведе над клавиатурата на Фармър, за да натисне с мишката бутона за изпращане на обезпокоителното съобщение до 1130 получатели.

Жерав прибра бележника с писмото в джоба си и погледна тялото на Кен Фармър. Чайка сложи пистолета в дясната ръка на мъртвеца.

В джоба на Фармър се озоваха още няколко пълнителя и след минутка четиримата мъже напуснаха лабораторията. Един от екипа включи бушоните в мазето, след което всички се насочиха навън през кухнята към чакащия ги „Форд Експлорър”.

Другите четирима, които охраняваха входовете, вече ги чакаха в колата.

Потеглиха бавно и спокойно, тринадесет минути след влизането в имота. Четири минути след като завиха по магистралата от улица „Рейвънсуд”, небето зад тях се озари от мощна експлозия.

ШЕСТНАДЕСЕТ

Джак Райън-младши замина с черното си БМВ 335i във Вашингтон за сутрешната си обиколка около Нешънъл Мол[1]. Мелани дойде с него — прекарала беше нощта в дома му. Двамата носеха екипи за джогинг и маратонки, като Мелани имаше на кръста си чанта с бутилка вода, ключове и портфейл, както и други дреболии. Подаваха си една термочаша, от която пиеха кафе за малко повече енергия преди бягането.

Райън спря колата на паркинга северно от басейна пред Капитолийския хълм, където двамата довършиха кафето си, заслушани в предаването „Седмично издание” на радио Ен Пи Ар. Съобщиха накратко за убийство и самоубийство с пет жертви, извършено предишната сутрин в софтуерна фирма в Менло парк, Калифорния.

Нито Джак, нито Мелани имаха какво да кажат за случая.

След новините двамата излязоха от колата и тръгнаха към басейна, при който няколко минути загряваха, отпиваха вода и гледаха изгрева на слънцето над сградата на хълма, както и другите като тях, които тичаха в различни посоки.

Не след дълго потеглиха в западна посока. Въпреки отличната форма и на двамата Мелани беше по-добрият атлет във всяко отношение. Започнала беше да тренира футбол като тийнейджър, още когато баща й, полковник от Военновъздушните сили, замина за Египет, и след като я приеха с пълна стипендия в Американския университет, тя играеше в отбора като силен и надежден защитник и стана капитан през последната година.

Продължаваше да се поддържа и през двете години след колежа чрез тичане и многобройни часове на яростни тренировки във фитнес залата.

Джак свикна да тича няколко километра две-три сутрини през седмицата, което му помагаше да не изостава от Мелани, но след петия километър обикновено започваше да се задъхва. Когато минаха край института „Смитсониън”, той си наложи да не я моли да забави малко, защото не можеше да си признае, че едва се справя.

Забеляза как след шестия километър тя няколко пъти го погледна и знаеше, че лицето му издава колко е напрегната всяка част на тялото му, но продължи напред.

Тя каза спокойно:

— Да спрем ли?

— Защо? — запита той, като едва си поемаше дъх.

— Джак, ако искаш малко да забавя, само ми кажи…

— Добре съм. Ще се надбягваме ли до финала? — отговори той, като ускори малко и я изпревари.

Мелани се разсмя.

— Не, благодаря — каза тя. — Това темпо ми е добре.

Джак забави малко, като мълчаливо благодари на Бог, че тя не се хвана на този блъф. През следващите петдесет метра усещаше, че тя го гледа, и имаше чувството, че Мелани разбира напълно какво става. Правеше му услуга, като не го насилваше, за което Джак изпита благодарност.

Изминаха десетина километра. Спряха при басейна, откъдето започнаха, и Джак се преви надве, облегнал длани на коленете си.

— Добре ли си? — запита Мелани и сложи ръка на гърба му.

— Да-да — отвърна Джак и опита да се съвземе. — Мисля, че май настивам.

Тя го потупа по гърба, извади бутилката с вода от чантичката и му я подаде.

— Пийни си. И да си тръгваме. Можем да купим портокали по пътя и ще направя сок, за да пиеш с омлета, който ще ти сготвя.

Джак се изправи и изстиска продължително струя вода в устата си, а после целуна Мелани нежно.

— Обичам те.

— И аз те обичам — отвърна жената, взе бутилката и също отпи продължително, след което, като погледна над бутилката, присви очи.

Един мъж в шлифер и със слънчеви очила стоеше на тридесетина метра. Гледаше към двамата и не си направи труда да избегне погледа на Мелани.

Джак не усещаше присъствието му.

— Готова ли си да се качваме в колата?

Мелани бързо отклони очи от мъжа.

— Да. Да тръгваме.

Потеглиха пеша към авеню „Пенсилвания”, отдалечавайки се от мъжа с шлифера, но не изминаха и двадесет метра, когато Мелани протегна ръка и хвана Джак за рамото.

— Знаеш ли? Не искам да го правя, но се сетих, че трябва тази сутрин да се прибирам.

Райън се изненада.

— Няма ли да идваш до нас?

На лицето й се изписа разочарование.

— Не, съжалявам. Трябва да свърша една работа за хазяина.

— Искаш ли помощ? Аз се оправям добре с отвертка.

— Не… не, благодаря. Ще се справя.

Мелани видя как очите на Джак се местят натам-насам, сякаш търсят начин да разберат какво точно я е накарало да промени решението си.

Преди да успее да се поинтересува от внезапната промяна на плана, тя запита:

— Поканата за вечеря със сестра ти в Балтимор за довечера остава, нали?

Джак кимна бавно.

— Да.

След кратка пауза запита:

— Нещо не е ли наред?

— Не, изобщо не е така. Освен че забравих, че трябва да се погрижа за разни неща вкъщи. А и имам да свърша някои служебни работи за понеделник.

— Нещо, което ще свършиш в апартамента си или ще трябва да идеш в „Либърти Кросинг”?

„Либърти Кросинг” наричаха комплекса постройки, в който се намираше службата на Мелани Крафт.

— А, става дума за малко обществена информация. Знаеш как винаги работя малко на черно — отговори момичето с усмивка, за която се надяваше да не изглежда така пресилена, както я чувстваше.

— Мога да те закарам до вас — предложи Джак, като очевидно не се хващаше на въдицата, но участваше в играта.

— Няма нужда. Ще се кача на метрото и ще се прибера за нула време.

— Добре — отговори Джак и я целуна. — Приятно прекарване. Ще те взема към пет и половина.

— Нямам търпение.

Когато той тръгна към колата си, Мелани извика:

— Вземи си портокалов сок на път към къщи. Погрижи се за настинката.

— Благодаря.

* * *

След няколко минути Мелани премина край заведението „Капитал грил” на път за метростанция „Аркайвс”. Когато зави на ъгъла с Шеста улица, се озова лице в лице с мъжа с шлифера.

— Госпожице Крафт — каза мъжът с учтива усмивка.

Мелани спря рязко и го изгледа в продължение на няколко секунди, след което каза:

— Какво ви има, по дяволите?

Все още усмихнат, мъжът запита:

— Какво искате да кажете?

— Не можете просто така да се появявате.

— Мога и го направих. Трябва ми само малко от времето ви.

— Вървете по дяволите.

— Това не е много учтиво, госпожице Крафт.

Жената тръгна отново към метрото.

— Джак ви забеляза. Видя ви.

Мъжът я последва, като забърза, за да не изостава.

— Сигурна ли сте, или просто подозирате?

— Предполагам. Изненадахте ме. Трябваше да го разкарам по най-глупав начин, защото не знаех дали няма сам да дойдете при нас. Той се досети, че има нещо. Не е идиот.

— Интелектът няма общо с умението да забелязваш, че те наблюдават. Това се постига с обучение, Мелани.

Крафт не отговори, а продължи да върви.

— Според вас откъде може да има такова обучение?

Мелани спря.

— Ако трябва да говорим, защо не ми позвънихте?

— Защото исках да говорим лично.

— За какво?

Сега мъжът се усмихна престорено.

— Моля, Мелани. Бързо ще стане. Паркирал съм на улица „Индиана”. Ще намерим някое тихо място.

— С тези дрехи? — запита тя. Погледна тесните си шорти и яке марка „Пума”.

Мъжът я огледа, като се позабави.

— Защо не? Аз навсякъде бих ви завел в този вид.

Мелани изстена наум. Дарън Липтън не беше първият развратен задник на работа във федералните служби. Но пък беше първият развратен задник на поста старши специален агент на ФБР, поради което Мелани го последва с нежелание към колата му.

СЕДЕМНАДЕСЕТ

Тръгнаха надолу по подхода към подземния паркинг, почти празен толкова рано в неделя сутрин, и седнаха на предните седалки на минивана на Липтън. Той сложи ключа в ключалката, но не запали двигателя и двамата останаха сред тишината на полутъмния гараж. Единствената светлина върху лицата им идваше от слабата флуоресцентна лампа на бетонната стена.

Липтън, около петдесетгодишен, носеше сиво-русата си коса с момчешки бретон, който не го подмладяваше, а по-скоро му придаваше вид на човек, който се е сресал набързо. По лицето му се виждаха белези от акне и бръчки и имаше вид на човек, който обича слънцето точно толкова, колкото и пиенето — Мелани си представи как той посвещава много внимание едновременно на тези две занимания. Афтършейвът му се оказа толкова силен, че тя се запита дали не пълни ваната си с него и не се гмурка всяка сутрин. Говореше прекалено шумно и бързо и още от самото начало оставяше погледа си доста време върху бюста й, очевидно доволен, че тя знае какво прави той.

Напомняше й на чичото на бивш приятел от гимназията, който прекалено дълго я зяпаше и подмяташе комплименти за атлетичното й тяло по очевидно перверзен начин, но с внимателно подбрани думи, които му позволяваха да отрече, че е така.

Накратко, Липтън беше отвратителен.

— Доста време мина — каза той.

— От месеци не съм ви чувала. Мислех, че се занимавате с други неща.

— Други неща ли? Имате предвид, че съм напуснал ФБР, отдела за национална сигурност или контраразузнаването?

— Имах предвид вашето следствие.

— Да оставя Джак Райън-младши? Не. Напротив, точно както вас, и ние все още се интересуваме силно от него.

— Очевидно нямате доказателства — отвърна Мелани с подигравателен тон.

Липтън потупа с пръсти по волана.

— За момента следствието на Министерство на правосъдието е само набиране на информация, като още не се знае дали от нея ще се стигне до обвинение или не.

— Вие ли ръководите следствието?

— Аз ръководя вас. Но на този етап не е нужно да знаете повече от това.

Мелани погледна през предното стъкло към бетонната стена и каза:

— Когато за първи път се обадихте през януари, след ареста на директор Олдън, казахте същото. Отделът за национална сигурност на ФБР проучва интереса на Олдън към Джак-младши и „Хендли Асошиейтс” и подозренията му, че Джак и неговите колеги събират класифицирана информация за националната сигурност, за да правят незаконни сделки на световните финансови пазари. Но вие казахте, че всичко това са предположения и че не е извършено никакво престъпление. И ето сега, шест месеца по-късно, сме пак заедно и нищо не се е променило, нали?

— Някои неща се промениха, госпожице Крафт, но вие не знаете за тях.

Мелани въздъхна. Това беше кошмар. Надяваше се, че повече няма да се среща с Дарън Липтън от отдела за контраразузнаване.

— Искам да знам с какво разполагате срещу него. Искам да знам за какво става дума. Ако ви трябва помощта ми, трябва да ми обясните.

По-възрастният мъж поклати глава, но не спря да се хили.

— Вие сте човек на ЦРУ, отдаден на заем на директора на Националната разузнавателна служба и следователно мой доверен информатор в това следствие. Това не ви дава правото да гледате досието. Имате правно задължение да сътрудничите с ФБР, а също и морално.

— А Мери Пат Фоли?

— Какво за нея?

— Когато се запознахме, казахте, че тя е част от проучването на „Хендли Асошиейтс” и че по тази причина не мога да й разкривам информацията. Успяхте ли поне нея да проверите… вече?

Липтън отговори кратко:

— Не.

— Значи смятате, че Мери и Джак участват в някакво престъпление?

— Има такава възможност. Семейство Фоли са приятели на Райън над тридесет години. Разбирате, за човек на моята работа е ясно, че при подобни взаимоотношения хората си казват разни неща. Не знаем подробности за взаимоотношенията на Джак и директор Фоли, но знаем, че през последната година са се срещали няколко пъти. Възможно е тя с правомощията си да предава класифицирана информация на Джак в полза на „Хендли Асошиейтс”.

Мелани облегна глава на седалката и въздъхна продължително.

— Липтън, тая шибана история не е нормална. Джак Райън е финансов аналитик. Мери Пат Фоли е… по дяволите, тя е една американска институция. Сам го казахте. Стари приятели са. От време на време обядват заедно. Обикновено и аз присъствам. Но е прекалено да мислите, че участват в престъпление срещу САЩ.

— Ще ви напомня думите ви. Когато Чарлс Олдън ви беше искал информация, с която да свърже Джон Кларк с Джак Райън-младши и с „Хендли Асошиейтс”, вие смятахте, че те участват в нещо повече от търговията с валута. Казахте при втория ни разговор, че според вас Райън се е намирал в Пакистан по време на събитията от последната зима.

Мелани се поколеба за момент.

— Мислех, че е там. Той реагира много подозрително, когато му споменах това. По онова време имаше и друга… косвена информация, заради която ми се стори, че той ме лъже. Но нямах доказателства. Но дори и да ме е лъгал, дори да е бил в Пакистан… това не доказва нищо.

— Затова трябва да се поразровиш по-дълбоко.

— Не съм полицай, Липтън, и определено не съм агент на ФБР.

Липтън се усмихна.

— Адски добра би била, Мелани. Какво ще кажеш да поговоря с някои хора?

Тя не отвърна на усмивката му.

— Какво ще кажете да пропусна?

Усмивката му изчезна.

— Все още не сме стигнали до дъното на тази история. Ако в „Хендли Асошиейтс” се извършват престъпления, ние трябва да знаем за това.

— Не сме разговаряли от… колко? Шест месеца? Защо не правите нищо вече половин година?

— Правихме, Мелани, чрез други средства. Ще кажа отново, че ти си само малка част от пъзела. Но пък си нашият вътрешен човек… по-скоро вътрешна жена.

Мъжът изрече последните думи ухилен и бързо спусна очи по тясното яке на Мелани.

Тя не обърна внимание на забележката му и отвърна:

— Е, какво се е променило? Защо сте тук сега?

— Какво, не ти ли харесват посещенията ни?

Мелани изгледа Липтън. Погледът й сякаш казваше „яж лайна”. Такъв поглед той беше получавал от немалко красиви жени.

Дарън й намигна.

— Моите шефове искат да действаме. Говори се за подслушване на телефони, следящо оборудване, а дори и екип от хора, които да следят Райън и някои от колегите му.

Мелани поклати глава категорично.

— Не!

— Но аз им казах, че това не е необходимо. Благодарение на вашите… интимни взаимоотношения със субекта всяко наблюдение би представлявало намеса и в твоя личен живот. Шефовете ми не се трогнаха от тези думи. Не смятат, че си помогнала много досега. Но в края на краищата успях да ти осигуря малко време, за да ни издействаш добри данни, преди ФБР да разпореди пълен натиск.

— Какво искате?

— Искаме да знаем къде е денонощно, или поне колкото е възможно повече. Трябва да знаем къде пътува, кога лети, с кой самолет, в кой хотел отсяда, с кого се среща.

— Когато пътува по работа, не ме взема със себе си.

— Е, ще трябва да измъкнеш повече информация с хитри въпроси. С приказки в леглото — каза мъжът и намигна.

Мелани не отговори.

Липтън продължи:

— Карай го да ти праща по електронна поща разписанието си, когато пътува. Казвай му, че той ти липсва и че искаш да знаеш къде отива. Накарай го да ти праща потвържденията от авиокомпаниите, когато ангажира самолет.

— Той не лети с търговски авиолинии. Фирмата му има самолет.

— Самолет?

— Да. Един „Гълфстрийм”. Лети от Балтимор, но не знам повече. Споменавал го е няколко пъти.

— Аз защо не знам за това?

— Нямам идея. Казала съм на Олдън.

— Е, не си казала на мен. Аз съм от ФБР. Олдън беше от ЦРУ, а сега е под домашен арест. И определено не работи за нас.

Дарън отново намигна.

— Ние сме добрите.

— Да — отговори Мелани.

— Необходимо е да ни осигуриш информация и за колегите му. Най-вече с кого пътува.

— Как?

— Кажи му, че ревнуваш, че подозираш, че има друга любовница. Казвай му каквото трябва. Нали ви видях преди малко. Въртиш го на малкия си пръст. Това е добре. Използвай го.

— Да ти го начукам, Липтън.

Липтън се ухили и Мелани разбра, че го е зарадвала с отговора си.

— Това мога да го уредя. Ето сега говорим за едно и също. Чакай да спусна облегалката. Не че окачването на колата ми не е подлагано на такива изпитания, ако ме разбираш.

Той се шегуваше, но Мелани Крафт искаше да повърне. Почти инстинктивно протегна ръка и зашлеви агента на ФБР по челюстта.

Рязък шамар и месестото лице на Липтън издаде звук като изстрел от пушка в минивана.

Мъжът отскочи от болка и изненада, а лукавата му усмивка изчезна.

Мелани изкрещя:

— Край! Кажи на шефовете си да изпратят друг агент за срещи с мен, ако искат, но на теб няма да кажа и дума повече!

Липтън докосна устните си с пръсти и погледна избилото петънце кръв от удара на Мелани.

Мелани го изгледа злобно. Вече мислеше да излезе от минивана и да тръгне пеша до метрото. В каквото и да участваше Джак, едва ли бе вредно за Съединените щати. Тя беше изпълнила онова, което искаха от нея, още през януари.

ФБР можеше да я целуне отзад.

Посегна към дръжката на вратата, но Липтън проговори. Тонът му беше мек, но сериозен. Сега звучеше като различен човек.

— Госпожице Крафт. Ще ви задам един въпрос. Искам да ми кажете истината.

— Казах ви. С вас не говоря повече.

— Отговорете ми на този въпрос и можете да си тръгнете, няма да ви преча.

Мелани се отпусна на седалката. Впери поглед право напред през стъклото.

— Добре. Какво?

— Вие, госпожице Крафт, работили ли сте някога като агент на чуждестранен ръководител?

Сега тя се обърна към него.

— За какво, за бога, говорите?

— Чуждестранен ръководител е термин, който обозначава правителството на страна, различна от Съединените американски щати.

— Знам това. Не знам защо ми задавате този въпрос.

— Да или не?

Мелани поклати глава съвсем объркана.

— Не. Разбира се, че не. Но ако ме разследвате за нещо, искам адвокат от управлението, за да…

— А някой член на семейството ви някога работил ли е като агент на чуждестранен ръководител?

Мелани Крафт млъкна. Тялото й се вкочани.

Дарен Липтън я гледаше. Лампата отвън освети нова капка кръв на устната му.

— Какво… какво е това?

— Отговори на въпроса.

Тя се подчини, но по-колебливо отпреди.

— Не. Разбира се, че не. И не ми харесва обвинението ви, че…

Липтън я прекъсна.

— Запозната ли си с раздел двадесет и втори на сборника закони на Съединените щати? По-конкретно подраздел две, глава шестстотин и единадесет?

Гласът й потрепери, докато тя поклати глава и отговори:

— Не съм.

— Наричат го Закон за регистриране на чуждестранните агенти. Мога да го рецитирам по раздели и изречения, ако искаш, но нека да ти кажа само за една малка част от американското федерално право. Ако някой работи за друга страна, например като шпионин, и не се регистрира като такъв в правителството на САЩ, той подлежи на затвор до пет години за всяко действие като представител на другата страна.

— Е? — запита колебливо и объркано Мелани.

— Следващият въпрос. Запозната ли си с раздел осемнадесет на сборника?

— Отново, агент Липтън, не знам защо…

— Този текст е страхотен. Любимият ми. Той гласи, като, разбира се, перифразирам, но и него мога да ти го цитирам дословно, че можеш да получиш до пет години във федерален затвор за това, че лъжеш федерален служител.

Дарън се усмихна за първи път, откакто Крафт го шамароса.

— Федерален служител като мен например.

В гласа на Мелани вече нямаше и частичка от предишната арогантност и наглост.

— Е, и какво?

— Ами това, Мелани, че преди малко ме излъга.

Мелани не отговори.

— Баща ти, полковник Роналд Крафт, е предавал свръхсекретна информация на палестинските власти през 2004 г.‍ Това означава, че е агент на чуждестранен ръководител. Само дето не се е регистрирал като такъв, не е бил арестуван, обвиняван и дори подозиран от правителството на САЩ.

Мелани се слиса. Ръцете й затрепериха, а зрението й се замъгли.

Липтън се усмихна още по-широко.

— И ти, сладурано, знаеш всичко това. Знаела си навремето, което означава, че преди малко излъга федерален служител.

Мелани Крафт посегна към дръжката на вратата, но Дарън Липтън я хвана за рамото и я извъртя силно.

— Също така си излъгала в молбата си за назначаване в ЦРУ, където пишеш, че не са ти известни контакти с агенти на чуждестранно правителство. Скъпият ти стар татко е бил изменник и шибан шпионин и ти си знаела това!

Тя отново посегна към дръжката на вратата и Липтън отново я завъртя към себе си.

— Слушай! На половин километър сме от сградата на ФБР. До десет минутки мога да съм на бюрото си, за да напиша заповед за арестуването ти в понеделник до обяд. За федералните престъпления няма давност, така че пет години означават пет шибани години!

Мелани Крафт изпадна в шок и усети как кръвта бушува в главата й. Стъпалата й изстинаха.

Опита да каже нещо, но не можа.

ОСЕМНАДЕСЕТ

Липтън отново заговори спокойно:

— Скъпа… успокой се. Не ме е грижа за насрания ти баща. Никак. Не ми пука и за бедната му милозлива дъщеря. Интересува ме Джак Райън-младши и задачата ми е да използвам всеки инструмент, с който разполагам, за да науча за него всичко, което ми трябва.

Мелани го погледна с налетите си със сълзи очи.

Мъжът продължи:

— И хич не ме е грижа, че посраният Джак Райън-младши е син на президента на Съединените щати. Ако той и тлъстата му фирма за финансов мениджмънт в Уест Одентън използват класифицирана информация, за да забогатяват, аз ще ги срина. Ще ми помогнеш ли, Мелани?

Мелани, загледана в таблото пред себе си, подсмръкна и кимна леко.

— Няма нужда това да трае дълго. Ти просто си отбелязвай разни неща, записвай ги и ми ги давай. Колкото и незначителни да ти се струват. Работиш в ЦРУ в края на краищата и за теб това трябва да е като детска игра.

Мелани подсмръкна отново и избърса очите и носа си с опакото на дланта си.

— Аз съм специалист по изготвянето на доклади. Аналитик. Не ръководя агенти и не шпионирам.

Дарън й се усмихна продължително.

— Е, вече го правиш.

Тя кимна отново.

— Мога ли да тръгвам?

Липтън отговори:

— Не е нужно да ти обяснявам колко важно в политическо отношение е всичко това.

Мелани подсмръкна пак, за да спре сълзите.

— Това е важно и в личен план, господин Липтън.

— Разбирам. Той е твоят мъж. Както и да е. Свърши си работата и след няколко седмици ще сме приключили. Ако нищо не излезе от разследването, вие, двете влюбени птички, за нула време ще се сгушите в къщичка с ограда.

Жената кимна. В знак на подчинение.

Липтън каза:

— Вече над тридесет години работя подобни неща. Разследвал съм американци, които работят за чужди страни, американци, които работят за организираната престъпност, или просто американци, които шпионират ей така — задници, които пускат класифицирана информация в интернет просто защото могат. Достатъчно дълго съм вършил тази работа, за да усещам кога ме лъжат, и съм вкарвал хора в затвора за подобни неща.

Говореше тихо, но заплахата в гласа му се върна.

— Кълна се в Бога, млада госпожичке, при най-малкото подозрение, че не ми казваш всичко, двамата с баща ти ще делите килия в най-насрания и най-тесен затвор, който Министерството на правосъдието ще намери. Разбираш ли ме?

Мелани само гледаше напред.

— Приключихме — каза Липтън. — Но бъди сигурна, че ще поддържаме връзка.

* * *

Мелани Крафт беше почти сама в метрото по жълтата линия, която пресича река Потомак, на път за малкия й апартамент в Александрия. Повечето време държеше лице в шепите си и подсмърчаше от време на време при спомена за разговора с Липтън.

Преди почти девет години откри, че баща й е предател. По това време тя учеше в последния клас в гимназията в Кайро и с осигурената стипендия за Американския университет се готвеше да запише международни отношения и да започне работа в Държавния департамент.

Баща й работеше в посолството, в Службата за военно сътрудничество. Мелани се гордееше с него, обичаше посолството и хората там и мечтаеше животът и бъдещето й да са свързани с него.

Няколко седмици преди дипломирането майка й замина за Тексас, за да се погрижи за една умираща леля, а баща й каза, че ще замине за няколко дни по работа в Германия.

Два дни по-късно, в съботната сутрин, Мелани беше излязла с мотора си „Веспа”, и забеляза баща си да излиза от жилищен блок в „Маади” — южен квартал с улици с дървета и високи блокове.

Изненада се защо той я излъга, че няма да е в града, но преди да успее да иде при него, тя видя как от блока излезе една жена и се хвърли в обятията му.

Жената беше екзотична и красива. Мелани веднага реши, че тази жена не е египтянка — имаше нещо средиземноморско в чертите й. Приличаше й на ливанка.

Видя как двамата се прегърнаха.

Видя как се целунаха.

През своите седемнадесет години живот не беше виждала баща си да прегръща или целува майка й така.

Мелани отби в сянката на едно дърво на отсрещната страна на широката улица, откъдето продължи да наблюдава двамата още малко. След това баща й се качи в колата си и изчезна в трафика. Тя не го последва. Седна в сянката между две паркирани коли, за да наблюдава сградата.

Момичето седеше на място с насълзени очи и яростни помисли — представяше си как жената излиза от входната врата на блока и как тя пресича улицата, отива до нея и я удря и събаря на тротоара.

След тридесет минути се поуспокои. Стана, за да се качи на мотора си и да си иде, но красивата жена излезе и застана на бордюра пред сградата с куфар с колелца до себе си. След няколко секунди пред нея спря жълт ситроен с двама мъже в него. За изненада на Мелани, двамата натовариха куфара на жената в багажника, а тя седна на задната седалка.

Мъжете бяха млади и силни и се оглеждаха непрекъснато. Включиха се в трафика и заминаха бързо.

Мелани реши да ги последва, защото можеше лесно да следи жълтата кола от мотора си. Докато караше, тя плачеше при мисълта за майка си.

Шофираха двадесет минути, като прекосиха река Нил през моста „6 октомври”. Когато влязоха в квартала „Доки”, сломеното сърце на Мелани се сви. В този квартал имаше чуждестранни посолства. Тя се досети, че баща й не просто има любовница, а че тя е съпругата на някой дипломат или на друг чужденец. Знаеше, че длъжността му е достатъчно важна, за да го дадат на военен съд или да го вкарат в затвор за тази пълна глупост.

Жълтият ситроен спря пред портала на палестинското посолство и Мелани разбра, че тук не става дума просто за любовна връзка.

Баща й се занимаваше с шпионаж.

Отначало тя не му каза за онова, което знаеше. Мислеше за бъдещето си — знаеше, че ако го арестуват, тя, дъщерята на предател, никога няма да работи за Държавния департамент.

Но вечерта преди майка й да се завърне от Далас, Мелани влезе в кабинета, приближи бюрото му и застана там с насълзени очи.

— Какво има?

— Знаеш какво.

— Знам ли?

— Видях я. Видях ви двамата. Знам какво правиш.

Отначало полковник Крафт отричаше всичко. Каза, че командировката се отменила в последния момент и че отишъл на среща със стар познат, но острият като бръснач мозък на Мелани обори всяка лъжа и четиридесет и осем годишният полковник се чудеше все по-отчаяно как да се измъкне с лъжи.

След това се разплака, призна за връзката, каза на Мелани, че жената се казва Майра и че имали тайна връзка от няколко месеца. Каза, че обича майка й и че действията му са непростими. Зарови лице в ръцете си и помоли Мелани да го остави малко, за да се съвземе.

Но Мелани не беше приключила с него.

— Как можа да го направиш?

— Казах ти, че тя ме прелъсти. Оказах се слаб.

Мелани поклати глава. Не това я интересуваше.

— За пари ли го направи?

Рон Крафт вдигна глава от ръцете си.

— Пари? Какви пари?

— Колко ти платиха?

— Кой? Кой ми е платил колко?

— Не ми казвай, че си го направил за каузата им.

— За какво говориш?

— За палестинците.

Сега полковник Крафт се изправи в стола си. От смирен стана предизвикателен.

— Майра не е палестинка. Тя е от Ливан. Християнка е. Откъде реши, че тя…

— Защото, след като ти си тръгна от любовното гнездо, двама мъже я взеха с кола и заминаха в палестинското посолство на улица „Ал Нахда!”

Бащата и дъщерята се гледаха дълго време.

Накрая той каза тихо и несигурно:

— Грешиш.

Тя поклати глава.

— Знам какво видях.

Скоро стана ясно, че баща й, полковникът от Военновъздушните сили, няма представа, че любовницата му го е използвала.

— Какво направих?

— Какво си й казвал?

Баща й отново хвана главата си с ръце и остана така известно време. Дъщеря му стоеше права до него, а той опитваше да се досети за всеки разговор с красивата Майра. Накрая кимна.

— Казал съм й разни неща. Дреболии за работата ми. За колегите. За нашите съюзници. Просто разговаряхме. Тя мразеше палестинците… През цялото време говореше за тях. Аз… аз й казах за всичко, което правим, за да помагаме на Израел. Чувствах се горд. Горделив.

Мелани не отговори. Но баща й изказа онова, за което тя мислеше.

— Аз съм глупак.

Искаше да се предаде, да обясни какво е сторил, независимо от последствията.

Но седемнадесетгодишната Мелани му се разкрещя, каза му, че така, в опит да се помири със собствената си глупост, ще разруши нейния живот и живота на майка й. Каза му, че трябва да се прояви като мъж и да скъса с Майра, и никога повече да не говори за това.

Заради нея и заради майка й.

Той се съгласи.

Мелани не му проговори, откакто замина за колежа. Той се пенсионира, прекъсна всякакви отношения с колегите си от ВВС и двамата с жена си заминаха за Далас, където той започна работа като продавач на промишлени разтворители и смазочни материали.

Майката на Мелани почина две години по-късно от същия рак, както леля й. Мелани винеше баща си за това, макар че не можеше да обясни защо.

В колежа тя положи максимални усилия да забрави всичко, да отдели тези няколко ненормални адски дни от щастливия живот и неотклонния й път към бъдещето на държавен служител.

Но това събитие остави силен спомен. Желанието й да работи като дипломат се превърна в желание да работи в разузнаването — естествена реакция да воюва срещу вражеските шпиони, които за малко не унищожиха семейството й и нейния свят.

Не беше казала на никого за видяното и излъга в молбата и при разговорите в ЦРУ. Казваше си, че постъпва правилно. Нямаше да позволи животът й, бъдещето й да пострадат от факта, че баща й не може да си държи панталоните вдигнати. Тя можеше да направи толкова много добрини за страната си, толкова много, че да я оценят високо.

Остана изненадана, когато детекторът на лъжата не долови измамата й, но реши, че така добре е убедила самата себе си, че прегрешението на баща й няма нищо общо с нея, та сърцето й дори не променяше ритъма си при спомена за онзи случай.

Кариерата й в служба на Съединените щати щеше да поправи всичко, с което баща й беше навредил на страната.

Въпреки че живееше със срама от онова, което знаеше, не смяташе, че някой някога щеше да разбере за този случай.

Но когато Дарън Липтън й каза, че е осведомен за инцидента, тя се почувства сякаш някой я хваща за глезените и я дърпа под вода. Обзе я паника, не можеше да си поеме дъх и искаше да избяга.

Сега, след като разбра, че хората от ФБР знаят за баща й, тя виждаше края на своя свят и несигурното си бъдеще. Онази история можеше всеки момент да излезе наяве.

Когато кондукторът обяви нейната спирка, тя реши, че ще даде на Липтън каквото иска за Джак. Тя също имаше подозрения за приятеля си. Изчезваше бързо от страната, не й казваше къде отива и криеше какво работи. Но тя го познаваше, обичаше го и не вярваше и за секунда, че краде класифицирана информация, за да си пълни джобовете.

Щеше да помогне на Липтън, но от това нямаше да излезе нищо и тогава агентът от ФБР ще се махне, всичко ще приключи и ще остане в миналото, в друга част от живота й. Но си каза, че за разлика от Кайро, този случай никога няма да я притеснява повече.

Старши специален агент на ФБР Дарън Липтън насочи своята „Тойота Сиена” по щатско шосе 1 и тръгна на юг към моста на Четиринадесета улица. Прекоси река Потомак в девет сутринта, като сърцето му все още биеше тежко от срещата с мацката със сексапилния задник от ЦРУ и от онова, към което отиваше сега.

Нещата с Крафт минаха във физическата сфера, въпреки че не точно както той искаше. Когато тя го удари, му се искаше да я стисне за гърлото, да я метне на задната седалка и да я накаже, но знаеше, че началниците му имат нужда от нея.

А Липтън умееше да се подчинява въпреки поривите си, които едва овладяваше.

Петдесет и пет годишният мъж знаеше, че трябва да се прибере веднага у дома си, но пък имаше един салон за масажи в евтин мотел до летището, който той посещаваше, когато не можеше да плати за момиче на повикване от висока класа, а и бардак като този не можеше да не е отворен за клиенти толкова рано. Реши да изпусне малко от налягането, което госпожица Мелани Крафт създаде в него, преди да се върне при заядливата си съпруга Шантили и незаинтересованите от нищо деца тийнейджъри.

След това щеше да докладва на шефа си за днешната среща и да чака нови указания.

ДЕВЕТНАДЕСЕТ

Счита се, че почти половин милиард души сядат да гледат новините в седем вечерта по централната китайска телевизия. До голяма степен това се дължи на факта, че всички местни станции в Китай имат нареждане от правителството да предават тази програма, но честите обяви, че президентът ще направи важно обръщение до нацията, осигуриха много по-висок рейтинг от обичайното.

Обръщението на Уей Джънлин се излъчваше едновременно и по националното радио на Китай за онези в далечните провинции, които не получаваха телевизионен сигнал или не можеха да си позволят телевизор, а също и по международното китайско радио, за да се осигури покритие по целия свят.

Водещата откри предаването, като представи президента Уей, след което картината на всички телевизори в страната показа как красивият и спокоен Уей върви към една катедра на червен килим. Зад него се виждаше голям монитор с изображение на китайското знаме. От двете страни на монитора висяха спуснати от тавана завеси от златиста коприна.

Уей носеше сив костюм и вратовръзка в червени и сини цветове, очилата с телени рамки стояха леко спуснати на носа му, за да чете подготвеното изявление от апарата, но преди да започне речта, поздрави почти половината от съотечествениците си с широка усмивка, при която се виждаха зъбите му, и кимна.

— Дами, господа, другари, приятели. Говоря от Пекин с послание до всеки тук, в Китай, в специалните административни райони Хонконг и Макао, в Тайван, до китайците в чужбина и до всички наши приятели по света. Днес се обръщам към всички вас, за да ви представя гордо новините за бъдещето на страната ни и за развитието на социалистическия път. Обявявам с голяма радост намеренията ни във връзка с Южнокитайско море.

Китайското знаме на монитора зад Уей се смени с карта на Южнокитайско море. Една пунктирана линия с девет тирета минаваше през морето на юг от Китай. На изток тя вървеше западно от Филипините, после завиваше на запад към най-южната точка, в която преминаваше северно от Малайзия и Бруней, а след това се насочваше на север, почти до брега на Виетнам.

Пунктираната линия образуваше нещо като дълбока чаша, обхванала почти цялото море.

— Виждате зад мен територията на Китай. Тази територия е китайска, откакто съществува Народна република Китай, а и много преди това, въпреки че доста от нашите приятели и съседи отказват да приемат този факт. Китай има неоспорим суверенитет над Южнокитайско море и достатъчно много исторически и правни факти подкрепят исковете ни за тази територия. Тези важни водни пътища са от съществен интерес за Китай и твърде дълго време позволяваме на съседите си да диктуват условията си на нас, страната с основателен иск за този район.

Преди да стане председател на Централната военна комисия, моят колега, другар и приятел Су Къцян критикуваше открито нежеланието на страната ни да реши въпроса с Южнокитайско море. Като генерал с четири звезди и специалист по военна история той знае колко уязвими сме станали, след като позволяваме на съседите да диктуват движението ни, правото на риболов и на добив на нефт и сондиране в тези води, които ни принадлежат. Председателят Су смята, че коригирането на тази неправда е ключов компонент на неговата дългосрочна модернизация на армията. Аплодирам председателя Су за отличната му предвидливост и инициатива. Днес към вас се обръщам аз, а не другарят председател Су, защото искам да покажа, че съм съгласен с неговата оценка и лично одобрявам предстоящите военноморски действия, които ще дадат ход на нашите териториални искания. Сериозна грешка ще бъде всяка друга страна да сметне, че между мен и председателя Су има някакво несъгласие и най-вече относно двустранните ни взаимоотношения с нашите съседи в района на Южнокитайско море. Напълно подкрепям неотдавнашните ясни забележки на председателя относно исторически основателните искания на Китай спрямо тези води.

Уей замълча, отпи глътка вода и се прокашля.

Насочи вниманието си към екрана с текста на обръщението.

— Аз съм специалист в сферата на бизнеса и политиката, не съм войник или моряк. Но като бизнесмен разбирам от стойността на имуществото и от законовото упражняване на правата на собственика. А като политик представлявам волята на народа и днес, по силата на дадените ми пълномощия, предявявам иск към имуществото на нашите предци за днешен Китай. Дами и господа, фактите не са нещо, което трябва да се приема или отхвърля. Фактите са истината и тя се вижда на картата зад мен. Почти хиляда години тези морета и земите в тях са част от историческата собственост на Китай и е време да се сложи край на историческата неправда, свързана с кражбата на тази собственост. Затова, след като установихме териториалните си права, задаваме въпроса за народите, които живеят и търгуват нелегално на нашата територия. Ако някой живее в къщата ви неканен, ако сте добър човек, няма да го изхвърлите просто така. Ще му кажете, че трябва да си иде, преди да предприемете нещо друго. Моите предшественици са давали подобни предизвестия преди шестдесетина години. Не виждам причина да не го направя и аз. Като водач на народа виждам ролята си в тази дълготрайна несправедливост по следния начин — уведомявам тези народи в нашата територия, че ние предявяваме незабавен иск за своите законни притежания в Южнокитайско море. Не в някакво неопределено бъдеще, а незабавно.

Уей погледна директно в камерата и повтори:

— Незабавно. Ако в това начинание се наложи употребата на сила, светът трябва да разбере, че отговорността за това е на онези, които са се загнездили на китайска територия и които пренебрегват многократните учтиви искания да се отстранят.

Уей вдигна очилата нагоре на носа си, отново погледна камерата и се усмихна.

— Дълги години работим усилено за създаване на добри отношения със страните по целия свят. Имаме делови отношения с повече от сто и двадесет нации и считаме себе си преди всичко за приятели на деловите си партньори. Движенията ни в критично важната част на Южнокитайско море трябва да бъдат разпознати като наш опит да подсигурим безопасност по морските пътища за всеки, защото това е в интерес на световната търговия.

Изрече следващото изречение с широка усмивка и на накъсан, но разбираем английски език:

— Дами и господа, Китай е отворен за бизнес.

След това отново премина на мандарин.

— Благодаря много. Желая на всички благоденствие.

Президентът отстъпи настрани и излезе от стаята, като остави камерата да покаже цялата карта на Южнокитайско море, включително линията с девет пунктира, която обикаляше почти цялото море.

Изображението замръзна на екраните на стотици милиони китайски телевизори и на този фон засвири Интернационалът, химнът на Китайската комунистическа партия.

ДВАДЕСЕТ

В десет сутринта в понеделник, след обръщението на президента Уей пред нацията, Овалният кабинет беше пълен. Дванадесет мъже и жени седяха на двата дивана и шестте стола, а президентът на Съединените щати Джак Райън премести собствения си стол пред бюрото, за да се намира по-близо до тях.

Отначало Райън мислеше да проведе срещата в конферентната зала в мазето в Западното крило. Но реши, че Овалният кабинет е по-подходящ, защото всъщност Китай не беше направил нищо повече от няколко завоалирани заплахи на дипломатичен език. Освен това реши да събере всички тук отчасти и защото възнамеряваше да свика войнството си, за да се заемат с една задача, която според него не бе получила достатъчно внимание от администрацията му през първата година на неговия мандат.

А и Овалният кабинет даваше необходимата тежест за случая.

На дивана пред и вдясно от Райън седяха държавният секретар Скот Адлър и директорът на Националното разузнаване Мери Пат Фоли. До тях се намираше вицепрезидентът Рич Полан. От другата страна на масичката за кафе, на другия диван, седеше директорът на ЦРУ Джей Кенфийлд, разположил се между министъра на отбраната Боб Бърджис и секретаря на администрацията Арни ван Дам. Съветничката по националната сигурност Колийн Хърст седеше на фотьойла в далечния край на масата за кафе. По другите столове, наредени около нея, седяха председателят на Обединеното командване на армията генерал Дейвид Обермайър, посланикът на САЩ в Китай Кенет Ли и главният прокурор Дан Мърей.

Зад тях и пред Райън, от лявата и дясната им страна, седяха шефът на Агенцията за национална сигурност и министърът на търговията.

Присъстваше и командващият Тихоокеанския флот адмирал Марк Йоргенсен. Министърът на отбраната Бърджис беше поискал позволение да доведе Йоргенсен, защото той познаваше възможностите на Китай в Южнокитайско море по-добре от всеки друг.

Докато всички се настаняваха по местата си и се поздравяваха тихо, Райън погледна посланик Кенет Ли. САЩ за първи път имаха роден тук китаец за посланик в Китай, когото накараха да се прибере от Пекин предишния ден и самолетът му току-що беше кацнал в базата „Андрюс” след седемнадесетчасов полет. Райън виждаше, че независимо от добре изгладения костюм, посланикът е с подути очи и леко отпуснати рамене.

— Кен — каза президентът, — за момента мога само да ти предложа извинения, че те накарах да се върнеш така бързо, и безплатно кафе.

В стаята се чу смях.

Кенет Ли се усмихна уморено и отговори:

— Няма нужда от извинения. Радвам се, че съм тук. И благодаря за кафето, господин президент.

— Радвам се, че си при нас.

Райън се обърна към всички в стаята, като погледна над тесните си очила, спуснати почти до върха на носа му:

— Дами и господа, президентът Уей привлече моето внимание и се надявам много да е привлякъл и вашето. Искам да знам какво знаете вие, а и какво мислите. Както винаги, казвайте ясно, обяснявайте разликата между двете.

Мъжете и жените в Овалния кабинет кимнаха и Джак Райън разбра от погледите им, че всеки тук счита злокобната прокламация на Уей за достатъчно важна.

— Да започнем с теб, Кен. Допреди двадесет часа считах президента Уей за хардлайнер в страната си, но и за човек, който знае от коя страна е намазана филията. Той изглеждаше най-ориентираният към бизнеса и капитализма водач, за какъвто сме можели да се надяваме. Какво се промени?

Посланик Ли каза достатъчно силно, за да го чуят всички в стаята:

— Откровено казано, господин президент, нищо не се е променило в желанието му да прави бизнес със Запада. Той желае нашия бизнес и има нужда от него. Предвид икономическите проблеми пред Китай, сега сме му по-необходими от всякога и го знае по-добре от всеки.

Райън зададе следващия въпрос към посланика:

— Тук, на Запад, познаваме Уей в различна светлина от тази на „нахакан” поддръжник на партийната линия. Какво можеш да ни кажеш за него? Дали е така добър, както мнозина смятат, или е толкова лош, колкото мнозина се опасяват, особено в светлината на протестите в Китай тези дни?

Ли обмисли въпроса, преди да отговори:

— Китайската комунистическа партия заставя населението да се закълне във вярност към нея още от 1949 г.‍ Движението „Туидан”, което получава ограничени отзиви в западната преса, се смята за огромно културно явление вътре в страната, особено сред гвардията от стари партийци. Сериозно са разтревожени от него. Освен това имаше стачки, протести за човешките права, растящо безпокойство в провинциите, а през последните два месеца дори и някои дребномащабни бунтове далече от столицата. През последните четиридесетина години на Запад всички мислят, че с развитието на капитализма и засиленото участие в останалия свят китайският народ бавно, но сигурно ще премине към по-либерален начин на мислене. Но за съжаление тази теория за „либерална еволюция” не се осъществи. Вместо да прегърне политическото либерализиране, Китайската комунистическа партия се съпротивлява и става все по-параноична спрямо Запада, както и по-враждебна към либералните ценности. Уей може да е начело на икономическия либерализъм, но е водещ и в борбата срещу движението „Туидан” и личните свободи.

Скот Адлър, държавният секретар, каза:

— Уей винаги е бил двуличен. Той вярва в партията, в предаността на централното правителство. Просто не вярва в комунистическия икономически модел. Откакто е на власт, мачка несъгласните, отказва свободното преминаване между провинциите и на ден забранява повече интернет страници, отколкото предшествениците му за цял месец.

Райън отвърна:

— Но го прави с широка усмивка на лицето и с вратовръзка като на випускник от наш университет, и затова световната преса го оставя на спокойствие.

Посланик Ли се намеси:

— Може би не пълно спокойствие, но определено не го закачат много.

Джак поклати глава. Помисли малко, но не каза, че световната преса харесва Уей Джънлин повече, отколкото Джон Патрик Райън.

— Какви са намеренията му? Защо е това дрънкане на саби? Дали иска просто да разпали партията и армията си? Скот?

— Не смятаме така — отговори държавният секретар. — За такива неща говорят генерали и адмирали и се справят доста добре със засилването на националистическа гордост и неприязън към съперниците в региона. Но Уей би трябвало да знае, че ако той, определено немилитаристичният президент и генерален секретар, се изправи, за да говори от името на генералите, ще си развали реномето в целия свят. Не го е направил, за да парадира като политик. Това, изглежда, е преминаване към агресивна политика и трябва да го приемаме като такова.

— Значи казваш — запита Райън, като се приведе напред, — че това означава да използват Народната освободителна армия, за да завземат контрола върху Южнокитайско море?

— Ние в Държавния департамент сме много обезпокоени, че армията им ще се насочи на юг, за да засили влиянието си.

Райън обърна глава към директора на Националното разузнаване. Като началник на всичките седемнадесет разузнавателни агенции на САЩ Мери Пат Фоли можеше най-добре да обясни всички подробности.

— Какво означава това, Мери Пат?

— Откровено казано, ние приемаме нещата, както ги виждаме. Очакваме техни войски да дебаркират на някои от неотбраняваните, но оспорвани острови, да изкарат военноморския си флот по-навън и да предявят искове върху международни води, и то не с обикновена риторика, а с корабни оръдия.

— Защо сега? — запита Райън. — Уей е икономист и не е показвал такава агресивност.

Министърът на отбраната Боб Бърджис каза:

— Вярно е, но председателят Су има силно влияние. Преди преврата е имал една трета от сегашната си сила. След като измъкна задника на Уей от огъня през лятото, когато прати танкове, за да спре арестуването на Уей от Министерството на обществената сигурност, може да се приеме, че акциите му са се вдигнали до небето.

— Уей не може да мисли, че ще подпомогне икономиката си, като завземе по-голяма част от Южнокитайско море. Да, там има нефт, полезни изкопаеми и риба, но това не си струва главоболията, които ще си създаде със Запада.

Реджайна Барнс, министър на търговията, се обади:

— Ако не друго, то едни мащабни военни действия в Южнокитайско море ще ги унищожат икономически. Те разчитат на безопасното преминаване на товарни кораби и танкери, но ако нещата в тези води загрубеят, това преминаване няма да е възможно. Саудитска Арабия е най-големият доставчик на нефт за Китай, което не бива да изненадва никого. Изненадва може би фактът, че Ангола е вторият най-голям доставчик. Двете страни доставят нефта през Южнокитайско море с танкери. Всяко нарушаване на корабоплаването в това море ще има опустошителен ефект върху промишлената машина на Китай.

Фоли се намеси:

— Вижте Малакския проток. Там е тясното място и китайците знаят това. Там е ахилесовата им пета. Седемдесет и пет до осемдесет процента от нефта за Азия преминава през този проток.

Посланик Кен Ли каза:

— Възможно е Уей да не върши всичко това, за да помага на икономиката си. Може би го прави, за да се защити.

— От каква заплаха?

— От председателя Су. Може би прави така, за да умиротвори Су.

Райън се загледа в стената в другия край на стаята. Групата хора пред него седеше мълчаливо.

След малко Джак каза:

— Съгласен съм, че е възможно. Но според мен Уей си е наумил нещо. Знае, че така бизнесът ще пострада. Ако се замислите над кариерата му, ще видите, че никоя негова постъпка не е застрашила търговията със Запада, освен ако не е свързано с вътрешното положение. Искам да кажа, че е давал съгласието си за някои решения на хардлайнерите от Постоянния комитет да потушат размирици по лош за бизнеса начин, но тези неща според него са били необходими за запазване на абсолютната власт на партията. Убеден съм, че в думите му има и нещо друго.

Адмирал Марк Йоргенсен вдигна бавно ръка, за да привлече вниманието на президента.

— Адмирале?

— Само някои размишления.

— Размишлявай — насърчи го Райън.

Йоргенсен направи гримаса, сякаш смуче лимон, докато се колебаеше как да започне. Накрая каза:

— Су иска да завземе Тайван. Показвал го е съвсем ясно и не по-малко от всеки друг в китайското правителство. Уей желае да засили икономиката, а Тайпе под китайско управление едва ли ще помогне за това. Една необходима първа стъпка за китайските комунисти е да ограничат достъпа до Южнокитайско море, преди да посегнат на Тайван. Ако те не контролират достъпа до Малакския проток, ще можем да им затворим кранчето за нефт и цялата им страна ще спре да функционира. Възможно е това да е само първата стъпка в опита да си възстановят контрола върху Тайван.

Няколко секунди в Овалния кабинет цареше пълна тишина. След това Йоргенсен добави:

— Само подхвърлям идея, господин президент.

Скот Адлър не прие тази насока на мислите.

— Не мисля така. Икономическите взаимоотношения между Китай и Тайван са добри, или поне подобри отпреди. Директни полети, сделки, посещения на офшорните острови… нормални мирни прояви. Всяка година Тайван инвестира по сто и петдесет милиарда в Китай.

Министърът на отбраната Бърджис се намеси:

— Взаимният просперитет не значи, че няма да се случат лоши неща.

Президентът Райън застана на страната на Бърджис.

— Само защото всеки прави пари, не значи, че китайците няма да оплескат нещата. Парите никога не са били единствената им цел. Там има и други пътища към властта. Може да си напълно прав, Скот, особено в светлината на добрите отношения между Китай и Тайван. Но не забравяй, че Китайската комунистическа партия може да промени това примирие за миг. Ръководството на ККП не е доволно от положението с Тайван. Те си го искат, искат Република Китай в Тайпе да изчезне и няколко директни полета между Шанхай и Тайпе няма да променят тази дългосрочна цел.

Адлър призна правотата на тези думи.

Райън въздъхна.

— Значи… адмиралът описа най-неблагоприятния сценарий, който искам всички да имате предвид, докато работим по въпроса. Ние смятахме, че президентът Уей ще е най-приятелски настроен към Тайван, но неуспелият преврат и силите на председателя Су, изглежда, са променили уравнението.

Райън виждаше, че повечето от хората в стаята смятат Йоргенсен за прекален песимист. Самият той считаше, че е малко вероятно Уей да посегне на Тайван, дори и въпреки Су, който го подтикваше, но не искаше да се окаже, че хората му са спали, ако все пак това се случеше.

Съединените щати бяха признали официално Тайван и лесно можеха да бъдат принудени да участват в евентуална война между двете страни. И въпреки че повечето вестници по света наричаха Джак Райън войнолюбец, той се надяваше силно, че на хоризонта не го чака открита война в Тихия океан.

След това Райън каза:

— Добре. Президентът Уей казва, че Китай притежава морето поради някакъв исторически прецедент. Ами международните закони? Морските закони. Китайците имат ли изобщо някакво право да предявяват такъв иск?

Държавният секретар Адлър поклати глава.

— Никакви, но са хитри. Изрично не сключват обвързващи споразумения, които да позволят на съседите им да се обединят срещу тях по този или по всеки друг въпрос. За китайците Южнокитайско море не е международен въпрос — наричат го двустранен проблем с всяка от страните, към които имат претенции в региона. Няма да допуснат това да стигне до ООН или до друг международен орган. Искат да решават споровете си един по един.

— Разделяй и владей — каза Джак тихо.

— Разделяй и владей — съгласи се Адлър.

Джак стана и се заразхожда около бюрото.

— Какво знаем за ситуацията в Китай?

След тези думи дойде ред на представителите на различните разузнавателни служби.

През следващите двадесет минути съветникът по националната сигурност и ръководителят на ЦРУ, както и директорът на Националното разузнаване, говориха за техническите средства за шпионаж. Около брега плаваха кораби и прелитаха самолети за подслушване, над страната се стрелкаха спътници и неосигурените китайски комуникации в страната се прихващаха от разположени на различни места радиосистеми.

Тази информация успокои Райън — електронните очи на Америка гледаха към Средното царство. Американската разузнавателна общност разполагаше с добре разположени средства за подслушване на сигнали, измервания и електронно разузнаване на Китай.

Но нещо липсваше. Джак каза:

— Доста чухме за електронното разузнаване. А имаме ли агенти в Китай?

Естествено, въпросът се отнасяше до ръководителя на ЦРУ.

Директорът Кенфийлд отговори:

— За съжаление агенти нямаме. Иска ми се да мога да докладвам, че имаме добри позиции в Джуннанхай, господин президент, но всъщност разполагаме с много малко агенти освен тези, които работят за посолството на САЩ в Пекин и контролират агенти на ниско ниво. През последните години арестуваха много от най-добрите ни хора.

Райън знаеше това. След като през пролетта китайците прибраха група агенти на САЩ, се заговори, че в ЦРУ има къртица на китайското правителство, но вътрешното разследване не показа нищо.

Райън запита:

— Нямаме ли неофициални агенти в Пекин?

— Не. Имаме няколко души в Китай, но те не са в Пекин, а и не са от агентите, които бих определил като високопоставени. Работим неуморно да вкараме повече агенти там, но усилията ни се натъкват на учудващо силни контрамерки.

„Силни контрамерки” — помисли си Райън. Знаеше, че това е учтивият начин да се каже, че шибаните китайци екзекутират всеки, който според тях шпионира за САЩ.

Президентът каза:

— През последните ни разговори с Пекин имахме един агент, който ни даде доста добра вътрешна информация от срещите на Политбюро.

Мери Пат Фоли кимна.

— Кой да предполага, че това ще са добрите стари дни?

Много от присъстващите в стаята знаеха тази история, но Райън обясни за онези, които не бяха в правителството по онова време или пък не е трябвало да научат за случая.

— Когато Мери Пат работеше като заместник-директор на ЦРУ, имаше свой агент в NEC — фирмата за компютри. Той продал компютър с подслушващо устройство в кабинета на министър без портфейл, един от най-близките и доверени лица на премиера. В най-напрегнатите дни на конфликта получавахме почти всекидневни доклади за плановете и настроенията на ръководството. Мога да кажа, че това промени цялата игра.

Мери Пат отговори:

— В един момент, два месеца след войната, министър Фан получи фатален аневризъм, докато чукал секретарката си.

— Много неудобно за него — съгласи се Райън. — Служителят се казваше Чет Номури, нали?

Мери Пат кимна.

— Точно така, господин президент.

— Сега трябва да е шеф на станция.

Директорът на ЦРУ Джей Кенфийлд поклати глава.

— Той напусна Управлението преди много време. Последно чух, че работи във фирма за компютри от Западното крайбрежие. В частния сектор има повече пари — каза той и вдигна рамене.

— Аз ли не знам? — запита президентът.

Всички в залата се разсмяха — съвсем навреме, защото се нуждаеха от малко разведряване.

Министърът на търговията Барнс каза:

— Господин президент, надявам се не забравяме какво каза в речта си Уей. „Китай е отворен за бизнес.”

Джак отвърна:

— Искаш да кажеш, че се надяваш да не съм забравил колко много се нуждаем от бизнеса с Китай?

Жената сви рамене.

— Всъщност те притежават голяма част от страната ни. И могат по всяко време да си поискат собствеността.

— И да бъдат унищожени — отвърна Райън. — Ако ни наранят икономически, ще наранят и себе си.

Министърът на търговията отговори бързо:

— Гарантирано взаимно унищожение.

— Да поговорим за онова, което можем — каза Райън и се обърна към министъра на отбраната. — Ако поискат да се наложат в Южнокитайско море, какво точно ще могат да направят?

— Както знаете добре, господин президент, вече две десетилетия Китай прибавя по двадесет процента към военния си бюджет всяка година. Според нас те харчат над двеста милиарда годишно за нападателно и отбранително оръжие, логистика и жива сила. Рязко засилват военноморските си сили. Имат тридесет разрушителя, петдесет фрегати и към седемдесет и пет подводници. Китайците разполагат с двеста и петдесет кораба в своите ВМС, но не много от тях са предназначени за плаване в океана. Или все още не.

Председателят на Обединеното командване Обермайър се намеси:

— Насочват усилията си и върху самолети от четвърто поколение. Получават Су–27 и Су–30 от Русия, а имат и свой изтребител J–10, който понастоящем произвеждат сами, но купуват двигателите от Франция. Имат и петнадесетина Су–33.

Бърджис каза:

— Но не става дума само за техните военноморски и военновъздушни сили. Разширяват силите си във всичките пет области на войната: на земя, по море, във въздуха, в космоса и в киберпространството. Може да се каже, и аз съм съгласен, че през последните пет години сухоземните действия получават най-малко внимание.

— Това какво значи?

Бърджис отговори:

— Китай не смятат, че някой ще нападне територията им или че ще водят мащабни сухоземни войни със съседите си. Но са готови за малки конфликти със съседите и големи конфликти със световните сили, които са твърде далеч, за да разполагат армии по китайските брегове.

— Особено с нас — каза президентът. Но не като въпрос.

— Изключително с нас — отговори министърът на отбраната.

— Ами самолетоносачът им?

Председателят на Обединеното командване отговори:

— Господин президент, китайският самолетоносач „Ляонин” е източник на национална гордост и само толкова. Не преувеличавам, като казвам, че имаме три самолетоносача „на трупчета” — „Рейнджър”, „Констелейшън” и „Кити Хок”, които са все още в по-добро състояние от стария ремонтиран боклук, който купиха от Русия.

Райън каза:

— Да, но въпреки лошото си състояние самолетоносачът създава ли у тях впечатление, че имат голям океански военноморски флот? Прави ли ги това опасни?

Обермайър отговори:

— Може да предполагат така, но ние сме в състояние лесно да ги опровергаем, ако се премине към престрелки. Не искам да се хваля, но можем да пратим този самолетоносач на дъното на океана още в първия ден.

Райън запита:

— Като изключим потопяването на самолетоносача, какви други възможности имаме, за да покажем, че гледаме сериозно на заплахите им?

Командващият Тихоокеанския флот адмирал Йоргенсен каза:

— В момента „Норт Каролайна” е в Южнокитайско море. Тя е нападателна подводница от клас „Вирджиния”. Една от най-незабележимите в нашия флот.

Райън изгледа Йоргенсен продължително.

Адмиралът каза:

— Съжалявам, господин президент. Не исках това да звучи снизходително. Знаете за този клас подводници, нали?

— Да, и знам за „Норт Каролайна”.

— Моля да ме извините. Аз информирах предшественика ви… и понякога се налагаше да разяснявам подробности.

— Разбирам, адмирале. Говорехте за подводницата?

— Да. Можем да я пратим на непредвидена визита в залива Субик.

Райън хареса идеята.

— Да се появи на повърхността в опасната зона, за да покаже на Китай, че няма да лежим и да се правим на умрели.

Министърът на отбраната Бърджис също хареса идеята.

— И да покажем на филипинците, че ги подкрепяме. Ще оценят жеста.

Скот Адлър вдигна ръка. Очевидно не харесваше тази идея.

— Пекин ще приеме това като провокация.

— Мамка му, Скот — отвърна Райън. — Ако тази вечер ям италианска храна вместо китайска, Пекин също ще приеме това за провокация.

— Господин президент…

Райън погледна адмирала.

— Направи го. Направи обичайните изявления, че от известно време планираме това посещение и фактът, че то се случва сега, не означава по никакъв начин това и онова и прочие.

— Разбира се, господин президент.

Райън седна на ръба на бюрото си и се обърна към всички в стаята:

— Няколко пъти вече е ставало дума, че Южнокитайско море е мястото, в което е най-вероятно да се случат разни неща. Ще ми трябва информация от всички вас по този въпрос. Ако искате да обсъдите с мен нещо насаме, свържете се с кабинета на Арни.

Джак погледна Арни ван Дам.

— Тази тема е най-важна. Ако някой тук иска да му отделя няколко минути време, не желая да правим официални изявления и срещи с деца и бойскаутчета с най-добри резултати от миналата година.

Хората се засмяха. Арни също се смееше, но разбираше, че шефът му не се шегува.

ДВАДЕСЕТ И ЕДНО

Годишната конференция по отбранителни технологии в Лас Вегас, Невада, е едно от най-големите места за срещи на хакери от подземния свят. Всяка година там се събират за няколко дни до десет хиляди професионалисти в областта на компютърната сигурност, киберпрестъпници, журналисти, федерални служители и други ентусиасти, за да научат новости в техниките, продуктите и услугите, да слушат презентации и вести за състезания във всяка област на хакерското майсторство и разбиването на кодове.

Това е своеобразен Удсток за хакери и техничари на най-високо ниво.

Конференцията се провежда в хотел-казино „Рио” близо до главната улица и повечето участници се настаняват в него или в някой от многото съседни хотели, но всяка година една група стари приятели събират пари, за да наемат къща на няколко мили на изток, в района на име Парадайс.

Малко преди единадесет вечерта Чарли Леви спря взетия под наем „Нисан Максима” пред луксозната вила в края на улица „Саут Хеджфорт” в този тих квартал, в който никой друг не предлагаше имота си под наем за почиващи. Мъжът спря пред портата, свали прозореца и натисна бутона на разговорната уредба.

Докато чакаше, огледа високата желязна ограда, около която растяха палмови дървета, и пътя към богаташката къща. Почувства се добре, че отново е тук, в къщата, която вече десет години той и група редовни посетители на конференцията наемаха.

Разговорната уредба изпиука и от нея се чу носов глас:

— Тъмен бог? Кажи паролата, тлъсто копеле?

— Сезам, отвори се, лайно такова — отговори Леви през смях и след няколко секунди вратата се отвори безшумно.

Чарли натисна рязко газта и гумите изпищяха върху асфалта достатъчно дълго, за да ги чуят в къщата.

Чарли Леви, Тъмен бог, не беше от основателите на конференцията, но идваше тук от началото през 1994 г.‍ и като член на старата гвардия се славеше като легенда.

През 94-та година, като първокурсник в Чикагския университет и самоук хакер, той разбиваше пароли за развлечение и пишеше програми за хоби. Първата конференция му отвори очите. Озовал се беше сред огромна група еднакво мислещи ентусиасти, които се стараеха да не питат никого какво работи, а се отнасяха към всеки еднакво мнително и дружелюбно. Научи много през тази първа година и най-вече откри силното си желание да впечатлява другите с хакерски подвизи.

След колежа Леви започна работа като програмист в индустрията на компютърните игри, но прекарваше повече от свободното си време по свои проекти: изграждане и конфигуриране на софтуер и работа по нови тактики за зловредни програми и проникване в компютри.

Разбиваше всяко устройство с процесор и всяка година отиваше във Вегас, за да покаже на приятелите си и на „конкуренцията” какво е сторил. Превърна се в един от най-важните лектори на конференцията и създаде нещо като култ сред последователите си — подвизите му ставаха тема за дискусия в интернет.

Всяка година Чарли Леви трябваше да прави нещо повече, затова работеше все по-усилено в свободното си време, ровеше се все по-надълбоко в кодовете на операционните системи и търсеше все по-големи жертви за нападенията си.

И сега знаеше, че след презентацията му целият свят ще заговори за Чарли Леви.

Излезе от колата и поздрави петимата приятели, които не беше виждал от миналогодишната среща. Макар само на тридесет и осем години, Леви изглеждаше като Гери Гарсия — нисък и набит, с дълга сива брада и оредяваща посивяла коса. Носеше черна тениска със силуета на едрогърда жена и надпис под нея „Хаквай гол”. Всички знаеха за веселите му тениски, които обличаше на дебелото си тяло, но тази година се постара да избере и няколко ризи, защото знаеше, че след презентацията си през първия ден ще трябва да дава интервюта за медиите.

Разопакова куфара си в стаята и слезе при приятелите си до красивия плувен басейн в задния двор. Взе си една бира от пълния с лед хладилен шкаф, поразпита всеки от тях какво е правил през последните дванадесет месеца, след което застана сам до скалния водопад, за да не се налага да отговаря на въпроси за собствените си занимания или за онова, което се готвеше да разкаже през утрешния ден.

Чарли Леви се огледа — заобикаляха го кралски особи от света на информационните технологии. Двама от мъжете, които работеха на високи постове в „Майкрософт”, бяха дошли със самолет същия следобед. Друг, технически директор в „Гугъл”, изкарваше повече пари от двамата от „Майкрософт”, взети заедно. Останалите двама бяха просто милионери — единият работеше в хардуерния сектор на фирма Ей Ти енд Ти, а другият ръководеше информационния отдел на френска банка.

Чарли винаги се чувстваше излишен на тези годишни срещи. Прехранваше се като програмист на видеоигри и получаваше добри пари, но беше отказал позиция със сигурни повишения за цели десет години просто защото не искаше да е богат.

Не, Чарли Леви искаше да стане легенда.

И това щеше да се случи тази година.

По време на презентацията си през утрешния ден щеше да разкрие една уязвимост, позволила да проникне в Съвместната световна комуникационна система на разузнавателната общност, която наричаха „Джей-Уикс”, и от нея — в свърхсекретната мрежа „Интелинк-ТС”, която се използваше от разузнавателната общност на САЩ за прехвърляне на най-секретни данни.

Чарли Леви, Тъмен бог, възнамеряваше да използва като гвоздей на презентацията си факта, че се беше промъкнал в мозъка на ЦРУ.

Въпреки неколкократното сриване на интернет страницата на ЦРУ поради „атаки за отказ на достъп” Леви щеше да е първият, доказал публично, че е проникнал в свръхсекретните данни на ЦРУ и е прочел класифицирана информация, предавана между Ленгли и задграничните станции и служители на ЦРУ.

Тази новина щеше да разтърси света на хакерите аматьори — един „гаражен хакер” е успял да проникне в американската шпионска агенция, но не това щеше да е най-интересната част поради простата причина, че Леви щеше да обяви също и да докаже, че не е първият.

Когато Чарли проникна в „Интелинк-ТС” и се зае да рови, установи, че някой го е изпреварил и че чете трафика на ЦРУ посредством троянски кон за отдалечен достъп.

Чарли имаше снимки от екрана, кода, както и описание на отличния троянски кон.

Разбираше ясно, че програмата е превъзходна, и не смяташе да споменава, че е няколко пъти по-авангардна от неговия собствен код за използване на онази уязвимост.

Това представляваше истинска бомба и през тридесет и петте дни, откакто Леви направи откритието, не беше казал на никого за нея.

Огледа басейна и светилата около себе си, като знаеше, че след двадесет и четири часа щяха да се редуват с номерче, за да говорят с него.

Тази среща щеше да е прощално парти за него.

Разбира се, Леви знаеше, че ще трябва да понесе доста критика от правителството не само че е успял в хакерството си, но и защото е знаел много добре и не е предупредил властите, че и някой друг поглежда в най-дълбоките и тъмни тайни на Америка. Вероятно и федералните органи щяха да го тормозят за стореното, но виждаше в представите си и как десетки хиляди други членове на тази общност му оказват подкрепа и се опълчват на правителството.

Тормозът от федералните се считаше за ритуал на възмъжаването.

Историята на Чарли Леви съдържаше още един раздел и той щеше да го разкрие утре.

Мистериозният хакер в мрежата на ЦРУ знаеше за проникването на Леви. Програмата на онзи беше така добре изградена, че разпознаваше дали някой влиза в мрежата по същия начин, както самият той.

Откъде Чарли знаеше това? Знаеше, защото хакерът се свърза с него преди две седмици чрез текст на екрана и му предложи пари, за да работи за него по други проекти, свързани със системите „Джей-Уикс” и „Интелинг-ТС”.

Макар и шокиран, че са го открили, Леви знаеше, че няма как тайнственият хакер да е открил кой е той чрез „Интелинк-ТС”. Леви знаеше добре как да се крие — проникна в цифровата мрежа на ЦРУ чрез сложна поредица от маневри и компютри заместители, които маскираха напълно неговия компютър. Единственото обяснение беше, че са го разкрили, докато е проучвал системите „Джей-Уикс” и „Интелинк-ТС” и протоколите и архитектурата на тези мрежи. Част от изследванията включваха открити мрежи, които на теория можеше да са следени от тайнствения хакер.

Но този хакер се беше оказал достатъчно хитър, за да разкрие ходовете на Леви.

Когато отказа предложението да работи за другия, защото не искаше да работи за никого, компютърът му попадна под силна и трайна кибератака с варираща сложност. Тайнственият хакер полагаше всякакви усилия да проникне в компютъра на Леви. Но Тъмен бог не беше обикновен смъртен, когато става дума за компютърна сигурност, и прие предизвикателството като игра на шах е мистериозния хакер, като в продължение на две седмици успяваше да отблъсква всички зловредни програми от своята машина.

Чарли Леви очакваше врагът му да присъства тук, или поне на конференцията на „черните шапки” след две седмици, на която се събираха специалистите по сигурността. Боеше се, че онзи кучи син ще опита да го изпревари.

* * *

Доста време мина, преди Леви да се поотпусне, но към три вече пиеше десетата си бира и не чувстваше болка. Винаги ставаше така през първата вечер, когато пиенето се лееше. Въпреки че всички останали имаха жени и деца, идваха тук, във Вегас, е двойната задача да се напият и налудуват колкото може повече, а и дори да увеличат подвизите си, за които тук, на конференцията, се носеха легенди.

Човекът от „Гугъл” замина да спи, но останалите все още се мотаеха около басейна е напитки в ръцете си. Леви се излежаваше на един шезлонг е нова бира, един от мъжете от „Майкрософт” до него пушеше пури „Кохиба”, а двамата от Ей Ти енд Ти и от френската банка лежаха на надуваеми дюшеци във водата с напитки и с лаптопите си.

* * *

Докато партито във вилата на „Саут Хеджфорт” замираше бавно, стъклената врата на верандата на друга вила през пет имота от нея, на авеню „Ийст Куейл”, се отвори безшумно. В тази вила, която изглеждаше необитаема, цареше пълна тъмнина, но от нея излязоха осем мъже, обиколиха покрития басейн в огрения от луната заден двор и се насочиха към дървената ограда.

Всеки от тях носеше черна раница на гърба си и пистолет е дълъг заглушител в кобур на хълбока. Един след друг се изкачиха през оградата и скочиха тихо в съседния двор.

* * *

Мъжът от Ей Ти енд Ти вдигна поглед от компютъра си, докато плаваше с надуваемия стол в басейна.

— Хей, Тъмен бог. Ние всички ти разказахме за презентациите си, а ти не казваш нищо за твоята.

Единият от мъжете от „Майкрософт” издуха дим от пурата си и каза:

— Това означава, че презентацията му ще я бива много или ще е много зле.

— Искате ли да ви кажа? — запита дяволито Чарли.

Онзи от френската банка поклати глава и загреба във водата с ръка, за да се обърне към него.

— Ако е както преди две години, когато проникна в инсталацията на фонтана в Беладжио и увеличи налягането на помпите, съм пас. За мене да опръскаш няколко туристи не е… Здравейте. Мога ли да ви помогна?

Останалите около басейна извърнаха глави натам, накъдето гледаше Френската банка. Там, огрени от луната, но извън светлината на лампите около площадката до басейна, стояха в редица няколко мъже и гледаха към тях.

Чарли се изправи.

— Кои сте вие, по дяволите?

Бутилката бира в ръката му се пръсна и той погледна надолу. Тениската му с надпис „Хаквай гол” се оказа разпрана и от гърдите му потече кръв. Мъжът видя как до първата дупка се появи втора.

Трети куршум го улучи в челото и той падна назад върху шезлонга, мъртъв.

Двамата мъже на столовете до него, забавени от алкохола, успяха да станат и да затичат. Единият измина три метра към къщата, но и двамата паднаха улучени в гърба от куршумите на пистолетите със заглушители.

Първият се строполи в басейна, а другият падна заднешком върху стола си, преметна се и се стовари върху малкия алпинеум.

Мъжете на дюшеците в басейна нямаха шансове. И двамата изкрещяха, но останаха простреляни на местата си, а кръвта им потече в чистата вода и се смеси с тази на мъжа от „Майкрософт”, който лежеше по лице във водата недалеч от тях.

След като всички в басейна умряха, Жерав, водачът на групата, се обърна към Брегобегач на мандарин:

— Трябва да има още един. Намери го.

Брегобегач изтича в къщата е насочен пред себе си пистолет.

Мъжът от „Гугъл” беше проспал всичко това и Брегобегач го намери в леглото му, където го простреля в тила.

Навън, при басейна, трима от мъжете събраха на светлината на фенерчета празните гилзи, докато други трима влязоха в къщата и провериха всички стаи, за да намерят багажа на Тъмен бог. Разровиха го и взеха лаптопа му, както и всички периферни устройства, документи, флашки, дискове, мобилния телефон и всичко друго освен дрехите. На мястото на взетите неща оставиха шепа свои дискове и флашки, както и мобилен телефон с номерата и данните на Леви, изтеглени предварително от другия телефон.

Всичко това отне над десет минути, но Жерав имаше няколко задачи и заповед да ги изпълни напълно акуратно.

Скоро всичките се събраха при басейна. Водата в него сега изглеждаше розова. По команда на Жерав Гъсок отвори ципа на раницата си и извади три малки торбички висококачествен кокаин. Разхвърля ги в тревата до оградата така, че да ги намерят заедно е телата и всичко да изглежда като объркана сделка.

Фактът, че никой от мъжете нямаше в тялото си дрога, можеше да се обясни с това, че сделката е провалена и пистолетите са заиграли още преди някой да е успял да се почерпи.

Накрая Жерав заповяда всички освен Бекас да се върнат в тайната квартира и шестимата мъже тръгнаха.

Жерав и Бекас останаха до красивия басейн и развиха заглушителите от своите пистолети. Прибраха ги в раниците си. След това насочиха пистолетите си високо над хоризонта, в посока на юг, малко под мързеливия полумесец, и натиснаха спусъците.

Стреляха единично или в къси серии, хаотично, докато изпразниха пълнителите и затворите останаха блокирани в задно положение. След това бързо презаредиха, прибраха пистолетите в кобурите си и изритаха падналите гилзи в различни посоки. Някои паднаха в кървавия басейн и потънаха на дъното, а други се изтърколиха в тревата или изтракаха надалеч по декоративната бетонна настилка.

Разлаяха се кучета и прозорците на къщите на авеню „Ийст Куейл” и по улица „Саут Хеджфорт” светнаха, Жерав и Бекас тръгнаха спокойно, но бързо, по подхода към къщата. Минаха през една врата и излязоха на улицата.

Предната врата на една къща от другата страна на улицата се отвори и в нея се появи жена с халат за баня, осветена от входната лампа, при което Бекас извади пистолета си и с два изстрела към нея я накара да отскочи назад и да се скрие.

След няколко секунди при тях спря сив микробус и двамата се качиха в него. Потеглиха на север, към шосе И–15. Караше Яребица, а останалите седяха мълчаливо. Жерав извади телефона си и натисна няколко бутона. След дълго чакане за връзка и отговор той каза:

— Всички цели са изпълнени.

ДВАДЕСЕТ И ДВЕ

Седнал сам пред редица светещи монитори в стъклен офис, от който се виждаше огромен етаж с открити работни места, един четиридесет и осем годишен китаец в измачкана бяла риза и с разхлабена вратовръзка кимна удовлетворен от думите на Жерав.

— Започни качването на данни при първа възможност.

— Слушам — отговори Жерав.

— Шъ-Шъ — благодаря — отговори мъжът в офиса.

Д-р Тун Гуогун, с кодово име Център, почука по осигурената срещу подслушване слушалка в дясното си ухо, за да прекъсне разговора по интернет. Погледна встрани от мониторите, към открития етаж и се зае да обмисля следващия ход. Реши да отиде бързо на етажа на операторите до работното място на най-добрия си програмист, за да му каже, че данните от Тъмен бог ще пристигнат скоро от Америка.

Обикновено само натискаше един бутон на бюрото си и говореше с младежа през видеоконферентна система, но знаеше, че личното посещение ще насърчи програмиста за още по-сериозно отношение към въпроса.

Тун огледа безупречно почистения си офис. Въпреки че не се виждаха снимки на семейството му или други лични неща, над стъклената врата към коридора висеше малък картонен знак без рамка.

Плавните калиграфски изписани йероглифи се намираха един над друг във вертикален ред. Взет от „Книгата на Ци” — история на Китай от 479 до 502 г.‍, текстът представляваше една от тридесет и шестте военни хитрости в есе за политиката, войната и човешките взаимодействия.

Тун прочете думите на глас:

— Jiе dao sha ren. Убивай с взет назаем нож.

Въпреки че групата оператори в Съединените щати току-що бяха убили от негово име, Тун знаеше, че самият той е взетият назаем нож.

Малко неща му доставяха удоволствие, защото програмираният му мозък не реагираше на банални стимули като удоволствие, но операцията вървеше по план и това му стигаше.

Стана и излезе от тъмния си офис.

Тун Гуогун беше роден в Пекин — единственото дете на двама обучени в Съветския съюз математици, които работеха в зараждащата се програма за балистични ракети на Китай.

Гуогун нямаше аристократично родословие, но благодарение на безмилостния натиск от страна на блестящите си родители стана математик. Като дете попиваше учебници и тетрадки, а юношеството му съвпадна с ранните дни на персоналния компютър и семейството му веднага разбра, че бъдещето на сина им е в почти безграничната мощ на тези невероятни машини.

Заради отличните му оценки държавата го изпрати в най-добрите училища, а после и в най-елитните университети. Замина за Съединените щати, за да повиши уменията си в програмирането — в Масачузетския технологичен институт през 1984 г.‍ и след това, през 1988 г.‍, в Калифорнийския технологичен университет, откъдето взе магистратура.

След това Тун се прибра у дома си и няколко години работи като преподавател по програмиране в Университета за наука и технологии, преди да оглави програмата за докторанти в компютърните науки в престижния Пекински университет.

Сега изследванията му се съсредоточаваха върху интернет и новата световна мрежа — по-конкретно, уязвимите й места и значението им при бъдещ конфликт със Запада.

През 1995 г.‍, вече на тридесет и пет години и кандидат за докторантура, написа труд, озаглавен „Световната война в условията на информатизация”. Почти веднага от китайските академични среди този документ замина в Народната освободителна армия и в Министерството на обществената сигурност. Китайското правителство класифицира документа като свръхсекретен и незабавно операторите от Министерството на обществената сигурност се заеха да издирват институциите за висше образование, сред които беше разпространен този документ, и да прибират хартиените му копия и дискетите, на които е записан, както и да провеждат дълги, напрегнати и сплашващи разговори с всеки професор или студент, видели документа.

Извикаха Тун в Пекин незабавно и само след няколко седмици той вече преподаваше на военни и разузнавачи как да използват кибероперациите срещу враговете на Китай.

Генералите, полковниците и шпионите не разбираха лекциите на Тун, защото трудно следяха непознатите термини, е които работеше този блестящ млад учен, но осъзнаваха, че в негово лице имат ценен ресурс. Дадоха му докторат и го поставиха начело на малка, но мощна група за изпитания, обучение и разработки в областта на кибервойната, подчинена на Министерството на обществената сигурност, като му възложиха отговорността за компютърната отбрана на Народната освободителна армия и на министерството.

Но Тун не искаше да ръководи групи оператори на държавни компютърни мрежи. Виждаше по-голям потенциал в индивидуалния и независим китайски хакер. През 1997 г.‍ сформира организация от независими китайски хакери, която нарече Лига на зелената армия. Под негово ръководство те проникваха в сайтовете и мрежите на враговете на Китай, като реализираха успехи и нанасяха известни щети. Макар и малък, ефектът от това показа, че академичният му труд има приложение в реалния свят, и засили престижа му още повече.

След това Тун създаде Информационната военна милиция — група цивилни лица от технологичната индустрия и академичните среди, които работеха независимо, но под ръководството на Трети отдел („Разузнаване по сигнали”) на Народната освободителна армия.

Освен тази група Тун сформира и Лигата на червените хакери. Чрез ухажване или заплахи на стотици от най-добрите програмисти в Китай в обитаваните от тях сайтове той успя да ги организира в целенасочена сила, която използваше за проникване в мрежите на предприятия и правителства по целия свят и за да краде тайни за Китай.

Но Тун и армията му разработиха начини да вършат и други неща освен кражбата на цифрови данни. По време на един обществен спор между държавната нефтопреработвателна организация на Китай и една американска нефтена компания за договор за тръбопровод в Бразилия Тун се изправи пред ръководството на Министерството на обществената сигурност и запита простичко дали желаят неговата Лига на червените хакери да унищожи нефтената компания.

Шефовете го запитаха дали възнамерява да унищожи пазарното надмощие на американската фирма.

— Не това имам предвид. Питам за физическото им съсипване.

— Искате да спрете компютрите им?

Безстрастният глас на Тун прикри мнението му за тези глупави чиновници.

— Не, разбира се. Компютрите им са ни необходими. Ние придобихме контрол върху управлението на тръбопроводите и нефтените им сондажи. Имаме кинетични възможности на място. Можем да причиним реално унищожение.

— Като чупите неща?

— Като чупим неща или ги взривяваме.

— И те не могат да ви спрат?

— За всяко нещо в обекта има системи за ръчно управление. Разбира се, това е мое предположение. Но някой човек може да иде и да затвори дадена помпа или да спре тока на някоя станция за управление. Но аз мога да направя толкова много неща за толкова малко време, че хората им не могат да ме спрат.

Не предприеха физически действия срещу нефтената компания. Но китайското правителство осъзна колко важен е Тун със своите способности. Той не само беше ценен ресурс, а и силно оръжие и не биха искали да го пилеят за съсипването на една-единствена фирма.

Вместо това той и екипът му проникнаха в сайта на нефтената компания и прочетоха вътрешните съобщения между директорите, отговорни за търга за бразилския тръбопровод. Тун предаде информацията на държавната китайска Национална нефтодобивна корпорация, която успя да даде по-ниска оферта от американците и да спечели договора.

По-късно, когато възложиха на Тун да открадне плановете за тихия електрически двигател на подводниците на ВМС на Съединените щати, изследванията за които струваха на флота пет милиарда долара, той и хакерите му ги осигуриха за по-малко от шест седмици.

След това лично д-р Тун измъкна над двадесет терабайта информация от некласифицираната база данни на Министерството на отбраната и предаде на Народната освободителна армия имената на всички оператори от специалните сили на САЩ с адресите им, графиците за презареждане е гориво на всеки кораб в Тихия океан, както и ученията и отпуските на абсолютно всички военни единици.

Той и хората му откраднаха и плановете за американския изтребител от ново поколение F–35.

Малко преди края на десетилетието Тун и ръководителите на Трети отдел („Разузнаване по сигнали”) на Народната освободителна армия и Четвърти отдел („Електронни противомерки и радар”) разработиха мрежовият компонент на армията за КЕВД или комплексни електронни военни действия, както се наричаше тогава официалната стратегия на Китай за водене на война с електронни средства. КЕВД щеше да разчита на електронните военни действия за смущаване, заблуждаване и потискане на способността на Америка да приема, обработва и разпространява информация. Вече всички в Народната освободителна армия разбираха, че Тун и армията му от цивилни хакери ще бъдат от съществено значение за успеха на КЕВД.

Той и хората му бяха заразили милиони компютри по света, за да създадат армия робот, или мрежа от роботи, която можеше да се командва за нападение над интернет сайтове или мрежи, да ги претоварва със запитвания или да откаже достъп до услугата им за всички. Той използваше с унищожителен успех своите мрежи от роботи, за да атакува противниците на Китай, а собствениците така и не разбираха, че компютрите им работят за Китайската народна република.

За разлика от останалите в Китай, Тун действаше в постоянно състояние на война срещу Съединените щати. Той и неговата армия от мъже и жени, повечето от които работеха от домовете си или от работните станции в службите си, използваха шпионаж или тормоз и успяваха да компрометират американски компютърни мрежи и да натрупат огромен набор от цели, които можеха да използват при истинска война.

За китайците имаше само един проблем във връзка с Тун и неговите занимания. Той имаше твърде големи успехи. Предоставили му бяха почти пълна свобода да издирва възможности за достъп до американските мрежи и американците вече забелязваха това. Правителството на САЩ осъзна, че някой изсмуква като с прахосмукачка техните данни.

Отначало американците нарекоха непрекъснатите атаки срещу правителствените и промишлените мрежи „Титанов дъжд”, а на втора серия нападения дадоха името „Сенчест плъх”, след което възложиха на стотици следователи да разберат кой се крие зад тези атаки. От самото начало подозираха Китай и с разрастването на мащабите и важността на операцията на Тун Министерството на обществената сигурност и хората от Политбюро, които знаеха за киберпрограмата, започваха да се тревожат, че някои от по-важните нападения могат със сигурност да бъдат свързани със страната им.

Съединените щати извършиха поредица арести на хакери, които участваха в операцията, някои от които се оказаха етнически китайци. Това силно разтревожи китайците, а Народната освободителна армия и Министерството на обществената сигурност получиха заповед да прикриват по-добре следите си.

Когато армията и Министерството на обществената сигурност схванаха напълно колко уязвим е Тун, взеха решение да го защитават на всяка цена и напълно да прекъснат видимите връзки на организацията му с китайското правителство. В тези времена на обявен мир се изискваха операции, които можеха да бъдат отречени, а това налагаше прекратяване на всякакви възможности за връщане на топката към Китай.

Обаче в САЩ вече знаеха, че Тун е важен цивилен специалист по компютърните операции, който работи официално за армията. Следователите от ФБР и Агенцията за национална сигурност, които разследваха кибероперациите на Китай и влиянието на този човек върху тях, говореха за „династията” Тун и когато китайците разбраха колко е известен той, решиха да направят нещо.

След продължителни обсъждания министърът на обществената сигурност реши да арестува по измислени обвинения в корупция Тун Гуогун, с официална длъжност директор по технологичното обучение на Първо разузнавателно бюро във военния район Чънду и очевидно влияние на ниво маршал в една от петте сфери на войната, и след това Тун да „избяга” от затвора.

Китаецът щеше след това да иде в Хонконг, под закрилата на триадите „14К”. „Триада” наричаха всяка организация с контакти с многобройни други несвързани организации, но „14К” беше най-голямата и мощна в Хонконг. Министерството на обществената сигурност и „14К” не поддържаха работни взаимоотношения. Дейността на триадите от доста време беше трън в очите на китайското правителство, но Тун щеше да „продаде” себе си и своята армия хакери на триадите, а след това да им плати за защитата с пари от дузината финансови схеми, които неговите хора поддържаха по целия свят.

Разбира се, „14К” щяха да знаят само, че Тун е избягал от затвора в Китай и че сега си присвоява пари и шантажира хора чрез компютър — престъпления, вършени от лоши хакери.

Триадите нямаше да знаят изобщо, че деветдесет процента от производителността на организацията на Тун включва кибершпионаж и кибервойна в полза на техния враг — Китайската комунистическа партия.

„Арестуваха” Тун и пуснаха кратка обява с обвиненията в „Женмин жибао” — китайският вестник, който изпълняваше ролята на правителствено издание. Статията го обвиняваше в компютърни престъпления и описваше опитите му да краде пари от държавната Промишлена и търговска банка.

Статията целеше да покаже на Запада, че тайнственият д-р Тун вече не е любимец в Пекин, а на триадите в Хонконг — че с уменията си този тайнствен д-р Тун може да им докара доста пари.

Осъдиха Тун на смърт чрез разстрел, но в деня на насрочената екзекуция се разчу, че е избягал от затвора с помощ отвътре. За да засилят измамата, шефовете на затвора заповядаха разстрел на няколко от пазачите заради тяхното „съучастие”.

Триадите „14К”, най-голямата и мощна престъпна организация в Хонконг и най-голямата триада в света, приеха Тун Гуогун след няколко седмици. Той активира отново своята армия от цивилни хакери, възобнови контрола върху армията от мрежи роботи и само след няколко месеца започна да прави пари за триадите с помощта на десетки хиляди компютри, които му крадяха номерата на кредитни карти и пускаха измамни съобщения по електронната поща.

След това Тун започна нещо ново. С благословията на „14К”, макар и без знанието им какво точно прави, той закупи стотици компютри и постепенно доведе хакери от най-високо ниво от Китай и от Хонконг, които се включиха в новата операция.

Тун Гуогун възприе позивната „Център” и нарече мястото, от което изпълняваше световната си операция, или нервния й център, „Призрачен кораб”. Той заемаше единадесетия до шестнадесетия етаж на притежавана от триадата офис сграда в Монкок — мърляв, гъсто населен район за хора с ниски доходи в град Каулун, доста на север от светлините и блясъка на Хонконг. Тук триадите наблюдаваха Тун и хората му денонощно, въпреки че не знаеха за истинската му мисия.

Тун нае на работа дузини от най-добрите програмисти, предимно от предишните си хакерски „армии”. Останалите наричаше контрольори — неговите разузнавачи, а всички те използваха позивната „Център” в работата със своите агенти. Оперираха от компютри на работния етаж на „Призрачния кораб” и комуникираха чрез програмата за текстови съобщения „Криптограм” с хакерите и с агентите си по целия свят, които не знаеха за кого точно работят.

Контрольорите използваха плащания в брой, принуда и прикриване под флага на други страни, за да привличат хиляди хакери, програмисти, престъпни банди, разузнавачи, правителствени служители и хора на важни позиции в технологичната индустрия, за да сформират масивна разузнавателна организация с невиждан досега размер и обхват.

Тун и висшите му помощници патрулираха из стотиците интернет форуми, които се използваха от китайски хакери, и така набираха армията си. Всеки път откриваха, одобряваха и наемаха по един мъж и по една жена.

В „Призрачния кораб” вече работеха почти триста служители, а други хиляди действаха от негово име по целия свят. Езиковата бариера се преодоляваше чрез висококачествен софтуер за превод. Тун наемаше чуждестранни хакери за мрежата си, които не работеха в „Призрачния кораб”, но действаха като заместващи агенти, без да знаят, че работят за китайското правителство, но осъзнавайки до голяма степен, че работодателите им са от Азия.

Физическите агенти наемаха накрая. Ангажираха подземни организации за работа в реалния свят при нужда. Най-добрите сред тях получаваха редовни задачи от Центъра.

Такъв пример беше либийската организация в Истанбул, макар контрольорът им да знаеше от самото начало, че естественият подбор ще действа срещу тези глупаци и особено онзи е комуникациите, Емад Картал, който не съблюдаваше собствените си протоколи за сигурност.

Контрольорът на истанбулската клетка беше установил, че група американци на работа в компанията „Хендли Асошиейтс” наблюдава либийците. С благословията на д-р Тун контрольорът позволи да убият цялата клетка от петима души, за да вкарат вирус в затворената мрежа на фирмата и така в „Призрачния кораб” да научат повече за тях. Планът се провали, когато маскираният стрелец от „Хендли асошиейтс” взе целия компютър със себе си, вместо да направи онова, на което разчиташе контрольорът — да измъкне флашката от машината и да я включи в собствената си мрежа в Щатите.

Но контрольорите на Тун вече търсеха други начини да научат повече за любопитната организация „Хендли Асошиейтс”.

Сред другите наети от Центъра престъпни организации работеха триади в Канада и Съединените щати, както и някои братства в Русия.

Не след дълго Тун се захвана да наема активно професионални шпиони на по-високо ниво за работа като полеви агенти. Намери Валентин Коваленко и след като реши, че той ще е идеален за задачата, използва едно от своите руски братства, за да го изкара от затвора, след което чрез шантаж успя да удържи вироглавия бивш заместник-резидент.

Както с много от другите шпиони, Центъра започна бавно с Коваленко, за да следи как се справя и доколко успява да остане незабелязан, след което започна да му възлага по-отговорни задачи.

Тун командваше и друг тип шпиони, които не знаеха за кого работят.

Шпионите, преминали на другата страна.

Тези шпиони представляваха служители в правителствени агенции по света, в телекомуникационни и финансови институции, както и военни и полицейски служители.

Никой от тези хора не знаеше, че работи в полза на китайското правителство. Много от тях, също като Валентин Коваленко, смятаха, че провеждат някакъв промишлен шпионаж за голям и безскрупулен чуждестранен технологичен концерн. Други пък имаха убеждението, че работят за организираната престъпност.

Д-р Тун Гуогун ръководеше цялата операция по указания на китайските военни и разузнаване, като направляваше по съответния начин своите контрольори, които даваха указанията на полевите агенти.

Може би най-много от всичко помагаше фактът, че д-р Тун Гуогун беше социопат. Местеше хората по земята така, както местеше единици и нули по информационната супермагистрала. Не правеше разлика между едното и другото, въпреки че заради недостатъците на човешките същества имаше повече уважение към разработения от него и хакерите му зловреден код.

След две години дейност на „Призрачния кораб” Тун осъзна, че почти всемогъщият контрол е недостатъчен. Започваше да се говори за отлични нови вируси, световни мрежи на киберпрестъпността, както и успешно проникване в мрежи на фирми и правителства. За да спре разпространяването на информация, Тун каза на ръководството на армията и Министерството на обществената сигурност, че за да постигне максимален ефект от кибероперациите си, се нуждае от допълнителни полеви агенти — група войници шпиони в Америка, които да не са просто прилъгани хора, а мъже, посветили се на Китайската комунистическа партия и напълно отговорни пред Центъра.

След спорове, размисли и накрая привличането на старши военни Тун, специалистът по компютърни операции, получи правото да командва екип офицери от специалните сили на Народната освободителна армия. Ръководството знаеше, че всички операции на Тун вършат работа. Двете години, прекарани в операции зад компютри заместители по света, бяха засилили значително армията и каузата на Китай. Защо да не му отпуснат малка и трудна за идентифициране силова група?

Жерав и екипът му, общо осем души, бяха част от „Божията сабя” — звено за специални операции от Пекинския военен район. Бойците владееха добре разузнаването, контратероризма и директните действия. Екипът, който замина за Съединените щати, за да следва указанията на Центъра, имаше допълнителна благословия заради своята смелост, чисти идеологични помисли и интелект.

За няколко месеца се инфилтрираха сред престъпната триада във Ванкувър, преди да се отправят на юг през порестата граница между Канада и Америка. Тук живееха в тайни квартири, наети или закупени от фирми паравани на „Призрачния кораб”, а благодарение на Центъра и неговите възможности да генерира всевъзможни ресурси имаха и документи.

В случай че ги заловят или убият, Жерав и неговата група щяха да бъдат представени като екип гангстери от Ванкувър, които работят за компютърни престъпници незнайно къде по света. И определено не за ККП.

Точно както по време на мисиите в Менло парк и в Лае Вегас, Жерав и екипът му изпълняваха мокри поръчки, като убиваха хората, които са заплаха за операциите на Центъра, и крадяха код и записи, необходими за улесняване на дейността на „Призрачния кораб”.

Малкото високопоставени лица от Народната освободителна армия и Министерството на обществената сигурност, които знаеха за Центъра и за „Призрачния кораб”, бяха доволни. Китайците имаха своето оръжие и можеха правдоподобно да отричат всичко. Можеха да крадат тайни от американското правителство, от военните, от индустрията и да подготвят битките си за всеки бъдещ конфликт. Ако Тун и организацията му бъдеха разкрити, как би могъл да каже някой, че този враг на Пекин и екипът му, които работят с триадите, всъщност служат на китайските комунисти?

От офиса на Тун до двойната врата, охранявана от всяка страна от корави местни мъже с космически на вид автомати QCW-05 на гърдите, се преминаваше по къс, добре осветен коридор с линолеум на пода. Охраната нямаше униформи — единият носеше протрито кожено яке, а другият — риза с бяла яка, вдигната до ушите.

Д-р Тун не каза нищо на мъжете, когато мина през вратата, но това не беше необичайно. Той не говореше с тях. Тун не спираше да побъбри с никой от подчинените си, особено пък с тридесетината или четиридесет местни представители на триадите, които имаха задача да го охраняват и да защитават операцията.

Със сигурност, странни отношения. Странни отношения, които сам Тун не одобряваше, въпреки че разбираше стратегическата необходимост да напусне страната си и да дойде в Хонконг.

След като премина през двойната врата, Тун Гуогун тръгна през открития офис, като подмина дузина наведени усърдно над бюрата си мъже и жени. Два пъти различни хора ставаха от местата си, кланяха се на Центъра и го молеха за момент внимание. И двата пъти д-р Тун само вдигаше ръка, за да каже, че ще дойде след момент.

Сега търсеше някого.

Мина край отдела за банкови измами, отдела за изследвания и развитие, отдела за социални медии и инженеринг и се насочи към отдела на програмистите.

Именно тук се намираха хората, които извършваха същинското пробиване на компютърните мрежи.

На едно бюро с четири компютърни екрана в задния ъгъл на стаята, седнал до прозорец от тавана до пода, който, ако нямаше червена завеса, щеше да гледа на юг над Каулун, седеше млад мъж с драматично изправена нагоре коса.

Младият китайски пънкар стана и се поклони, когато Тун изникна зад него.

По-възрастният мъж каза:

— Кинетичната операция е завършена. Не след дълго трябва да получиш данни.

— Sie de, xiansheng. Да, господине.

С поклон мъжът се извърна към бюрото си и седна.

— Джа?

Младежът отново стана и се обърна.

— Да, господине?

— Искам доклад за нещата, които откриеш. Не очаквам кодът на Тъмен бог да разкрие нещо, с което да оптимизираш своя троянец, преди да нападнем Министерство на отбраната, но все пак виж го. Онзи добре се беше справил, след като с ограничените си ресурси успя да проникне толкова навътре в мрежата на ЦРУ.

Пънкарят отговори:

— Разбира се, господине. Ще прегледам кода на Тъмен бог и ще ви докладвам.

Тун се обърна и се отправи назад към залата без нито дума повече.

* * *

Младият пънкар се казваше Джа Шухай, но в киберпространството го познаваха като ФастБайт22.

Джа беше роден в Китай, но още като дете заминал с родителите за Съединените щати и станал гражданин на САЩ. Както Тун, и той се оказал нещо като дете чудо по компютрите и също както Тун учил в Калифорнийския технически университет, където се дипломирал на двадесетгодишна възраст. На двадесет и една години Джа получил право на достъп до секретни данни от правителството и започнал работа в отдела за изследвания и развитие на, Дженерал Атомикс” — изпълнител на високотехнологични поръчки за отбраната от Сан Диего и производител на безпилотни летателни апарати за армията и разузнаването. Джа имал задача да изпитва осигурените и криптирани мрежи и да проверява възможностите за проникването на хакери в тях.

След две години работа Джа съобщил на, Дженерал Атомикс”, че без конкретно познаване на мрежата, на комуникационното оборудване, на предаваните до машините сигнали, както и на невероятно сложното оборудване, такова проникване е практически невъзможно.

След това младият американец от китайски произход опитал да се свърже с китайското посолство във Вашингтон и да обясни, че предлага конкретна информация за тези неща и че може да им помогне да изградят невероятно сложно оборудване, с което да се възползват от новата информация.

За нещастие на Джа, проверката с детектор на лъжата, необходима за поддържане на разрешителното му, показала силна индикация за измама и проверка на компютъра му разкрила комуникацията с китайското посолство. Младият специалист от „Дженерал Атомикс” бил арестуван и изпратен в затвора. Но когато Тун създаде „Призрачния кораб”, използва средствата си, за да измъкне младежа от Съединените щати и да го доведе в Хонконг.

С помощта на Джа и неговите знания за проникване в осигурени мрежи Тун разработи мощния троянски кон за дистанционен достъп — програмата, която позволяваше на Центъра да краде данни незабелязано, както и да гледа през камерите и да слуша през микрофоните на всяка заразена машина.

Вирусът на Джа се оказа блестящо коварен. Започваше да работи чрез преглед на портовете в търсене на компютърната версия на незаключен прозорец. Ако намереше използваем порт, започваше опити да влезе в машината с често срещани пароли.

Всичко това се случваше за няколко стотни от секундата. Операторът на нападнатия компютър не можеше да забележи нещо нередно, освен ако не следи внимателно ресурсите на машината си.

Ако програмата успееше да влезе в подсъзнанието на компютъра, изпълняваше ултраскоростно разузнаване, като отбелязваше кои програми са инсталирани, какъв е процесорът и каква е дънната платка. Нискокачествените или по-стари машини се изоставяха — програмата незабавно връщаше информация на хакера, че този компютър не си струва и че тя ще се самоизтрие. Но в по-добрите машини програмата навлизаше напълно, за да завладее мозъка им, и изпращаше съобщения на хакера, че в армията от роботи е включен нов член.

След превземането на компютъра от „Призрачния кораб” една допълнителна програма, написана от самия ФастБайт22, навлизаше в машинния код и изтриваше всички остатъци от системата за доставяне на вируса.

Или поне така смяташе Джа. Всъщност програмата му пропускаше една-единствена серия програмен код и именно него Гавин Биъри успя да открие на Истанбулския диск.

С този вирус Джа за първи път проникна в рутера за кабелен трафик на мрежата „Интелинк-ТС” на ЦРУ, но при едно рутинно навлизане за поддръжка на кода забеляза, че не е сам. Проследи другия хакер, като откри кой е той чрез ровене в различните сайтове с бюлетини и техническа информация — така разбра, че онзи е Чарли Леви, добре известен хакер любител от Съединените щати. След това контрольорите на Центъра се заеха да убеждават Леви да работи за организацията им, за да се възползват от знанията му.

След провала на този опит Тун опита да използва знанията на Леви, като проникне в машината му.

Това също не успя. И по тази причина Жерав и хората му осигуриха информацията по старомодния начин — като убиха Чарли Леви и я откраднаха.

Тун знаеше, че Джа е наперен и няма да сметне, че във вируса на Тъмен бог има нещо, с което да подобри собствената си програма.

Тун разбираше колко много може да научи човек, като събере на едно място знанията на отделните хакери, дори и онези, които не даваха лесно интелектуалните си ресурси.

Джа може и да не смяташе, че Леви има какво да добави към програмния код, но Тун достатъчно ясно беше обяснил на младежа, че очаква от него да обърне пълно внимание на откраднатите от Тъмен бог данни.

ДВАДЕСЕТ И ТРИ

Тридесет и четири годишният Адам Яо седеше зад волана на дванадесетгодишния си мерцедес клас „С” и бършеше лицето си с плажната хавлия на пътническата седалка. Тази есен в Хонконг се оказа адски гореща, дори в седем и половина сутринта, но Адам не включваше климатика, защото не желаеше шумът на двигателя да привлича внимание към него.

Намираше се близо до местонахождението на своята цел, прекалено близо. Но така трябваше. Налагаше се заради разположението тук, заради завоя и близостта на паркинга до целта.

Играеше си с късмета, като паркира тук, но нямаше избор.

Адам Яо работеше сам.

Когато избърса потта от челото си, вдигна обратно своя фотоапарат „Никон” и го фокусира върху входната врата на високата сграда от другата страна на улицата. Наричаха я „Дворецът на милионерите”. Безвкусното име не разкриваше пищното обзавеждане отвътре. Адам знаеше, че апартаментите на последния етаж в този квартал за средно заможни хора на остров Хонконг струват цяло състояние.

С помощта на обектива разгледа фоайето, в което търсеше целта на наблюдението си. Знаеше, че едва ли мъжът ще стои там. Адам идваше тук вече няколко дни и всяка сутрин нещата оставаха същите. В седем и тридесет обектът изскачаше от асансьора от апартаментите на последния етаж, преминаваше целеустремено през застлания с мрамор под на фоайето, излизаше навън и се качваше бързо в средния джип в колона от три коли.

И Адам успяваше да проследи мъжа само дотолкова. Джипът имаше тъмни стъкла, обектът винаги излизаше сам, а Адам все още не правеше опити да следи колите по тесните улички на града.

Това щеше да е почти невъзможно за сам човек.

Искаше му се да има подкрепата на шефовете от организацията си, да му осигурят малко хора, които да ползва в такива моменти. Но Адам работеше за ЦРУ и почти всеки служител на Управлението в Азия знаеше едно за организацията — тя течеше. Ленгли отричаше това, но за мъжете и жените, ходещи по ръба на бръснача тук, беше ясно, че Китайската народна република получава информация за плановете, инициативите, източниците на информация и методите на ЦРУ.

Адам Яо се нуждаеше от помощ за тази операция, но не дотолкова, че да рискува да се компрометира, защото той, за разлика от всеки друг служител на ЦРУ в Китай и Хонконг, работеше без мрежа. Той беше служител без официално прикритие, което означаваше, че няма дипломатическа защита.

Шпионин, оставен сам в студа.

Не че нямаше против нещо студено точно сега. Посегна към хавлията и обърса потното си лице още веднъж.

* * *

Преди няколко години Яо получи информация за присъствието тук, в „Двореца на милионерите”, на мъж от континента — известен производител на твърди дискове и микропроцесори менте, стигнали до важни системи на американско военно оборудване. Мъжът се казваше Хан и беше директор на голям държавен завод за технологично оборудване в близкия град Шънджън. Хан се намираше в Хонконг по някаква причина и всяка сутрин три бели джипа го вземаха, за да го закарат неизвестно къде.

Но въпреки успеха му да вкара своите устройства менте във военното оборудване на САЩ ЦРУ гледаше на случая като на промишлен шпионаж, който не стоеше начело в приоритетите на Управлението тук.

Кибершпионажът и кибервойната в Китай бяха важни. А промишленият шпионаж и компютърната престъпност — дреболия.

Но въпреки убеждението, че инициативата му няма да заинтересува Ленгли особено силно, Адам се зае с новото проучване просто защото много искаше да разбере с кого се среща производителят на ментета на негова територия.

Яо държа фотоапарата опрян до окото си толкова дълго, че гуменият маншон върху визьора започна да се пълни с пот. Понечи да го спусне, но в този момент вратата към фоайето се отвори и верен на всекидневния си ритуал, производителят на компютърни части менте от Шънджън излезе от асансьора. В този момент трите джипа преминаха край колата на Яо и спряха под тентата на входа.

Всеки ден едни и същи коли вземаха този човек. Досега Адам не успяваше да прочете регистрационните им номера, защото все спираше твърде далече по улицата, но днес се намираше достатъчно близо, за да успее да заснеме номерата.

Задната врата на втората кола се отвори отвътре и производителят на ментета влезе през нея. След няколко секунди трите джипа заминаха на изток по улица „Кондюит” и се изгубиха зад един завой.

Яо смяташе да опита да ги проследи този ден. Нямаше да ги доближава особено много, а и едва ли щеше да може да ги следва дълго време, преди да ги загуби в трафика, но нищо не пречеше да кара в същата посока като тях и ако извади късмет, да ги открие на някое кръстовище. Ако му провървеше и при условие, че всеки ден караха по един и същи маршрут, той можеше да ги чака утре някъде по пътя и да ги проследи малко по-близо до крайната точка на пътуването им.

Тази техника не можеше да успее лесно, ако изобщо имаше някакъв шанс. Но си я биваше повече от това да идва тук всяка сутрин, ден след ден, защото това започваше да губи смисъл.

Остави фотоапарата на седалката до себе си и посегна към ключа, но едно силно почукване е пръсти по стъклото от неговата страна го стресна.

Двама полицаи гледаха през прозореца, а единият почука по стъклото с пластмасовата антена на радиостанцията си.

Страхотно.

Яо свали прозореца.

— Ni hao — поздрави той на мандарин, въпреки че полицаите вероятно говореха кантонски, но се ядоса, че пропилява и това утро, и не искаше да ги улеснява никак.

Преди полицаят до прозореца да каже нещо, погледът му се плъзна към пътническата седалка на мерцедеса, на която фотоапаратът е вариообектив с фокусно разстояние 200 милиметра стоеше до микрофон е насочено действие и слушалки, висококачествен бинокъл, малък лаптоп и тефтер с писани на ръка бележки.

Полицаят изгледа Адам с подозрение.

— Излезте.

Адам се подчини.

— Проблем ли има?

— Документи, моля — настоя полицаят.

Адам бръкна внимателно в джоба на панталона си и измъкна портфейла си. Полицаят на няколко метра от него го наблюдаваше внимателно.

Адам подаде целия портфейл на поискалия го полицай и застана мълчаливо на мястото си.

— Какво е всичко това в колата?

— Такава ми е работата.

— Вашата работа, ли? Да не сте шпионин?

Адам Яо се засмя.

— Не съвсем. Собственик съм на фирма, която разследва кражба на интелектуална собственост. Картата ми е до лиценза. „Бизнес разследвания Сайно Шилд Лимитед.

Полицаят огледа картата.

— С какво се занимавате?

— Имам клиенти в Европа и САЩ и те подозират, че китайска фирма произвежда ментета на техни стоки, затова ме наеха да разследвам случая. Ако сметнем, че имат основания, ще наемат местен прокурор и ще опитат да спрат фалшифицирането.

Адам се усмихна.

— Бизнесът е добър сега.

Полицаят се поуспокои. Имаше смисъл в обяснението този човек да седи на паркинга и да снима съседната сграда.

Запита:

— Разследвате някого в „Двореца на милионерите”?

— Съжалявам, господин полицай. Не мога да разкривам информация за текущо разследване.

— Охраната оттам ни се обади за вас. Казаха, че и вчера сте били тук. Смятат, че ще ги обирате или нещо такова.

Адам се засмя и каза:

— Няма да ги обирам. Изобщо няма да ги притеснявам, въпреки че ми се иска да седя във фоайето вътре на климатик. Проверете ме. Аз имам приятели в полицията в Хонконг, предимно в отдел „Б”. Обадете се и оттам ще ви кажат, че знаят кой съм.

Отдел „Б” на полицията в Хонконг се занимаваше с разследване на организираната престъпност. Адам знаеше, че тези полицаи са от отдел „А”, към който се числяха патрулните служители.

Полицаят, който гледаше към Адам, не бързаше. Разпита за хора от отдел „Б”, които познаваше, а Яо отговори, без да се затрудни.

Удовлетворени, двамата полицаи тръгнаха обратно към патрулната си кола и оставиха Адам.

Той седна обратно в колата си и удари волана с длан от яд. Освен че номерата на джиповете нямаше да го отведат доникъде, беше пропилял целия ден. Не научи нищо за производителя на ментета, което не знаеше още вчера, а и го разкри някакъв тъп служител на охраната в блока.

Адам отново се почувства благодарен за фантастичното си прикритие. Частната детективска фирма му даваше лесно извинение за всичко, в което можеше да го хванат, докато си върши тайната работа за Управлението.

Детективската фирма му осигуряваше съвършено прикритие като за неофициален служител на ЦРУ.

Той подкара надолу по хълма и се насочи към офиса си на пристанището.

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

Джак Райън-младши се събуди до Мелани Крафт и веднага осъзна, че телефонът му звъни. Нямаше представа колко часът е, но по реакцията на тялото си разбираше, че е много преди нормалното време биологичният му часовник да го събуди.

Взе звънящия телефон и погледна екрана, който показваше два и пет сутринта. Изстена. Прочете името на човека, който го търсеше.

Гавин Биъри.

Отново изстена.

— Не може да бъде!

Мелани се размърда.

— От работата ли е?

— Да.

Не искаше тя да заподозре нещо, затова добави:

— Директорът на технологичния отдел е.

Мелани се засмя тихо и запита:

— Да не си оставил компютъра си включен?

Джак също се засмя, след което понечи да остави телефона на мястото му.

— Сигурно е важно. Обади се.

Джак знаеше, че тя е права. Стана и отговори:

— Здрасти, Гавин.

— Трябва да дойдеш незабавно — каза задъхано Биъри.

— Два часът сутринта е.

— Два и шест. Бъди тук в два и половина.

С тези думи Биъри прекъсна разговора.

Джак остави телефона на нощното шкафче, като едва се въздържа да го запрати в стената.

— Трябва да ида в работата.

— Заради онзи от информационния отдел? — запита Мелани недоверчиво.

— Помагам му за нещо. Важно беше, но не чак като да се налага да ходя посред нощ. Но, изглежда, това според него заслужава среща в два и половина сутринта.

Мелани се изтърколи встрани от Джак и каза:

— Приятно прекарване.

Джак усещаше, че тя не му вярва. Доста често имаше такива усещания, дори и когато й казваше истината.

* * *

Джак вкара колата в паркинга на „Хендли Асошиейтс” малко след два и тридесет. Влезе през входната врата и махна уморено на Уилям, нощния пазач зад гишето.

— Добро утро, господин Райън. Господин Биъри каза, че ще дойдете и ще изглеждате точно така, току-що събуден. Трябва да ви кажа, че изглеждате много по-добре от него дори в нормалното работно време.

— Ще изглежда още по-зле, като му наритам задника, че ме измъкна толкова рано от леглото.

Уилям се засмя.

Джак откри Гавин Биъри в кабинета му. Потисна лекия си гняв заради намесата на колегата в личния му живот и запита:

— Какво има?

— Знам кой е вкарал вируса на машината на либиеца.

Тази вест разбуди Джак повече, отколкото пътуването от Колумбия дотук.

— Знаеш кой е Центъра?

Биъри сви драматично рамене.

— Не съм сигурен. Но ако не е Центъра, значи е някой, който работи за него.

Джак погледна към машината за кафе с надеждата, че ще може да си налее една чаша. Но машината беше изключена и каната — празна.

— Ти не си ли стоял тук цяла нощ?

— Не. Работих у дома. Не исках да излагам мрежата на Колежа на опасност, затова се включих от личните си машини. Тук дойдох преди малко.

Джак седна. Разбираше, че Биъри май наистина не го е извикал тук просто така.

— И какво прави у вас?

— Мотаех се из цифровия подземен свят.

Джак все още се чувстваше уморен. Прекалено уморен, за да си играе на въпроси и отговори с Гавин.

— Не можеш ли да ми обясниш, докато аз седя тук тихичко със затворени очи?

Биъри се смили над него.

В киберпространството има интернет сайтове, в които човек може да се занимава с незаконен бизнес. В тези интернет пазари човек може да си купи фалшиви документи, рецепти за направа на бомби, информация за крадени кредитни карти, а и достъп до мрежи с хакнати компютри.

— Искаш да кажеш, мрежи от компютри роботи.

— Да. И можеш да наемеш или да си купиш достъп до инфектирани машини по целия свят.

— Значи въвеждаш номера на кредитната си карта и наемаш мрежа с роботи?

Биъри поклати глава.

— Не номера на кредитната карта. Монетни битове. Това е непроследима интернет валута. Като парите в брой, само че по-добра. Там основната цел е анонимност.

— Значи си наел мрежа от роботи?

— Няколко.

— Това не е ли незаконно?

— Незаконно е, ако направиш нещо незаконно с тях. Аз не съм правил нищо такова.

— И какво си направил?

Джак отново имаше чувството, че играе на въпроси и отговори е Биъри.

— Проверявах една моя теория. Нали помниш, че ти казвах как онзи машинен код, който беше останал на Истанбулския диск, може да ни отведе до виновника?

— Да.

— Реших да вляза в подземното киберпространство и да видя има ли други заразени машини със същия код, както на машината на либиеца.

— Това не е ли като да търсиш игла в купа сено?

— Ами аз мислех, че не може да няма и други машини е този вирус. И по-скоро така се търси буре с игли в купа сено, а аз се погрижих да намаля размера на купата.

— Как?

— По света има един милиард компютри в мрежа, но машините, в които може да се прониква хакерски, са много по-малко, към сто милиона може би. А машините, които пък са пробити от хакери, вероятно са една трета от тази бройка.

— Е да, но пак трябва да провериш тридесет милиона компютъра…

— Не, Джак, защото толкова добра програма няма да се използва само на една-две машини. Реших, че този троянски кон за дистанционен достъп стои в десетки хиляди такива компютри. Освен това намалих бройката още, като наех мрежи е компютри роботи с една и съща операционна система и с висококачествени процесори и компоненти, защото според мен Центъра не би си губил времето със стари машини. Той ще иска да влезе в машините на важни хора, фирми, мрежи и прочие. Затова взех мрежи с играчи от висок калибър.

— Нима дават под наем мрежи с роботи с различно качество?

— Абсолютно. Можеш да си поръчаш мрежа с петдесет машини в Ей Ти енд Ти или със сто машини в парламента на Канада, или пък с десет хиляди в Европа, на хора, които имат най-малко по хиляда приятели във Фейсбук, или двадесет и пет хиляди компютъра с професионални охранителни камери. Може да се каже, че се купува или наема почти всичко.

— Нямах представа за тези неща — призна Джак.

— Когато открих конфигурации с роботи с всичките желани от мен атрибути, просто хвърлих мрежата толкова, колкото мога да си позволя, наех ги и пуснах една диагностична програма по хакнатите машини, за да огранича бройката. След това написах многонишкова програма, която проверява в същото място на всеки компютър за онзи код.

— И намери ли компютър с кода от Истанбулския диск?

Компютърният специалист се усмихна широко.

— Не един. А сто двадесет и шест.

Джак се приведе напред.

— Господи. И всичките със същия код, който намери на диска на либиеца?

— Да.

— Къде са тези машини? За кое място става дума?

— Центъра е… не искам да звуча твърде драматично, но е навсякъде. Европа, Северна и Южна Америка, Азия, Африка, Австралия. Заразените машини са по всички населени континенти.

Джак запита:

— И как разбра кой е той?

— Една от заразените машини се използва за прехвърляне на данни към командния сървър. Изпраща трафик от мрежата с роботи към друга мрежа в Харков, Украйна. Аз проникнах в мрежовите сървъри и открих, че хостват дузина незаконни или съмнителни сайтове. Най-болното порно, което човек може да си представи, магазини за купуване и продажба на фалшиви паспорти, устройства за копиране на карти — такива неща. Успях да вляза лесно във всеки от тези сайтове. Но не успях да вляза в едно място. Там само разбрах името на администратора.

— Какво е то?

— ФастБайт двадесет и две.

Джак Райън се отпусна разочарован.

— Гавин, това не е име.

— Това е компютърният му псевдоним. Така е, нямам социалния му осигурителен номер и домашния адрес, но с това име можем да го открием.

— Всеки може да си измисли псевдоним.

— Повярвай ми, Джак. Някой там отвън знае кой е ФастБайт двадесет и две. Само трябва да го намерим.

Джак кимна бавно и погледна часовника на стената.

Той още не показваше три сутринта.

— Надявам се да си прав, Гавин.

ДВАДЕСЕТ И ПЕТ

Агентът на ЦРУ без официално прикритие Адам Яо се облегна на входната врата на затворения е кепенци магазин за обувки на улица „Нелсън” в района Монкок на Хонконг и се зае да се храни с пелмени и фиде, които вземаше с пръчици от картонена купичка. Наближаваше девет вечерта и последната дневна светлина отдавна беше напуснала късчето небе, което се виждаше между високите сгради от двете страни на улицата, а с тъмните си дрехи Адам почти не се забелязваше в сянката на вратата.

Макар и по-малко, отколкото през деня, по улицата все още имаше доста пешеходци, предимно идващи или отиващи към пазара със сергии на съседната улица, и Адам се радваше на тълпата, защото шансовете му да остане незабелязан нарастваха с броя на хората около него.

Адам работеше — провеждаше самостоятелно наблюдение на господин Хан, производителя на чипове менте от Шънджън. След като засне регистрационните номера на джиповете, които го вземаха от хотела му, той се обади на свой приятел в отдел „Б” на хонконгската полиция и го убеди да ги провери. Детективът отговори, че джиповете са собственост на фирма за недвижими имоти в Уанчай — западнал квартал на остров Хонконг. Адам проучи фирмата и откри, че е собственост на известен член на триадата „14К” — най-голямата и най-лоша от всички в Хонконг. Това обясняваше и защо Хан имаше охрана, но Яо се заинтересува силно защо този производител на компютри си има работа с „14К”. Като цяло триадите се занимаваха с мръсни неща — предимно проституция, рекет и дрога, — а „14К” не се различаваха с особен финес от всички други. А престъпните операции, в които би участвал Хан, предполагаха високотехнологично оборудване и персонал.

Нямаше логика този човек да идва тук, в Хонконг, и да се мотае с „14К”.

След като Адам разбра, че всяка сутрин Хан заминава някъде с гангстери, прекара следващите няколко дни из притежаваните от „14К” ресторанти и стриптийз клубове, в които идваше собственикът на колите, докато намери трите лъскави джипа на закрит паркинг пред един ресторант в Уанчай. Там, с умения, натрупани от изпълнението на разни задачи, които изискваха подобни действия, постави малко следящо устройство под задната броня на единия джип.

На следващата сутрин, седнал в апартамента си, наблюдаваше как мигащата точка на телефона му преминава през картата на Хонконг, отначало до „Двореца на милионерите”, а после в Уанчай. Точката изчезна, което според Адам означаваше, че колата е в тунела под пристанището „Виктория”.

Адам изтича навън и скочи в своята кола, след като знаеше накъде се е насочил Хан.

Той отиваше в Каулун.

Яо успя да проследи джипа дотук, до голямата офис сграда, в която се помещаваше компютърният център в квартал Монкок — многоетажна бърлога с малки магазинчета, в които се продаваше какво ли не — от софтуер до съвсем нови високотехнологични кинокамери. Тук човек можеше да купи всичко, свързано с електрониката — от хартия за принтери до компютърни станции, макар много от тези неща да бяха ментета или, в по-голямата си част, крадени.

Над компютърния център се намираха още няколко етажа офиси.

Адам не влезе в сградата. В края на краищата действаше сам и не желаеше да се разкрива пред жертвата си на толкова ранен етап на разследването. Затова сега стоеше тук, отвън, и чакаше Хан да си тръгне, като се надяваше да успее междувременно да заснеме всеки, който излиза или влиза в сградата.

Закрепил беше една миниатюрна камера с магнит към затворена будка за списания на тротоара, и я управляваше с безжично апаратче в джоба си, което му позволяваше да насочва обектива и да прави скоростни висококачествени снимки.

Затова сега седеше по-далече, наблюдаваше, ядеше фиде и пелмени и снимаше всичко, което се случваше на входа на сградата или в страничния вход на съседната улица.

В продължение на три последователни вечери успя да заснеме над двеста лица. Пусна ги през програма за разпознаване на лица в офиса си, за да провери дали няма да открие някаква връзка с господин Хан или пък нещо, свързано с продажбата на компютри за военно ползване в Съединените щати.

Дотук нямаше нищо.

Търсенето го отегчаваше, но Адам Яо се занимаваше с такива неща от доста време и обичаше работата си. Казваше си, че ако някога го преместят в посолство като служител на ЦРУ, ще напусне и ще създаде собствена фирма, за да се занимава точно с това, с което се занимаваше за прикритие сега — разследвания на фирми в Китай и Хонконг.

Работата под прикритие по улиците го вълнуваше и Адам се страхуваше от деня, в който ще е твърде стар или уседнал, за да не се интересува от мисията си.

От тъмната уличка, която минаваше край сградата с компютърния център, излязоха четирима мъже. Минаха близо до Адам, но той гледаше в купата и пъхаше в устата си фиде и пелмени с пръчиците. След като мъжете го отминаха, той вдигна поглед и веднага разпозна трима от тях като войници от триадите. Носеха разкопчани якета в тази топла вечер и Адам подозираше, че под тях крият малки картечни пистолети. Заедно с тях вървеше четвърти мъж, малко по-слаб от останалите, и с дълга, вдигната нагоре с гел коса. Носеше странни дрехи — тясна пурпурна тениска и тесни дънки, половин дузина гривни на ръката си и златна верижка на врата.

Не приличаше на човек от триадите, а на обикновен пънкар.

Американецът в тъмния вход имаше чувството, че тримата от триадите пазят това хлапе, както онези пазеха господин Хан.

Адам пъхна ръка в джоба на панталона си, където се намираше дистанционното управление за закрепената към вестникарската будка камера и погледна телефона си, на който се виждаше изображението от камерата. Натисна малък лост за управление на дистанционното и камерата се завъртя на деветдесет градуса, при което бързо крачещият пънкар се озова почти в центъра на кадъра. Адам натисна бутона докрай и камерата, на два метра от обекта си, засне няколко висококачествени изображения, по четири в секунда.

Снимките се правеха автоматично, но Яо трябваше да движи камерата е лоста за управление, за да държи обекта си в кадъра. След няколко секунди четиримата мъже, тръгнали нагоре по улица „Нелсън”, излязоха от обхвата на камерата, а след това свиха наляво по улица „Фа Юен” и се изгубиха от погледа на Адам Яо.

Не знаеше дали мъжете ще се върнат довечера. Отново се облегна назад във входа, за да чака Хан, но когато седна и се зае с фидето, реши да прегледа набързо новите снимки.

Камерата имаше връзка с телефона му през блутут и позволяваше лесно да се видят последните изображения. Камерата можеше да работи на тъмно, поради което лицата, макар и не съвсем ясни, изглеждаха далеч подобри, отколкото ако са заснети с нормален апарат без фотосветкавица на тъмна улица.

Яо прегледа снимките. Видя как по улицата преминаха първите двама дебелоглавци със задължителните гангстерски изражения на лицата си, които казват „чупката”, защото смятат, че тротоарът е техен. Зад тях идваше третият охранител — с не по-малко гангстерски вид от другите, но Адам забеляза, че лявата му длан се намира върху лакътя на пънкаря, за да го води по тротоара.

Хлапето изглеждаше странно, и то не само заради дрехите си. С двете си ръце държеше джобен компютър, по който пишеше трескаво. Яо не можеше да разбере дали той играе игра или работи по дипломната си работа, но младежът изглеждаше напрегнат и напълно изолиран от всичко около себе си. Адам имаше чувството, че без тримата мъже пред себе си онзи би се наврял сред движещите се коли.

Адам се загледа в лицето на младежа, осветено от приспособения за нощно виждане обектив. Прелисти напред и назад двете снимки, на които лицето се намираше най-близко и се виждаше най-добре. Напред-назад.

Напред-назад.

Американецът от ЦРУ не можеше да повярва на очите си. Промърмори тихо:

— Аз познавам този задник.

Яо стана бързо и тръгна след четиримата мъже. Когато мина край камерата с магнита, ловко протегна ръка и без да забави ход, я свали от будката.

Адам откри групичката напред в тълпата и няколко минути ги следи, като изоставаше цяла пресечка назад, докато те не завиха и не влязоха в пощенския клон на улица „Куон уа”.

Обикновено младият служител на ЦРУ не би рискувал среща отблизо, но адреналинът циркулираше из тялото му и го подтикваше напред. Той влезе в пощата. Тя не работеше толкова късно вечерта, но пощенските кутии и машината за марки се оказаха достъпни за ползване.

Адам мина край четиримата мъже, усети как гангстерите го огледаха, но не погледна към тях. Вместо това извади малко пари и си купи марки.

Докато чакаше машината да му даде марките, хвърли поглед през рамо. Пънкарят беше отворил една пощенска кутия на стената и преглеждаше писмата си на дървена маса. Адам не можеше да види номера на кутията оттук, но на излизане от пощата погледна натам отново.

Излезе обратно на улицата. Не се усмихна — не можеше да наруши прикритието си така. Но беше много щастлив.

Знаеше номера.

Кутията на младия мъж се оказа най-голямата на южната стена, четвърта отляво, втора отдолу.

Измина осемдесетина метра по тъмната улица, за да се отдалечи от сградата, и се обърна.

Четиримата мъже излязоха от пощенския клон и тръгнаха в обратна посока, след което свиха в един жилищен блок, наречен „Куон фай”.

Яо погледна към сградата. Тя беше на тридесет етажа. Нямаше как да проследи някого вътре. Обърна се и се отправи към колата си, все още шокиран от тазвечерното откритие.

В края на краищата, Адам Яо не всяка вечер попадаше на беглец от правосъдието.

Хлапето се казваше Джа Шухай, а Адам чу името му за първи път преди година, когато получи имейл от полицията на САЩ с молба да се оглежда за избягалия престъпник, за когото подозираха, че ще замине за Китай.

Джа, американски гражданин, беше арестуван в Сан Диего за опитите си да продава на китайците инженерни тайни на своя работодател „Дженерал Атомикс”, който произвеждаше безпилотни самолети за Военновъздушните сили. Хванаха го на местопрестъплението със стотици гигабайта проектантска информация за тайните мрежи за комуникация и изпращане на данни за глобалната позиционираща система, след като се беше похвалил в китайското посолство, че знае как да срине системата, като проникне в спътниковата й част, и как да получи траен достъп до секретната мрежа на Министерството на отбраната, като направи троянски кон, с който да зарази мрежата на работодателя си и оттам да проникне нагоре по веригата. От ФБР не му повярваха, но за всеки случай му предложиха частичен имунитет, ако разкаже на „Дженерал Атомикс” всичко, което знае за уязвимите места в системата.

Джа отказа и получи присъда от осем години.

Само след година във федерален затвор с минимална сигурност успя да излезе по линията на програма за превъзпитаване чрез труд и изчезна.

Всички в Щатите знаеха, че Джа ще опита да се промъкне до Китай. Адам тогава работеше в Шанхай и получи известието от полицията, защото там основателно смятаха, че ако Джа успее да се добере до Китай, ще започне работа в някоя фирма в града.

Адам беше почти забравил за случая, особено след като се премести в Хонконг.

Но тази вечер си спомни. Джа очевидно се беше постарал да промени външния си вид, защото снимката на известието показваше един обикновен млад китаец, а не пънкар с коса нагоре, но Адам Яо успя да го разпознае.

Докато сядаше в колата си, Адам разсъждаваше над това странно съвпадение. Какво, по дяволите, търси тук Джа, при триадите? Точно както фактът, че господин Хан имаше отношения с местните улични престъпници, го учудваше, че и Джа, който според ФБР беше хакер от най-висока класа, е тук, сред триадите, които са далеч под нивото му.

Яо нямаше представа какво значи всичко това, но със сигурност знаеше, че щеше да остави останалите си задачи, за да разбере.

Но имаше едно сигурно нещо — Яо нямаше да изпраща имейл до полицията в САЩ или до ФБР.

Адам Яо работеше като агент без официално прикритие, а това не го правеше екипен играч. Знаеше, че обаждането до Щатите означава, че тук, в пощенската служба на улица „Куон уа” и в компютърния център Монкок ще плъзнат американски полицаи и хора от посолството, а това гарантираше, че Джа и триадите няма как да не забележат белокожите мъже със слушалки в ушите и ще изчезнат оттук.

Адам имаше и друга причина да не бърза със съобщаването на тази вест.

Очевидния теч на информация от ЦРУ.

През последните месеци няколко от инициативите на ЦРУ се провалиха. Последваха ги арести на добре поставени агенти в правителството, вкарване в затвора или екзекутиране на дисиденти с връзки с Ленгли, и разкриване и прекратяване на електронни операции срещу Китайската народна република.

Отначало всичко изглеждаше като лош късмет, но е времето много хора решиха, че някой в пекинската станция на ЦРУ работи за китайците.

Адам, човекът оркестър, винаги играеше, без да разкрива картите си. Така трябваше да работи всеки агент без прикритие. Но всъщност той работеше самостоятелно. Пращаше възможно най-малко информация до Ленгли и не комуникираше с никого в пекинската станция или с агентите на ЦРУ в американското консулство в Хонконг.

Не, Адам щеше да изчака с откритието си и да разбере сам какво прави тук Джа Шухай.

Искаше му се само да има малко помощ. Самостоятелната работа водеше до много дълго работно време и разочарования.

Но си беше адски по-добре от това да изгориш.

ДВАДЕСЕТ И ШЕСТ

Гостите на казино „Индиан Спрингс” на шосе 95 в Невада може да се изненадат, ако разберат, че най-далечните и тайни войни на Америка се водят от група тесни фургони на не повече от половин миля от техните маси за покер.

В пустинята Мохаве, северозападно от Лае Вегас, пистите, рульожките, хангарите и другите конструкции във военновъздушната база „Крийч” приютяват 432-ра експедиционна ескадрила — единствената, която ползва само безпилотни самолети. От там, откъдето се вижда казино „Индиан Спрингс”, пилотите и операторите на сензорите управляват безпилотните машини над територии в Афганистан, Пакистан и Африка.

Пилотите на тези машини не се качват в кабината за излитане, а влизат в наземната станция за управление — фургон с размери десет на три метра в паркинга на базата „Крийч”. Онези, които хулеха системата, често „истински” пилоти, наричат 432-та ескадрила Военнофотьойлните сили, но въпреки че мъжете и жените от базата са на 7500 мили разстояние от бойното пространство, над което летяха самолетите им с най-модерни компютри, камери и системи за управление чрез спътници, те участваха в бойните действия не по-малко от всеки пилот в кабината на изтребителя си.

Майор Брайс Рейнолдс управляваше „Циклоп 04”, а капитан Калвин Прат действаше като оператор на сензорите на машината. Двамата седяха удобно в наземната си станция за управление, а безпилотният им самолет, модел „MQ–9 Рийпър”, летеше в Пакистан, близо до границата и на шест километра над Белуджистан.

На метър зад пилота и седалките със сензорно управление седеше главният контрольор — един лейтенант, който контролираше мисията на машината и извършваше координацията с бойните единици в Баграм, Афганистан, където се намираше базата на безпилотните самолети е разузнавачите, които следяха информацията от полета.

Въпреки че полетът тази вечер имаше за цел разузнаване, а не издирване и унищожаване, безпилотният „Рийпър” носеше на крилете си пълното бойно снаряжение — четири ракети „Хелфайър” и две двестакилограмови бомби с лазерно насочване. Разузнавателните полети често пъти откриваха случайни цели и „Циклоп 04” имаше готовност за разрушение, ако се наложи.

Рейнолдс и Прат изпълняваха третия час от шестчасовата си мисия, по време на която трябваше да следят наземния трафик по национално шосе 50 в Пакистан, близо до град Муслим Багх, когато чуха гласа на контрольора.

— Пилот, премини към следващата попътна точка.

— Разбрано — отговори Рейнолдс и натисна лоста за управление наляво, за да наклони машината странично на 20 градуса, след което погледна надолу към чашата с кафе. Когато вдигна поглед, очакваше да види изображението от насочената надолу инфрачервена камера с указание за завой на запад.

Но мониторът отчиташе, че машината лети по права линия.

Пилотът погледна индикатора за страничен наклон на машината, която наистина се оказа в хоризонтално положение. Знаеше, че не е включил автопилота, но провери отново.

Не.

Майор Рейнолдс натисна лоста малко повече, но никой от уредите на дисплея не реагира.

Опита наклон надясно, но отново самолетът не реагира.

— Тук пилотът. Лостът за управление умря. Нямам реакция. Според мен загубихме връзката.

— Тук контрольорът, разбирам, че „Циклоп 04” е оглупял.

„Оглупял” за пилотите на безмоторните машини значеше, че самолетът не реагира на командите на оператора. Случваше се понякога, но толкова рядко, че не налагаше незабавно внимание от страна на техниците в базата.

Операторът на датчиците капитан Прат, който седеше отдясно на Рейнолдс, каза:

— Потвърждавам. Нямам отговор от самолета.

— Разбрано — каза контрольорът. — Чакайте малко. Ще направим диагностика.

Рейнолдс гледаше как самолетът му лети право на север, в посоката, която беше му дал преди няколко минути, и се надяваше контрольорът да му каже, че са открили някакъв софтуерен проблем или проблем със спътниковата връзка. Междувременно той можеше само да гледа екраните с изображенията от самолета, който летеше високо над голи безлюдни хълмове.

Програмата на самолета „Рийпър” включваше важна част за аварийно управление, която пилотът се надяваше да се активира, ако техниците не успеят да овладеят машината. Ако „Циклоп 04” останеше без спътникова връзка, контролът му се поемаше от програма, при която автопилотът щеше да закара и приземи машината на предварително определено място.

След още няколко минути полет без връзка със спътника и неуспешни опити от страна на техниците да разберат какво става с линукс базирания софтуер, Рейнолдс забеляза, че индикаторът за напречно положение помръдва. Дясното крило се вдигна над изкуствения хоризонт, а лявото слезе под него.

Но аварийната програма за управление с автопилот не беше включена. Самолетът променяше курса си.

Майор Рейнолдс остави лоста за управление, за да е сигурен, че не е задействал машината непреднамерено. Крилете продължиха да се накланят и всички камери по нея отчетоха завой на изток.

Безпилотният самолет се наклони на двадесет и пет градуса.

Капитан Прат, операторът на датчиците, запита тихо:

— Брайс, ти ли правиш това?

— Ъ… не. Не съм аз. Тук пилотът, до контрольора. „Циклоп 04” току-що промени курса.

След като приключи съобщението си, пилотът видя как крилете се върнаха в хоризонтално положение.

— Сега стои на курс нула две пет градуса. Височината и скоростта не са променени.

— Ъ… повтори?

— Тук пилотът, контрольор. „Циклоп” лети по собствен курс.

След малко майор Рейнолдс видя, че машината ускорява.

— Тук пилотът, до контрольора. Скоростта спрямо земята се увеличи на сто и четиридесет, сто и петдесет… сто шестдесет и пет възела.

Макар и рядко, се случваше самолетите да „оглупеят” временно, но да изпълнят самостоятелно завой и да увеличат скоростта без намесата на контрольора се оказа нещо съвсем ново за операторите и техниците.

Следващите няколко минути пилотът, операторът на датчиците и контрольорът действаха професионално, но с нарастващо безпокойство. Включваха различни програми на екраните, изчистваха командите на автопилота и координатите на пътните точки, както и информация от полета, в опит да отстранят грешната команда, която караше въоръжения им самолет да се отклони от курса.

Екраните пред тях показваха инфрачервено изображение на земята, над която безпилотният самолет се носеше в посока на изток. Но опитите им да си върнат управлението не успяваха.

— Тук пилотът, контрольор. Дали някой не се е намесил тук?

— Ние… ние опитваме да възстановим връзката. В разговори сме с, Дженерал Атомикс” и те търсят проблема.

Безпилотният самолет промени скоростта и курса си още няколко пъти, докато доближаваше границата с Афганистан.

Операторът капитан Прат каза на глас онова, което се въртеше в мислите на всеки запознат със ситуацията в базата на ВВС „Крийч”:

— Това не е грешка в софтуера. Някой хакер е завзел самолета.

Основната връзка се осъществяваше чрез спътник, който изпращаше съобщения от базата до самолета. На теория нямаше възможност тази връзка да бъде прекъсната и завзета, но никой на земята не можеше да обясни по друг начин онова, което се случваше на дванадесет хиляди километра от тях.

Показанията на системата за глобално позициониране отчетоха, че „Циклоп 04” пресича границата с Афганистан в 2,33 часа местно време.

Рейнолдс нанесе курса на самолета на планшет.

— Тук пилотът. При този курс и с тази скорост „Циклоп 04” ще премине над населено място. Ще мине на два километра източно от град Калат в Афганистан.

— Тук контрольорът. Разбрано.

— Тук операторът. Разбрано.

След няколко секунди се обади контрольорът:

— Имаме връзка с разузнавачи в Кандахар… Казват, че на два километра източно от Калат има наша база. В нея има наши бойци на предни позиции и сили на афганистанците.

— Ще минем точно над тях.

В контролния фургон настъпи тишина за няколко секунди. След това капитан Прат каза:

— Със сигурност…

Замлъкна, защото не искаше да каже останалото. Но след това продължи:

— Със сигурност не могат да задействат въоръжението.

— Не — отвърна Рейнолдс, но не звучеше толкова уверено. — Тук пилотът, до контрольора. Искаме ли да… ъ… проверим дали в района нямаме въздушни сили, които да, ъ, свалят нашия самолет?

Никой не му отговори.

— Тук пилотът, до контрольора. Чу ли въпроса ми? Ясно е, че самолетът ни е в нечии ръце и не знаем какви са намеренията им.

— Разбрано, пилот. В момента влизаме във връзка с „Баграм”.

Рейнолдс погледна към Прат. Поклати глава. Военновъздушната база „Баграм” се намираше твърде далече от „Циклоп 04”, за да е от полза.

След няколко секунди изображенията на някои от екраните се смениха и камерите превключиха от цветно излъчване към инфрачервено и после черно-бяло предаване, а после към бяло. Дисплеят смени няколко пъти всичките си настройки, но с постоянна скорост. Накрая се спря на инфрачервено с горещо бяло.

Рейнолдс погледна към Прат.

— Тези команди ги подава човек.

— Несъмнено — потвърди операторът.

— Тук контрольорът, до пилота. „Баграм” уведомява, че са изпратили няколко Ф–16. Ще пристигнат до около тридесет и шест минути.

— Мамка му — изруга Прат, но без да натисне бутона за излъчване. — Нямаме толкова време.

— Никак даже — съгласи се Рейнолдс.

Обективът на камерата, който подаваше изображение на основния екран, започна да фокусира върху един далечен хълм, на който се виждаха няколко квадратни постройки, разположени в кръг.

— Тук контрольорът. Това трябва да е „Евърет”.

На екрана се появи зелено квадратче, което обхвана най-голямата постройка на хълма.

— Хвана цел — каза Прат. — Някой има достъп до всички възможности на „Циклопа”.

Той трескаво опита да прекъсне прицелването чрез клавиатурата, но самолетът не реагира.

Всички в центъра за управление разбраха, че техният самолет се прицелва в американска база. И всички знаеха какво следва.

— Имаме ли възможност да се обадим в тази база? Да ги предупредим, че ще попаднат под обстрел?

В слушалките се чу гласът на контрольора:

— От Кандахар се заеха, но ще има известно забавяне — каза той и продължи: — Каквото има да става, ще стане, преди да успеем да ги предупредим.

— Исусе всемогъщи — възкликна Рейнолдс. — Мамка му!

Той натисна рязко лоста за управление наляво и надясно, а след това напред и назад. Екранът не реагира. Пилотът седеше като обикновен зрител и чакаше бедата.

— Оръжието е включено — докладва капитан Прат.

След което започна да чете информацията на дисплеите. Нямаше какво друго да прави, освен да обяснява какво се случва.

— Избрани средните пилони.

— Тук пилотът, ясно.

— Оператор до пилота — каза Прат е леко разтреперан глас.

— Подготвя се двигателят на ракета „Хелфайър”. Захранването — включено. Лазерът — включен. Оръжието — готово за стрелба. Къде са проклетите изтребители?

— Контрольорът до оператора. Остават им тридесет минути.

— Проклятие! Предупредете базата, мамка му!

— Лазерният прицел — задействан!

Това означаваше, че безпилотният самолет щеше да получи информация за точното разстояние до целта. Това беше и последната стъпка преди изстрелването на ракетата.

След секунди самолетът изстреля една ракета. Двеста и петдесет килограмовата й бойна глава се стрелна напред и се показа в долния край на монитора, а пламъкът от двигателя й за момент заслепи камерата, преди екранът да се проясни, за да покаже ярка и бързо движеща се точка.

— Огън! — викна Рейнолдс. Използваха тази дума, за да укажат, че пилотът е произвел изстрел с ракета, но тъй като нямаха дума за изстрелване по този начин, я използва и сега. След това се зае да чете на глас данните за достъп до целта от своя екран:

— Време на полета — тринадесет секунди.

Стомахът му се сви.

— Пет, четири, три, две, една.

Ударът на ракетата заслепи центъра на монитора. Получи се мощен взрив с няколко вторични експлозии, от които стана ясно, че ракетата е попаднала в склад за боеприпаси или гориво.

— По дяволите, Брайс — промърмори Прат от седалката си отдясно на майор Брайс Рейнолдс.

— Да.

— Мамка му! — отново се обади Прат. — Подготвя се и втора ракета.

След тридесет секунди Рейнолдс отново каза „Огън!” и продължи:

Изглежда ще ударят по същата цел.

След кратка пауза му отговориха:

— Разбрано.

Всички седяха, загледани в екраните пред себе си, от които се виждаше как самолетът им напада своите.

Всичките четири ракети излетяха и удариха три различни панелни постройки в базата.

След това двете бомби паднаха върху един гол скалист склон.

След като изстреля цялото си въоръжение, „Циклоп 04” зави рязко в обратна посока, увеличи скоростта до двеста възела, която беше и максималната му скорост, и се стрелна обратно към пакистанската граница.

Контрольорът даваше информация за местонахождението на изтребителите, които се намираха на двадесет минути път, които станаха десет, а после пет, преди безпилотният самолет да влезе в обсега на управляемите им ракети AIM–120 AMRAAM от типа „въздух-въздух”.

В този момент вече не ставаше дума за спасяване на живота на хора. В този момент ставаше дума за унищожаване на „Рийпър”-а, преди той да избяга в Пакистан, където щеше да попадне в ръцете на врага.

Самолетът прелетя през границата, преди да успеят да го свалят. Изтребителите също преминаха границата в отчаян опит да унищожат секретното оборудване, но безпилотният самолет се спусна рязко на хиляда и петстотин метра и се озова над гъсто населения град Куета, а пилотите на изтребителите получиха заповед да се връщат в базата.

Мъжете и жените в базата „Крийч”, както и онези в Афганистан и ЦРУ, а също и в Пентагона, продължиха смаяно да гледат на живо картината от избягалия от управлението им „Рийпър”, който направи кръг над едно житно поле на няколко метра от крайния квартал „Самунгли” на град Куета.

Пилотите разбраха, че самолетът ще изпълни контролирано кацане. Спускането се оказа почти идеално, с намаляване на въздушната скорост и газта, докато камерите на машината оглеждаха мястото за приземяване. Едва в последния момент, докато машината летеше на тридесет метра над земята, край доста натоварен път с четири платна, пилотът фантом дръпна рязко лоста за управление, с което накара самолетът да завие рязко наляво и надолу и да загуби напълно подемната си сила. Машината падна на земята, претърколи се няколко пъти и спря.

Мъжете и жените в база „Крийч”, в Ленгли и в Арлингтън, които наблюдаваха този кошмар от първите редове, отскочиха назад едновременно, изненадани от жестокото и изненадващо предумишлено събаряне на машината им в края на плавния полет.

Майор Рейнолдс и капитан Прат в командния център в базата „Крийч”, слисани и гневни, рязко свалиха слушалките от главите си, излязоха навън в топлия и ветровит следобед и останаха там, за да чакат доклада за жертвите от базата „Евърет”.

Ръцете на двамата плувнали в пот мъже трепереха.

При нападението загинаха осем американски войници и четиридесет и един афганистанци.

Един полковник от ВВС в Пентагона стоеше прав пред седемдесет и два инчовия монитор, който допреди две минути, преди да угасне, показваше цялото събитие.

— Предлагам унищожение на място — каза той.

Искаше от шефовете си позволение да изпрати втори безпилотен самолет в района, който да хвърли достатъчно боеприпаси срещу приземения самолет и да го унищожи на мястото му така, че по нищо да не личи, че е американска машина. С малко късмет и с много ракети „Хелфайър” той можеше да изчезне напълно.

По много от лицата в залата се четеше съгласие, но доста от присъстващите не казваха нищо. За унищожаването на безпилотен самолет, паднал в контролираните от „Ал Каида” територии имаше протокол, за да остане скрита тайната и да се лиши врагът от възможността за пропаганда.

Министърът на отбраната Боб Бърджис седеше в края на дългата маса. Той почукваше с химикалката си върху бележника пред себе си, замислен. След това запита:

— Полковник, как можете да ме уверите, че следващият безпилотен самолет също няма да бъде отвлечен и приземен при „Циклоп 04” или дори по-лошо, че няма да премине през границата, за да нападне наши сили?

Полковникът погледна към министъра на отбраната и поклати глава.

— Честно казано, сър, не мога да ви дам никакви уверения, без да знам какво точно се случи сега.

Бърджис отговори:

— В такъв случай нека запазим каквито машини са ни останали.

Полковникът кимна. Не му хареса сарказмът на министъра на отбраната, но в думите му имаше здрава логика.

— Слушам, сър.

През последния половин час министърът на отбраната разговаряше с адмирали, генерали, полковници, шефове от ЦРУ и хора от Белия дом. Но в цялата тази криза най-интересен се оказа разговорът с техника от, Дженерал Атомикс”, който се намираше по това време в Пентагона и когото изпратиха за среща с министъра, преди да отиде в съседната стая, за да чака нови заповеди. След като му обясниха мащабите на кризата, техникът заяви достатъчно категорично, че независимо как хакерите са проникнали в безпилотния самолет, ще е опасно да се смята, че има каквито и да било технологични пречки за географския обхват на действията им. Никой в армията или в, Дженерал Атомикс” не можеше да заяви на толкова ранен етап дали операторът, завзел управлението над безпилотния самолет в Пакистан, не би могъл да завладее и управлението на самолет на САЩ, който лети по границата с Мексико, в Югоизточна Азия или в Африка.

След като чу тези думи, министърът на отбраната Бърджис обяви в залата:

— Не знаем къде е нападателят или какъв достъп има до нашата мрежа. Затова заповядвам приземяване на всички безпилотни самолети „Рийпър”.

Един полковник, който участваше в операциите с безпилотните самолети, вдигна ръка.

— Сър. Не знаем дали точката за достъп се ограничава само до системата „Рийпър”. Възможно е някой с възможностите, които видяхме, да може да контролира и другите ни безпилотни системи.

Министърът беше мислил по този въпрос. Стана, взе шлифера си от стола и го нахлузи.

— За момента спираме само система „Рийпър”. Заедно с ЦРУ и Агенцията за вътрешна сигурност имаме колко? Сто постоянно летящи безпилотни самолети, нали? Искам бройката, за да информирам президента — каза той на една от своите подчинени.

Жената кимна и изхвръкна от залата.

Бърджис продължи:

— Информацията от безпилотните самолети осигурява безопасност на адски много войници, гранични патрули и други. Отивам в Белия дом, за да обсъдя въпроса с президента. Ще го запозная с двете страни на този въпрос и той ще прецени дали да спрем всички безпилотни самолети по света, докато решим какво, по дяволите, става. А сега ми трябва информация. Искам да знам кой, как и защо. Този инцидент ще се превърне в грозна каша за всички нас, но ако не можем да отговорим на тези три въпроса веднага, нещата ще станат по-грозни и ще продължат много повече време. Ако вие и хората ви не търсите отговорите на тези три въпроса, не искам да занимавате нито мен, нито хората ми със себе си.

Всички в залата отговориха живо с „Да, сър” и Боб Бърджис излезе, последван от антуража си от хора в костюми и униформи.

* * *

В крайна сметка президентът на Съединените щати Джак Райън не можа да реши дали е необходимо да приземи всички безпилотни военни и разузнавателни самолети на САЩ. Когато черният автомобил на министъра на отбраната мина през портала на Белия дом един час след събарянето на машината в Пакистан, един масивен безпилотен самолет „Глобал Хок”, най-големият в инвентара на САЩ, загуби контакт с екипажа си, докато се намираше на двадесет километра от етиопския бряг.

Оказа се, че и той е отвлечен — разбраха го, след като пилотът фантом деактивира автопилота и направи леки корекции в полета, сякаш за да провери как се управлява тази голяма машина.

Мъжете и жените, които наблюдаваха картината, бързо разбраха, че или пилотът фантом не е така опитен, както предишния, който се справяше отлично с машината в източната част на Афганистан, или пък е същият пилот, но не познава така добре тази по-голяма и по-сложна система. Независимо от причината, малко след отвличането този самолет загуби контрол. Някои системи изключиха неправилно и се включиха в погрешната последователност, което не позволи изправянето на самолета на няколко мили над водата.

Машината, която падна като камък от небето, се заби в Аденския залив.

Практически всички, които имаха право да знаят за тази машина, възприеха това като послание от хакерите — „Всички безпилотни самолети са компрометирани. Използвайте безпилотните си самолети на свой риск”.

ДВАДЕСЕТ И СЕДЕМ

Служителят на ЦРУ Адам Яо носеше черна бейзболна шапка, бяла тениска и мърляви дънки. Изглеждаше като всеки друг мъж на неговата възраст в Монкок и вървеше сред тълпите като жител на този квартал на хора с ниски доходи, а не като обитател на централната част Сохо — един от най-лъскавите райони на Хонконг. Играеше ролята на местен търговец, тръгнал да вземе пощата за магазина си, както стотици други мъже, които влизаха и излизаха от пощенската служба на улица „Куон уа”.

Разбира се, той нямаше магазин, нито адрес в Монкок, което означаваше също, че за него тук няма пощенски пратки. Всъщност намираше се тук, за да отвори ключалката на пощенската кутия на Джа Шухай и да разгледа неговата поща.

Пощенският клон се оказа претъпкан — Адам едва си проправи път през вратата. Реши да дойде малко преди обед, в най-натоварената част на деня, за да използва хаоса и задръстванията в Монкок в своя полза.

Адам винаги работеше на терен с едно просто правило: „Бъди убедителен”. Винаги влизаше напълно в ролята си, каквато и да е тя — бездомник или наперен млад дилър в борсата на Хонконг. Така можеше да влиза и излиза от сградите, без да има необходимите документи, да минава край стрелците от триадите, без те дори да го поглеждат, и да слуша как секретарките, наредени на опашка за фиде и чай по време на обедната си почивка, обсъждат фирмени тайни, които нямаше как да разбере дори и ако влезе в офисите им и цял уикенд се рови из папките.

Адам беше актьор, измамник, шпионин.

И сега също действаше убедително. Държеше в ръка комплект шперцове и като влезе в сградата, се отправи веднага към пощенската кутия на Джа Шухай и клекна пред нея. Никой от мъжете и жените на сантиметри от него не му обърна особено внимание.

Яо отвори ключалката за по-малко от десет секунди. Пъхна ръка в кутията и откри два документа — плик и малък пакет, увит в найлон с мехурчета. Извади ги и затвори кутията, след което извади шперца си и вратата се заключи веднага.

След минутка се озова на улицата и бързо провери дали някой не го следи. Като се убеди, че е чисто, слезе в станцията на метрото на път за своя офис.

Не след дълго седеше на бюрото си, облечен в костюм с вратовръзка, като държеше малкия пакет и плика в камерата за лед на малкия хладилник до бюрото. След един час извади изстудения плик и го отвори с остър нож. Замръзналото и втвърдено лепило се отдели под ножа, без да къса хартията, което означаваше, че можеше лесно да залепи плика отново, след като лепилото се размръзне.

След като отвори пакета, Адам прочете адреса отвътре. Подателят се намираше в Китай, в град в провинция Шанси, който Яо не знаеше. Написаното на ръка писмо не беше адресирано до Джа Шухай, а до пощенската кутия. На обратния адрес имаше име на жена, което Яо си записа в тефтера, след което бръкна в плика.

С изненада откри, че в първия плик има втори. На него не пишеше нищо. Той го отвори както първия и извади едно писмо, написано на мандарин сякаш с разтреперана ръка. Адам се зачете бързо и когато стигна третия абзац, разбра за какво става дума.

Авторът на писмото се оказа бабата на Джа. Ставаше ясно, че тя се намира в Съединените щати и че е изпратила писмото до роднина в провинция Шанси, за да заблуди американската полиция, за която бабата знаеше, че издирва внука й.

Роднината от Шанси беше препратила писмото до пощенската кутия, без да добави нито дума от себе си.

Бабата пишеше за живота в Северна Калифорния, за скорошна операция, за останалите членове на семейството и за някакви възрастни съседи. Писмото завършваше с предложение да помогне на Джа с пари или да го свърже с другите членове на семейството, които според нея не знаели нищо за него, откакто е пристигнал в Китай преди година.

Адам разбра, че това е обикновено писмо от баба, от което ставаше ясно само, че една стара китайка в Щатите помага на беглец от закона.

Яо остави настрани плика с писмото, след което бръкна в хладилника за пакета. Той беше малък колкото книга е меки корици и мъжът бързо го отвори, преди лепилото да се разтопи. След като отвори пакета, провери адреса. И този пакет се оказа изпратен до кутията без име, но имаше адрес на подател от Марсилия във Франция.

Заинтригуван, Адам извади отвътре малък диск с размерите на сребърен долар, опакован в найлон с мехурчета. Отстрани дискът имаше щифтове, сякаш за да се свърже към дънната платка на някой компютър или към друго електронно устройство.

До чипа имаше няколко страници информация, от която ставаше ясно, че устройството е маломощен суперхетеродинен приемник. Документът разясняваше, че устройството се използва в системи за вход без ключ, гаражни врати, дистанционно управлявани охранителни аларми, медицинска апаратура и много други устройства, които изпълняват механични функции по команда с външен радиосигнал.

Адам нямаше представа защо това устройство е необходимо на Джа. Обърна последните страници, на които имаше записи на кореспонденция между два адреса за електронна поща.

Двете страни пишеха на английски език — мъжът в Марсилия определено работеше в технологичната фирма, която произвеждаше това устройство. Пишеше си с човек на име ФастБайт22.

Адам отново прочете адреса.

— ФастБайт двадесет и две. Дали това е Жа?

От кратките съобщения се виждаше, че, изглежда, ФастБайт22 се е свързал с този служител по интернет и е поискал да закупи лично от него един суперхетеродинен приемник, защото компанията му не ги изнасяше за Хонконг. Двамата се разбрали за плащане с електронни монети — Адам знаеше, че хакерите използваха тази непроследима интернет валута, за да си разменят услуги, а престъпниците си купуваха с нея забранени стоки.

Съобщенията, разменяни в продължение на няколко седмици, не показваха по никакъв начин за какво е потребно на ФастБайт22 такова малко устройство, което може да се използва във всичко, от гаражни врати до медицинска апаратура.

Адам извади фотоапарата си и се зае да снима всичко — от писмото на бабата на Джа до високотехнологичния приемник. Предстоеше му да повтори всичко дотук в обратен ред. От повторно опаковане на плика и пратката до връщането им в пощенската кутия, преди Джа да заподозре, че са пипани.

Предстоеше му дълъг следобед, а все още не знаеше какво е постигнал днес.

Освен че откри един вероятен псевдоним на Джа Шухай. ФастБайт22.

ДВАДЕСЕТ И ОСЕМ

Конферентната зала в Белия дом е по-малка, отколкото си мислят повечето хора. На тясната овална маса има място за десет души, което означава, че много от по-важните срещи се провеждат, като асистентите на основните участници стоят изправени до стените.

В залата цареше хаос, докато служителите я подготвяха за срещата. Около стените стояха мъже и жени, много от тях е униформи, някои спореха помежду си, други отчаяно опитваха да получат най-последните новини за събитията от тази сутрин.

Половината места бяха празни, но директорът на ЦРУ Кенфийлд и министърът на отбраната се намираха на местата си. Присъстваха и директорът на Агенцията за национална сигурност, както и директорът на ФБР, но стояха и разговаряха с подчинените си и споделяха какво ново са научили през последните десет минути.

Определено ситуацията се променяше непрекъснато и всички искаха да са готови с отговорите си на въпросите на президента.

Времето за подготовка изтече, когато президентът Джак Райън влезе през вратата.

Той отиде в края на масата и огледа залата.

— Къде е Мери Пат?

Директорът на Националното разузнаване Фоли пристъпи в залата след президента, с което наруши протокола, въпреки че всички в Белия дом, от чистачката до вицепрезидента, знаеха, че Райън хич не го е грижа за церемониите.

— Извинете ме, господин президент — каза тя и зае мястото си. — Току-що научих за трето отвличане. Един безпилотен „Предатър” на Гранична полиция, който работи за митническата служба и полицията около канадската граница, преди двадесет минути е спрял да се подчинява на команди.

— В Щатите ли?

— Да, сър.

— Как е станало това, по дяволите? Заповядах всички безпилотни самолети да се приземят. Граничните също.

— Да, сър. Този самолет се е намирал на пистата в базата „Гранд Форкс” в Северна Дакота. Готвели го за мисия по границата, но го спрели заради заповедта. Тъкмо щели да го вкарат в хангара, когато самолетът включил всичките си системи, тръгнал и докато го овладеят, излетял от рульожката. Сега лети на юг на шест хиляди метра височина над Южна Дакота.

— Господи! Къде отива?

— Не знаем за момента. Авиационните власти го следят и отклоняват трафика. Изпратихме два изтребителя да го свалят. На борда му няма оръжие, разбира се, но може да се използва като управляема ракета с малък боен заряд. Могат да опитат да ударят с него друг самолет, сграда или дори коли по някоя магистрала.

— Не може да бъде — промърмори съветничката по националната сигурност Колийн Хърст.

Райън нареди:

— Искам всеки един безпилотен самолет на САЩ, независимо чий е, какъв модел е и кой го е произвел, и дали се намира тук или в чужбина, да се разглоби до степен, при която да не може да излети.

Министърът на отбраната Бърджис каза:

— Да, сър. В момента го правим.

Шефовете от Гранична полиция и ЦРУ потвърдиха, че и те правят същото с безпилотните си самолети.

Джак погледна към Скот Адлър, държавния секретар.

— Искам службата ти да каже на всичките ни съюзници, които имат безпилотни самолети, че трябва да постъпят като нас, докато не получим повече информация.

— Слушам, сър.

— Добре. Какво знаем за тази кибератака?

Мери Пат отговори:

— В момента в Агенцията за национална сигурност викаме всичките си хора, за да разберем какво са направили. Вече ме предупредиха, че няма да получим отговор, преди да минат няколко часа, ако не и дни. Казват ми, че онези пипат доста тънко.

— Какво знаете?

— Подозираме, че някой е заглушил честотата, на която безпилотният самолет комуникира със спътника си, заради което онзи „Рийпър” е минал на автопилот. Това се случва при всяко прекъсване на комуникациите.

— След като самолета не е под наш контрол, някой е използвал собственото си оборудване, за да подаде валидния сигнал. За да го сторят обаче, е трябвало да имат достъп дълбоко в най-сигурната мрежа на Министерството на отбраната.

— Кой би могъл да го стори?

Директорът на ЦРУ Кенфийлд каза:

— Гледаме към Иран.

Мери Пат се намеси:

— Господин президент, не забравяйте, че не е необходимо този човек непременно да работи за някоя държава.

Райън обмисли думите й.

— Значи заплахата може да включва терористични и престъпни организации, частни фирми… по дяволите, дори и излезли от контрол оператори от нашето правителство.

Директорът на ЦРУ Кенфийлд се обади:

— За момента можем само да търсим онези, които имат мотив и средства. Относно атаката в Афганистан, това трябва да са „Ал Каида”, талибаните и Иран, защото всички те от известно време се бъркат в операциите ни в Афганистан. Но ако говорим за средства, трябва да забравим за талибаните. Те нямат почти никакви технологични знания. „Ал Каида” са на светлинни години преди талибаните, което значи, че в най-добрия случай могат да направят атака на някоя интернет страница. Но не и това.

— Значи смяташ, че са иранците?

— Ако е някой от тази част на света, то това са те.

Райън запита:

— Залавят само по един безпилотен самолет всеки път. Това говори ли ни нещо? Дали това са техническите им възможности, или защото имат само един обучен пилот за такива самолети?

— Може да е и едното, но и другото, сър. А е възможно и да са устроили само един център за управление на полети. Но от видяното днес се съмнявам, че не могат да управляват повече от един безпилотен самолет наведнъж по технически причини. Някой ни праща послание. Колкото и да ми се иска да им върна посланието, мисля, че засега сме в режим на приемане.

Мери Пат каза:

— Съгласна съм, сър. Преди да определим кой е виновен и кой — не, ще разберем как точно е станало всичко това.

Райън кимна и се обърна към министъра на отбраната:

— Вие и преди сте попадали под хакерски атаки, нали?

Боб Бърджис отговори:

— Преди шест месеца двадесет и четвърта ескадрила на ВВС откри вирус в актуализираната версия на софтуера на „Рийпър” в базата „Крийч”. Приземихме всички машини и ги проверихме една по една. Нямаше заразени. Но въпреки това изчистихме всички дискове в базата и започнахме от нула.

Райън каза:

— Сигурната мрежа на Министерството на отбраната не трябва да е свързана с интернет. Как, по дяволите, е влязъл вирус в софтуера на „Рийпър”?

Бърджис отговори:

— Да, вярно е, че имаме така наречената „въздушна междина” или физическо разстояние между нашата сигурна мрежа и интернет, което би следвало да не позволи да се случи нещо такова.

— Но?

— Но работим с хора, а те допускат грешки. Открихме вируса на преносим диск за актуализиране на картния софтуер в една от наземните станции за управление. Оказа се, че един от контрагентите ни е нарушил правилата.

Директорът на ЦРУ Кенфийлд се обади:

— Иранците и преди са правили подобни неща. Преди няколко години успяха да прехванат сигнала от един „Предатър” и да свалят видеоинформация от камерите.

Фоли го прекъсна:

— Да свалиш видеоинформация от камерата не е същото като да поемеш пълно управление на машината, да се прицелиш и да стреляш с оръжията, а после да изпълниш аварийно кацане. Това е далеч по-сложно.

Райън кимна, като слушаше, без да дава мнение.

— Добре — каза той. — Очаквам да ме информирате, когато научите нещо ценно за случая.

Министърът на отбраната заяви:

— Господин президент, както знаете, загубихме осем души от Първа кавалерийска дивизия и четиридесет и един войници от специалните афганистански сили. Още не сме подали информация за жертвите, но…

— Направете го — отговори Райън. — И признайте за безпилотния самолет, като кажете, че е имало технически проблем.

— Необходимо е да изпреварим ситуацията и да заявим на света, че сме жертва на хакери и че е извършено убийство на американски и афганистански войници.

Бърджис отговори:

— Сър, препоръчвам да не го правим. Враговете ни ще използват това срещу нас — така ще изглеждаме слаби.

Мери Пат поклати глава, но Райън я изпревари.

— Боб, хакерът със сигурност има запис от камерите на машината. Могат да покажат как са разбили нашата технология когато си поискат, по дяволите. Ако опитаме да скрием нещо, само ще усложним проблема.

След това Райън добави:

— В този случай, дами и господа, ще трябва да стиснем зъби. Искам да пуснете изявление, в което се казва, че по време на мисия в афганистанското въздушно пространство по покана на правителството на Афганистан неизвестни сили са завзели управлението на един от нашите безпилотни самолети за издирване и унищожаване на цели и са нападнали предна оперативна база на САЩ. Опитите ни да унищожим самолета, преди да премине в Пакистан, са били неуспешни. Ще намерим извършителите, убийците, и ще ги изправим пред съда.

Райън виждаше, че Бърджис не хареса това. Министърът на отбраната смяташе, че само няколко часа след изявлението талибаните ще говорят глупости по „Ал Джазира” и ще се хвалят, че те са го направили.

Той каза:

— Не бих искал да споделяме слабите си страни със света. Това ще насърчи повече хора да опитват.

Райън отговори:

— И аз не съм никак ентусиазиран, Боб. Но така само ще влошим нещата.

В този момент телефонът по средата на масата иззвъня. Президентът отговори:

— Да?

— Сър, току-що ни се обадиха от Гранична полиция. Безпилотният самолет е свален над Западна Небраска. Няма жертви.

— Слава богу — отговори Райън. Това беше първата добра вест за този ден.

ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТ

Териториалният мениджър за продажби на компютри Тод Уикс седеше в една пицария пред хартиена чиния, омазана от парче пица със сирене.

Нямаше апетит, но не се сещаше за никаква причина да седи тук сега, в три следобед, и да не яде пица.

Насили се да отхапе. Сдъвка храната бавно, преглътна внимателно, разтревожен, че няма да се сдържи и ще повърне.

Повдигна му се, но това не се дължеше на пицата.

Обадиха му се за срещата в осем сутринта. Човекът отсреща не се представи, нито каза за какво ще се срещат. Само посочи часа и мястото, след което поиска от Тод да повтори указанията.

И след това затвори. След обаждането Уикс имаше чувството, че е глътнал жива котка. Прекара целия ден загледан в стената на кабинета си и през три-четири минути гледаше часовника си, желаейки едновременно никога да не стане три часът и в същото време да стане три, за да приключи с всичко това.

Мъжът, който му се обади, беше китаец — това стана ясно от гласа му по телефона, и националността на този човек и загадъчният разговор разтревожиха Уикс.

Не можеше онзи да не е шпионин и да не накара Тод да извърши някаква измяна, заради която ще го убият или вкарат в затвора за цял живот, но знаеше, че каквото и да искат от него, мамицата им, ще го стори.

Като се прибра у дома си след епизода с проститутката в Шанхай и китайския детектив, възнамеряваше да каже на неизбежния агент, който щеше да му се обади за онази скапана мисия, да си го завре отзад. Но не, не можеше да каже това. Онези имаха видеозапис и аудиозапис и само при спомена за белия си като лилия потен задник, който подскачаше нагоре-надолу на екрана на петдесет и два инчовия телевизор в хотелския апартамент, Тод разбираше, че китайците го държат за шибаните топки.

Откажеше ли им, несъмнено след няколко дни жена му Шери щеше да отвори електронната си поща с висококачествен видеозапис на цялото събитие.

„Не, мамицата му. Това не е истина. „Така си казваше преди, но чакаше обаждането и се страхуваше от онова, което щеше да последва.

Един азиатец с пазарска чанта влезе в пицарията, купи си пица „калцоне” и кутия „пепси” от мъжа зад гишето, след което понесе следобедното си ядене към малката зона с маси в задната част.

Тод, разбрал, че онзи е азиатец, не го изпускаше от погледа си, но когато мъжът наближи масата, продавачът на компютри сведе поглед към мазната си пица, смятайки, че в ситуация като тази погледът очи в очи трябва да се избягва.

— Добър ден.

Мъжът седна на малката маса, като наруши току-що установените от Уикс правила.

Тод вдигна поглед и стисна протегнатата ръка на китаеца.

Остана изненадан от външния вид на този шпионин. Той определено не изглеждаше злокобен. Видя му се към тридесетгодишен, по-млад, отколкото Тод смяташе, че е редно, и имаше вид на зубрач. Носеше очила с дебели стъкла, бяла риза и малко измачкан черен широк панталон.

— Как е пицата? — запита мъжът усмихнат.

— Добре е. Вижте, не е ли редно да идем някъде на закрито?

Младият мъж с дебелите очила поклати глава с усмивка. Захапа пицата си и направи гримаса заради горещото сирене. Отпи от колата си и каза:

— Не. Така е добре.

Тод прокара пръсти през косата си.

— В магазина има охранителни камери. Всеки ресторант има такива. Ами ако някой…

— В момента камерата не работи — прекъсна го усмихнат китайският шпионин. Понечи да захапе пицата за втори път, но спря. — Тод, започвам да си мисля, че търсиш някакво лошо оправдание да не ни помогнеш.

— Не. Всичко е наред. Аз само… се притеснявам.

По-младият мъж отхапа от храната и отпи нова глътка от кутията. Поклати глава и махна пренебрежително с ръка.

— Няма какво да се притесняваш. Абсолютно нищо. Ние искаме услуга от теб. Лесно е. Една услуга и толкова.

През последния един месец тази „услуга” почти не излизаше от мислите му.

— Каква е тя?

Все така пренебрежително китайският шпионин каза:

— Планираш да направиш доставка на един от клиентите си утре сутринта.

„Мамка му” — помисли си Уикс. Утре трябваше да иде в осем във военновъздушната база в Болинг, за да остави две печатни платки. Сърцето му се сви от страх. Щеше да шпионира за китайците. Щяха да го заловят. Ще загуби всичко.

Но нямаше изход.

Тод отпусна глава почти до масата. Искаше да заплаче.

Китаецът му каза:

— „Хендли Асошиейтс”. В Мериленд.

Тод бързо вдигна глава.

— „Хендли”?

— Нали имаш среща с тях?

Уикс дори не се запита откъде китайците знаят за този негов клиент. Радваше се, че искат да направи нещо, което се нарича промишлен шпионаж, а не шпионаж срещу правителството на САЩ.

— Да. В единадесет сутринта. Ще им дам един високоскоростен диск от немски производител.

Младият китаец, който дори не си каза името, подаде пазарската чанта под масата.

— Какво е това? — запита Тод.

— Твоят продукт. Дискът. Той е абсолютно същият както онзи, който ти щеше да доставиш. Искаме да направиш доставката, но с този диск. Не се притеснявай, абсолютно същият е.

Уикс поклати глава.

— Техният директор на информационния отдел е маниак на тема сигурност. Ще провери диска с всевъзможни програми.

Тод замълча, защото не знаеше дали трябва да каже очевидното. След малко продължи:

— Ще намери онова, което сте сложили.

— Не съм казал, че сме сложили нещо.

— Не. Не казахте. Но съм сигурен, че сте сложили нещо. Искам да кажа… защо иначе ще го правите?

— Там няма нищо, което директорът на информационния отдел да намери.

— Не познавате човека и фирмата. От най-висока класа са.

Китаецът се усмихна и захапа пицата.

— Познавам Гавин Биъри и познавам „Хендли Асошиейтс”.

Уикс го изгледа продължително. Зад тях влезе група ученици от горните класове, които си говореха шумно. Едно момче хвана друго за главата, когато наближиха гишето, за да поръчат храна, и всички в групата се засмяха.

Седнал в тази нормална ситуация, Тод Уикс знаеше, че животът му съвсем не е нормален.

Досети се за нещо.

— Ще прегледам диска и ще му пусна моя диагностична програма. Ако аз не намеря нищо, ще го доставя на Гавин.

Китаецът се усмихна за пореден път.

— Тод. Ние не водим преговори. Ще направиш каквото кажем и ще го направиш когато кажем. Продуктът е чист. Няма за какво да се тревожиш.

Тод отхапа от пицата, но остави хапката в устата си. Замисли се кога ли отново ще може да яде спокойно. И че ще трябва да послуша китайците.

— И като свърша тази работа, край, така ли?

— Като свършиш тази работа — край.

— Добре — каза Уикс, бръкна под масата и взе чантата.

— Отлично. А сега — спокойно. Няма за какво да се тревожиш. Това си е само бизнес. Такива неща правим през цялото време.

Тод взе чантата и стана.

— Само този път.

— Обещавам.

Уикс излезе от ресторанта без нито дума повече.

ТРИДЕСЕТ

Адам Яо беше прекарал целия ден в занимания с „бялата си” работа като президент, директор и единствен служител на „Сайно Шилд” — неговата еднолична фирма за разследване на нарушения на интелектуалната собственост. Освен задълженията си към ЦРУ той трябваше да поддържа тази компания параван, заради която стоеше тук, в Хонконг, която му осигуряваше контакти с местната полиция и общинските власти, както и добро прикритие за оперативните задачи.

Но тук наближаваше девет вечерта и заради дванадесетчасовата разлика между Ленгли и Хонконг Адам реши да изпълни „черните” си задължения и да изпрати съобщение по сигурната електронна поща.

Не искаше да прати съобщението по обед вчерашния ден, защото знаеше, че някъде в азиатския сектор на ЦРУ изтича информация.

Но това съобщение трябваше да замине.

Вчера приземиха цялата флотилия безпилотни самолети на САЩ, на военните, на разузнаването, на граничните сили — всичко, защото някакъв хакер беше успял да проникне в мрежата или в спътниковите сигнали, или пък и в двете, както пишеше в повечето предварителни доклади на Агенцията за национална сигурност, които Адам успя да прочете.

Когато научи за инцидента с безпилотния самолет в Афганистан, Адам разбра, че ще трябва да излезе на светло и да информира Ленгли, че тук, в Хонконг, той е по следите на Джа Шухай — китайски хакер на безпилотни самолети и беглец от американското правосъдие.

Не можеше да крие тази информация.

Яо знаеше, че в Ленгли може и да не се отнесат сериозно към неговото съобщение. Предположението му, че някакъв млад китайски хакер, откраднал програмен код за безпилотните самолети преди две години, е свързан някак с нападенията тази седмица и с отвличането на няколко американски безпилотни самолета, не почиваше на твърди доказателства.

Напротив, дори имаше доказателства, че Джа Шухай не работи по нищо на такова високо ниво, каквото е отвличането на безпилотни самолети. Яо не спомена триадите в съобщението си, но отвличането на такива самолети и убиването на американски войници в Афганистан някак не се връзваше с методите на „14К”. Не, по-вероятно се занимаваха с проникване в банки или с други форми на кражба с компютър, при условие, разбира се, че Джа работи за тях.

Адам искаше да се увери в това и молеше само за малко допълнителни ресурси, за да се поразрови повечко в компютърния център в Монкок.

Но Ленгли отказваше, обяснявайки, че всички хора в Азия в момента са ангажирани, също както и хората в централата.

Адам признаваше, че този отговор не е неоснователен, но се ядосваше. От Ленгли обясняваха простичко, че ако Китай имат връзка с инцидентите с безпилотните самолети, то това значи, че някои действа от вътрешността на страната. Всички разузнавателни сведения показваха, че агресивни компютърни операции от този мащаб трябва да започнат от Четвърти отдел на Генералния щаб на Народната освободителна армия. Там се намираха кибервоините на Китай.

Такова добре координирано нападение срещу Съединените щати би започнало оттам, а не от група хакери в Хонконг.

В отговора обясняваха на Адам Яо с назидателен според него тон, че ако Джа работи в Хонконг, в офис сграда, то това не означава, че представлява заплаха за сигурната мрежа на Министерството на отбраната на САЩ.

В края на краищата Хонконг не е Китай.

— Без майтап — отговори Адам на съобщението на екрана. Знаеше, че описаната от него ситуация е много необичайна, но все пак след събраната информация, макар и косвена, изискваше по-близък поглед.

Но шефовете му, аналитиците от ЦРУ, мислеха по друг начин.

Затова Адам не получи помощ, но това не се оказа най-лошата новина в съобщението от Ленгли. Шефовете му от Националната служба за подривни действия намекваха, че ще предадат тази полезна информация за местонахождението на Джа Шухай на полицията на САЩ.

Това означаваше според Адам, че до няколко дни в Монкок ще се появят черни джипове, от които ще излязат съдебни пристави. Триадите ще разберат, че онези представляват заплаха, и ще изкарат ФастБайт22 от града и Яо няма да го види никога вече.

Адам изключи компютъра и се облегна на стола си.

— Мамка му! — викна той в малката празна стая.

* * *

Джа Шухай не беше влизал досега в кабинета на Центъра. Малцина от служителите на „Призрачния кораб”, дори важните като Джа, бяха виждали отвътре изненадващо тясната и спартанска работна територия на своя водач.

Джа стоеше с отпуснати отстрани ръце и опрени едно в друго колене, в нещо подобно на военна стойка, защото Центъра не го покани да седне. Твърдият като камък гел в щръкналата коса на пънкаря хвърляше отблясъци под светлината от плоските екрани на бюрото на Центъра. Самият Център седеше на стола си пред мониторите, с безжичната слушалка в ухото и с неизменното си намръщено изражение.

Той каза:

— Унищожени са три американски безпилотни самолета, преди американците да прекратят полетите с тях.

Джа остана прав, без да каже нищо, замислен дали това е въпрос.

Центъра изясни объркването:

— Защо само три?

— Много бързо приземиха останалите си самолети. Успяхме да проникнем в друг един в Афганистан минути след първия, но онзи се приземи, преди нашият пилот да успее да завладее управлението му, а и нямаше оръжие. Щом установих това, се заех със самолета над Африка. Онази машина е ценна и технологично много напред. Това ще покаже на американците, че съществуват начини да им се нанесат големи вреди.

— Този самолет се заби в океана — отбеляза Центъра по начин, който Джа не можа да разгадае.

— Да. Това е продукт на „Нортроп Груман”, а моят софтуер е оптимизиран за платформите „Рийпър” и „Предатър” на „Дженерал Атомикс”. Надявах се пилотът да успее да го забие в някой кораб, но той загуби контрол много скоро, след като му прехвърлих управлението. Третият самолет летеше над Щатите и го завзех заради очевидната възможност да ги разтревожа силно.

Джа се гордееше с тези три пробива. Искаше малко повече благодарност от Центъра.

— Трябвало е да имаме повече пилоти — отвърна Центъра.

— Аз счетох за необходимо лично да се ангажирам с всяко отвличане. Можех да прихващам сигнала и да прехвърлям управлението на различни пилоти, но всяка операция имаше своите технически нюанси. Пилотът нямаше опита да поддържа сигнала.

Тун огледа доклада от Джа с подробностите за всяка операция. По вида му си личеше, че иска да направи и друг коментар, но вместо това само остави документа на бюрото си.

— Доволен съм.

Джа въздъхна продължително. Знаеше, че това е най-високата похвала от Центъра.

След това по-възрастният мъж каза:

— Надявах се на пет, дори повече, но и трите самолета, които си завзел, са добре избрани за максимално въздействие.

— Благодаря, Център.

— А троянският кон в мрежата им?

— Остава в действие. Подадох фалшива следа, която ще открият до седмица, но истинският троянски кон е готов за война в мига, в който самолетите им излетят.

— Фалшивата следа трябва да ги насочи към Иран, нали?

— Да, Център.

— Добре. Народната освободителна армия се надява, че американците ще атакуват Иран. Това е и крайната им цел. Аз обаче смятам, че армията недооценява възможностите на американците за разпознаване на заблуди. И все пак, всеки ден, в който във Вашингтон не се досещат за участието на Китай в операция „Земна сянка”, води силите ни по-близо до изпълнението на целите ни.

— Да, Център.

— Много добре — отговори Центъра и Джа се поклони, след което се обърна, за да излезе.

— Има още нещо.

Младежът рязко се обърна и застана мирно с лице към д-р Тун.

— Да?

По-възрастният мъж взе друг лист хартия от бюрото си и го огледа за момент.

— Изглежда, Джа, че ЦРУ са те наблюдавали. Тук, в Хонконг, има техен шпионин, който те следи. Не, не се притеснявай. Не си загазил. Знаехме, че дори и с тази маскировка е възможно някой да те разпознае. Онзи знае името ти, както й компютърния ти псевдоним. Вече не използвай ФастБайт двадесет и две.

Джа отговори:

— Слушам, Център.

— Но местният човек на ЦРУ, изглежда, не знае нищо конкретно за нашата операция. Ръководството на ЦРУ му отговаря, че за тях за момента не представляваш интерес, въпреки че може да поискат от полицията да те залови и върне в Америка.

Младежът с щръкналата коса не отговори.

След малко Центъра махна с ръка.

— Този въпрос ще го поставя пред нашите домакини. Те трябва да се грижат за нас. В края на краищата банковите ни операции им докарват доста пари.

— Да, Център.

— Ти трябва да ограничиш дейността си из града и ще настоя да удвоят охраната ти.

Този път Джа зададе въпрос:

— Какво ще правим с американеца?

Стана ясно, че Центъра вече е обмислил и този въпрос.

— Засега — нищо. Само ще предупредим „Четиринадесет К” да внимават. Това е критично важен момент за операция „Земна сянка” и не можем да правим нищо прекалено… кинетично спрямо този оператор, без да привлечем внимание от САЩ.

Джа кимна.

— Засега ще чакаме. По-късно, когато вече няма причина да стоим в сенките, ще напуснем Хонконг и ще накараме нашите приятели тук да се погрижат за господин Адам Яо от ЦРУ.

ТРИДЕСЕТ И ЕДНО

Джак Райън-младши седна на стола си пред бюрото в осем и тридесет сутринта, както правеше всеки работен ден.

Вече имаше предсказуем сутрешен ритъм. Ставане в пет и петнадесет, кафе с Мелани, тичане или тренировка, целувка за довиждане и петнадесетминутно шофиране до работата.

След като влезеше в офиса, обикновено започваше деня си с ровене на трафика до ЦРУ в Ленгли или до Агенцията за национална сигурност във Форт Мийд. Но всичко това се промени след киберотвличането на трите американски безпилотни самолета. Сега Джак прекарваше повече от времето си в следене на трафика в обратна посока. Кибершпионите в Агенцията за национална сигурност получаваха всекидневно информация от ЦРУ за разследването на това нападение.

Джак четеше тази информация всяка сутрин с надеждата, че хората там ще стигнат бързо до дъното на случая, но Колежа не работеше официално по отвличанията на безпилотните самолети. Не, той и останалите аналитици все още се занимаваха с Истанбулския диск, но Джак четеше всичко друго, за да разбере докъде са стигнали с разследването в Агенцията за национална сигурност.

Дори водеше продължителни разговори с приятелката си на тази тема. Стана нещо като специалист в поддържането на лековат тон и проява на слаб интерес при обсъждането на работата на Мелани, когато всъщност искаше да разбере какво мисли тя като квалифициран аналитик. Момичето работеше по този въпрос, но за момента разследването се водеше от следователи от Агенцията за национална сигурност.

Тази сутрин имаше нещо ново. Твърди доказателства, поне доколкото Райън разбираше от данните, че Иран има връзка с нападението срещу безпилотните самолети.

— По дяволите — възкликна Райън, като си водеше записки за съвещанието тази сутрин. — Баща ми ще получи удар.

Бащата на Джак беше воювал с Обединената ислямска република преди няколко години, наритал бе задника на Техеран и бе убил нейния предводител. Въпреки че Ирак и Иран сега отново бяха две отделни държави, Райън не се изненада, че иранците продължават да създават проблеми.

Райън прецени, че баща му, като научи тази новина, ще започне подготовка за ответни действия.

Прекара повечето от предобеда в ровене из комуникацията между ЦРУ и АНС, а след това бързо разлисти вътрешните комуникации на ЦРУ. Не откри много информация по въпроса с безпилотните самолети, но забеляза, че една от програмите му за ровене из данните има предупреждение.

Джак щракна с мишката върху програмата, за да я извика на екрана.

Той използваше такава програма, за да търси ключови думи в трафика на ЦРУ, и всеки ден получаваше десет до двеста попадения за термини като „Оператори от либийското разузнаване”, „хакери”, и „поръчкови убийства”, затова искаше да види за какво точно го предупреждава програмата, с надеждата, че ще е нещо, което да помогне за преодоляването на оперативния застой на Колежа.

Когато програмата се появи на екрана, Джак примигна няколко пъти от изненада.

Програмата показваше термина ФастБайт22.

— Дявол да ме вземе — възкликна Джак. Хакерът от Истанбулския диск в документи на ЦРУ.

Райън бързо прочете съобщението. Един агент на ЦРУ в Хонконг без официално прикритие на име Адам Яо открил хакер от китайски произход на име Джа Шухай, който живее и работи в квартал на Хонконг. Според обяснението на Яо Джа вероятно използва псевдоним ФастБайт22 и определено е беглец от американското правосъдие.

Яо изтъкваше в съобщението си, че хакерът е работил като изпитател за проникване в компютърни мрежи на „Дженерал Атомикс” и е бил в затвор за опит да продаде на китайците информация за проникване в секретните програми на безпилотните самолети на фирмата.

Джак възкликна отново:

— Дявол да ме вземе.

Адам Яо предлагаше ЦРУ да изпрати екип в Хонконг да следят Джа и да научат повече за действията му, за връзките му и за приятелите му в Хонконг, за да определят дали не е свързан с наскоро проведените пробиви в компютърните мрежи на Министерство на отбраната.

Джак Райън-младши беше прочел хиляди, десетки хиляди съобщения на ЦРУ през четирите години като аналитик за „Хендли Асошиейтс”. Точно това съобщение според него съдържаше съвсем малко информация как точно Яо е открил Джа, как е свързал името му с псевдонима ФастБайт22 и с какво точно се занимава Джа. Този Адам Яо, изглежда, предлагаше на Ленгли само късче от пъзела.

От Ленгли бяха отхвърлили искането на Адам Яо за помощ в следенето на Джа Шухай.

Джак потърси досието на Адам Яо в архивите на ЦРУ. Докато чакаше резултата, погледна часовника си — до сутрешната среща оставаха няколко минути.

* * *

Двадесет минути по-късно Джак говореше на деветия етаж пред другите оператори, Гери Хендли, Сам Гренджър и Рик Бел:

— Агенцията за национална сигурност казва, че имат още много работа, но че са открили троянски кон в сигурната си мрежа във военновъздушната база „Крийч” в Невада. Един ред от кода краде софтуера за управление на безпилотните самолети, след това заповядва този софтуер да бъде пратен на някакъв сървър в интернет.

Бел каза:

— Ако мрежата на Министерство на отбраната не е свързана с интернет, как може софтуерът да отиде в такъв сървър?

Райън обясни:

— Всеки път, когато някой използва външен твърд диск, което правят, за да актуализират програмите или за да вкарват нови Данни в мрежата, троянският кон качва крадени данни в скрити части на диска автоматично и тайно от потребителя. След това, когато този диск бъде включен в компютър с достъп до интернет, данните се изпращат автоматично в команден сървър, управляван от лошите. Ако троянският кон си го бива, значи всичко става съвсем незабелязано.

Доминго Чавес каза:

— Старият начин за защита на позицията се нарича „трите П” — порти, пушки и пичове. Този метод явно никак не забавя нашите хакери.

Сам Гренджър запита:

— Къде са изпращани данните?

— На сървър в технологическия университет в Кум.

— Кум? — запита Карузо, на когото това име не говореше нищо.

Динг Чавес въздъхна:

— Иран.

— Онези кучи синове, а? — промърмори Дрискол.

Сам Гренджър каза:

— Май подозренията на ЦРУ се потвърдиха.

Джак се включи:

— Това не е съвсем така, Сам. Вирусът не управлява безпилотния самолет, а само копира програмата за управление и я изнася навън. Троянският кон води към университет в Иран, но за да контролират „Рийпър”, онези трябва да изпратят сигнал. За тази цел им трябва цял тон оборудване и опит, което обаче не значи, че не могат да го сторят.

— Е, не са ли иранците?

— Не знам. Колкото повече мисля, толкова повече се изпълвам с подозрения. Този ред код прави нещата така очевидни, та ми се струва, че оня, който е нагласил цялата операция, иска да ни насочи към Иран. Иска ми се на тази среща да присъства и Гавин, за да си каже мнението. А и напоследък той за друго не мисли.

Рик Бел се поколеба:

— Може да си прав, но той не е аналитик.

— Вярно. Не е обучен и няма търпението или темперамента да слуша гласове, различни от неговия, а това е важно за всеки аналитик, който си струва заплатата. Но все пак мисля, че трябва да гледаме на Биъри като на източник.

— Източник?

— Да. Казваме му всичко, което Агенцията за национална сигурност знае за нападението. Като започнем с информацията за филтъра за изнасяне на данните.

Рик Бел погледна към Гери Хендли.

Гери каза:

— Гавин си разбира от работата. Хайде да го доведем тук и да видим какво мисли. Джак, ще слезеш ли при него, за да си поговорите, когато приключим тук?

— Разбира се. А тази сутрин има и други новини от ЦРУ. За тях щях да кажа на Гавин и без това, защото го касае, но първо трябваше да се кача тук.

Гренджър запита:

— Какви новини?

— В Хонконг има агент без официално прикритие, който казва, че ФастБайт двадесет и две, човекът от Истанбулския диск, живее в Хонконг. Казва, че го следи вече няколко дни.

— И какво прави онзи? — запита Хендли.

— Това не е обяснено в съобщението. Агентът опитва да издейства помощ за разширяване на наблюдението, защото според него хакерът работил по софтуера на някои от атакуваните безпилотни самолети. Смята, че онзи може да е свързан с нападенията.

— Ленгли какво казват?

— Казват „да, ама не”. Предполагам, че ЦРУ са се вгледали прекалено много в Иран, за да се отнесат сериозно към информацията от Хонконг. Аргументират се доста добре.

Хендли каза:

— Но сигурни ли сме, че това е същият ФастБайт двадесет и две?

— Няма друг с такова име. Гледах навсякъде и смятам, че този е нашият човек.

Сам Гренджър забеляза изражението на Райън.

— Какво си намислил, Джак?

— Мисля си, Гери, че не би било зле да идем там и да помогнем на Адам Яо.

Сам Гренджър поклати глава.

— Джак, знаеш, че сме в оперативен застой.

— Колежа чака, но не и „Хендли Асошиейтс”.

Чавес запита:

— Какво искаш да кажеш, Джак?

— Онзи агент, Адам Яо, ръководи компания параван, която разследва фирми. Мисля си, че можем да идем при него като представители на „Хендли” и да кажем, че онзи, ФастБайт, е опитвал да влезе в нашата мрежа. Да се правим на тъпи, уж не знаем, че Адам Яо вече го издирва по линия на ЦРУ.

Залата остана тиха цели петнадесет секунди.

Накрая Гери Хендли се обади:

— Харесва ми.

— Страхотна идея, хлапе — призна Чавес.

Гренджър заяви:

— Добре, но трябва да пипаме внимателно. Райън и Чавес може да заминат за Хонконг и да се срещнат с Яо. Да видят какво могат да разберат за ФастБайт двадесет и две и да ни докладват.

Джак кимна, но Динг каза:

— Сам, ще предложа нещо и се надявам да го вземеш предвид.

— Казвай.

— Двамата с Райън не знаем много за хакерството. Искам да кажа, дори като концепция. Не знам как изглеждат тези сървъри, колко души ги управляват, кой какво прави и така нататък.

— Да. И аз не знам — призна си Райън.

Чавес продължи:

— Предлагам да вземем с нас и Биъри.

Гренджър почти изплю кафето си, като чу предложението.

— Гавин? На терен?

Чавес отговори:

— Знам, и на мен не ми харесва много идеята, но той е сто процента надежден и има необходимата информация, с която да пробутаме идеята си на агента. Според мен той ще ни помогне с прикритието ни там.

— Обясни това.

— Ами отиваме в онази фирма уж търсим хакер, но само Гавин може да представи проблема достоверно. Да, аз имам магистратура, а Джак е гений, но ако онзи реши да задава въпроси, ще види, че не разбираме нищо от това. Ще му стане ясно, че не сме компютърджии, а горили.

Сам кимна.

— Добре, Динг. Съгласен съм с искането ти. Но искам да го пазите. Ако нещата се объркат, той ще е като невинно бебе.

— Разбрано. И тъй като ЦРУ ще уведомят полицията на САЩ, може и да нямаме много време за действие. Ако пратят приставите там и арестуват ФастБайт, и ако той попадне в системата на правосъдието, може никога да не разберем за кого е работил.

Чавес продължи:

— А освен това може да се раздърдори за нашата операция тук, за да намали присъдата си.

Хендли запита:

— Момчета, защо не заминете още тази вечер?

— Добре звучи — каза Райън.

Чавес не отговори.

— Динг? — запита Гренджър. — Какво има?

— Тази седмица Патси е извън града. В Питсбърг е за някакво обучение до утре. Синът ми е в училище и на занималня, но трябва да го взема в пет.

Помисли за момент и продължи:

— Ще намеря гледачка. Няма проблем.

— А какво ли ще каже Биъри за пътуването до Хонконг с оперативните служители? — запита Карузо.

Джак стана.

— Ами май трябва да го питаме. Ще поговоря с него и ще му кажа да дойде на следобедната ни среща, за да видим какво мисли за Иран и за да му кажем, че ще ходи в Хонконг.

ТРИДЕСЕТ И ДВЕ

Тод Уикс не се потеше и имаше усещането, че пулсът и кръвното му налягане са ниски. Всъщност от години не беше се чувствал толкова спокоен.

Три валиума помогнаха за това.

Седеше в колата си на паркинга на „Хендли Асошиейтс” и чакаше хапчетата да подействат напълно до срещата. Освен това се напръска с три пъти повече дезодорант от нормалното и пропусна обичайното си кафе в „Старбъкс”, за да не се разтрепери.

Даже по пътя от Вашингтон дотук слушаше спокоен джаз по радиото с надеждата, че това ще го успокои още повече.

В единадесет предобед се почувства готов и затова излезе от луксозната си кола, отвори багажника и извади малката пластмасова кутия с доставката за „Хендли Асошиейтс”.

Знаеше много малко за тази фирма — работеше с почти сто клиенти и нямаше практическата възможност да се рови твърде дълбоко в дейността на всеки от тях, за да разбере кой какво продава, предлага или обслужва. Половината от клиентите му бяха компютърните отдели на правителствени организации, а другата половина — фирми като „Хендли”, които, доколкото Тод Уикс знаеше, търгуваха с акции или се занимаваха с инвестиции и други подобни неща.

Познаваше раздърпания компютърен гений Гавин Биъри и дори го харесваше, въпреки че онзи вечно се сърдеше за нещо.

Освен това Биъри не спореше за цените. „Хендли Асошиейтс” плащаха добре и Уикс не искаше да им навреди, но се примири с факта, че така трябва.

Знаеше някои неща за промишления шпионаж — четеше списание „Уайърд” и работеше в индустрия, в която фирмите печелеха и губеха цели състояния от тайните си. Китайците със сигурност бяха сложили някакъв шпионски софтуер на немския диск, вероятно в сектора за начално зареждане на диска. Нямаше представа как са го направили или защо се интересуват толкова много от „Хендли Асошиейтс”, но не се изненадваше особено. Китайците действаха без никакъв морал, когато станеше дума за кражба на индустриални тайни, особено високотехнологичните или финансовите тайни на западни фирми.

Уикс се чувстваше ужасно, че помага на китайците, но си признаваше, че се отървава леко.

Това изобщо не беше като да шпионира правителството.

С пазарската чанта с диска в ръка, той влезе през входната врата на „Хендли Асошиейтс” точно навреме, пристъпи до рецепцията и каза на облечените в сини сака охранители, че има среща с Гавин Биъри.

Остана прав във фоайето, докато чакаше, с леко разтреперани колене заради успокояващите мускулите хапчета, но се чувстваше добре.

Всъщност установи, че сега е по-спокоен, отколкото предишния ден.

— По дяволите, Уикс, какво има?

Тод се върна рязко в реалния свят, извъртя се и се озова лице в лице с гневния на вид Гавин Биъри. Зад него се виждаха двамата мъже от охраната.

„Мамка му, мамка му, мамка му!”

— Ка… какво има?

Биъри каза:

— Знаеш какво има! Винаги носиш понички! Къде са ми поничките, по дяволите?

Тод въздъхна така, че изкара целия въздух от дробовете си, но усети как се изпотява под костюма. Усмихна се насила.

— Почти обед е, Гавин. Обикновено идвам тук доста по-рано.

Биъри отговори:

— Къде пише, че поничките са само за закуска? Обядвал съм с немалко понички и съм вечерял с не един и два ябълкови щрудела.

Преди Тод да измисли някакъв забавен отговор, Гавин добави:

— Хайде, качваме се в компютърния отдел, да видим каква нова играчка ми носиш.

Уикс и Биъри излязоха от асансьора на втория етаж и се отправиха към кабинета на Гавин. Уикс много би искал просто да остави диска и да си тръгне веднага, но винаги се качваха в този отдел, за да поговорят няколко минути по работа с Гавин и с някои от колегите му. Не искаше днес да изглежда по-различен от нормалното и затова се съгласи за кратко посещение на компютърния отдел.

Направиха няколко крачки, когато Тод забеляза един висок млад мъж с тъмна коса, който се насочи към тях.

— Хей, Гав. Търсех те.

Биъри каза:

— Излизам от отдела си за пет минути в седмицата и точно тогава имам посетител. Джак, това е Тод Уикс, един от доставчиците на компютърно оборудване. Тод, това е Джак Райън.

Тод Уикс подаде ръка и докато се запознаваше с младия човек, се досети, че стои пред сина на президента на Съединените щати.

Незабавно го обзе паника, коленете му блокираха, а гърбът му сякаш се втвърди.

— Радвам се да се запознаем — каза Райън.

Но Уикс не слушаше. В главата му бушуваха мисли, след като осъзна, че върши работа на китайското разузнаване срещу работното място на сина на човек, който по време на първия си мандат беше обявил война на китайците и сега отново се намираше в Белия дом.

Успя да промърмори:

— И аз се радвам да се запознаем.

Биъри каза на Райън, че ще му се обади, щом се освободи.

Джак Райън-младши тръгна обратно към асансьора.

Двамата с Гавин продължиха по коридора, но Тод Уикс се облегна с ръка, за да не падне.

— Мамка му, Уикс! Добре ли си?

— Да. Добре съм — отвърна мъжът, като се посъвзе. — Просто съм малко шашнат от такава звезда.

Гавин се разсмя.

Седнаха в кабинета и Биъри наля кафе.

— Не си казвал, че синът на президента работи за теб.

— Да. Започна преди около четири години. Но аз се старая да не говоря нищо за това. Той не обича прекаленото внимание.

— Какво прави тук?

— Същото, както повечето други, дето не са в компютърния отдел.

— И какво е то по-точно?

Биъри отговори:

— Финансово управление, търговия с валути. Джак го бива. Има мозъка на баща си.

Уикс не мислеше да си признава пред Биъри, че е гласувал за Ед Кийлти.

— Интересно.

— Ти май наистина си шашнат. Даже имаш вид, сякаш си видял призрак.

— Какво? Не, не. Просто съм изненадан. Нищо повече.

Биъри го изгледа за момент и Тод се постара да изобрази най — добрия си вид на човек, който е спокоен и съсредоточен. За миг съжали, че не е взел и четвърти валиум, преди да слезе от колата. Зачуди се как да смени темата, но за щастие, не се наложи. Биъри отвори пластмасовата кутия с твърдия диск и каза:

— Ето го.

— Да, това е.

Гавин извади диска от предпазния плик и го огледа.

— А защо се забавиха?

— Какво забавяне? — запита нервно Уикс.

Биъри наведе глава настрани.

— Да. Поръчахме го на шести. Обикновено такива неща ни ги доставяте до седмица.

Тод сви рамене.

— Ами дискът беше записан за късна доставка. Знаеш ме, приятелю, нося ти всичко максимално бързо.

Биъри изгледа продавача. Усмихна се и затвори кутията.

— Приятел? За какво ме четкаш? Искаш да ми продадеш подложки за мишка или какво?

— Не. Просто те чувствам като приятел.

— Целуването на задник е жалък заместител на кутията с понички.

— Ще запомня това. Надявам се, че системата ви не е пострадала от забавянето.

— Не, но аз сам ще инсталирам този диск след ден-два. Имаме нужда от него.

— Добре. Това е добре.

Биъри вдигна поглед от компонента, който можеше да вкара Уикс в затвора, и запита:

— Добре ли си?

— Да. Защо?

Биъри го изгледа.

— Изглеждаш малко особено. Не знам дали не се нуждаеш от почивка, или може би скоро си се върнал от такава.

Тод се усмихна.

— Интересно е, че казваш това. Ще водя семейството си на остров Сейнт Саймънс за няколко дни.

Гавин Биъри подозираше, че в мислите си доставчикът вече е там.

* * *

Биъри приключи срещата си с Тод Уикс и след двадесет минути се озова в конферентната зала до офиса на Гери Хендли. Останалите седем мъже в залата изглеждаха свежи и чисти, а Гавин имаше вид на човек, изкачил стълбището до деветия етаж на ръце и колене. Панталонът и ризата му бяха измачкани, освен в местата, в които значителните му тлъстини ги опъваха, а рошавата коса и торбичките под очите му караха Райън да си мисли за свети Бернард.

Джак каза на Биъри за откритието на АНС за връзката между Иран и безпилотните самолети, като обясни подробно как данните са откраднати и изпратени до команден сървър в технологическия университет в Кум.

Биъри веднага заяви:

— Това не го вярвам изобщо.

Рик Бел запита:

— Не вярваш? Защо?

— Помислете. Който е успял да проникне в сигурната мрежа на Военновъздушните сили и да измъкне данни, определено ще скрие откъде е атакувал. Иранците не могат посмъртно да напишат код, който да праща данните в собствената им територия. Могат да сложат този сървър навсякъде по света и после да си вземат данните от него по друг начин.

— Значи не смяташ, че Иран има нещо общо с това?

— Не. Някой иска да мислим, че е така.

— Но — запита Райън — ако не са иранците, кой…

— Китайците. За миг не се съмнявам. Те са най-добрите, а този случай изисква най-добрите.

— Защо китайците? — запита Карузо. — Руснаците също са добри в компютрите. Защо да не са те?

Гавин обясни:

— Ето, момчета, едно общо правило, което трябва да знаете във връзка с киберпрестъпността и кибершпионажа. Източноевропейците са адски добри. Руснаците, украинците, молдовците, литовците и така нататък. Имат добри технически колежи и обучават многобройни висококачествени програмисти. И когато тези хлапета излязат от колежа… нямат работа. Освен в подземния свят. Всъщност румънският е вторият най-говорен език в централата на „Майкрософт”. И все пак това е малка част от общия брой на всички талантливи програмисти в Източна и Централна Европа. Повечето от другите се захващат с киберпрестъпност. Крадат банкова информация и проникват в банковите сметки на фирми. В Китай обаче имат удивително добри технически университети, подобри от тези в страните от бившия източноевропейски блок. В армията им също провеждат специализирано обучение за млади програмисти. И когато тези млади мъже и жени излязат от училище… всеки от тях получава работа. В някой от многото батальони за информационна война в Китай или пък в кибердирекцията на Министерството на обществената сигурност. Може и в държавната телекомуникационна компания или нещо подобно, но дори и тези програмисти са организирани на нападателни и отбранителни служби или компютърни мрежи, защото правителството има кибермилиция и наема най-добрите мозъци за държавна работа.

Хендли избарабани с пръсти по бюрото си.

— Значи, излиза, че китайците са по-организирани и готови за действие срещу нас.

Гавин отвърна:

— Да. Руският хакер ще ти открадне номера на картата за банкомата и ПИН кода. Китайският хакер ще спре електрическата мрежа в града и ще забие пътническия ти самолет в някоя планина.

В конферентната зала се възцари тишина за няколко секунди. Чавес запита:

— Но защо китайците го правят? Ние не използваме безпилотните си самолети срещу тях. Нещата се случиха в Афганистан, Африка и тук, в САЩ.

Биъри помисли над думите му.

— Не знам. Хрумва ми само, че искат да ни отвлекат вниманието.

— От какво? — запита Райън.

Гавин му отговори:

— От каквото всъщност правят.

Сви рамене и продължи:

— Не знам. Аз съм само компютърджия. Вие сте шпионите и аналитиците.

Сам Гренджър се облегна напред на бюрото си.

— Е, да. Тези думи ни водят към следващата тема.

Биъри се огледа. Всички му се усмихнаха.

— Какво има, момчета?

Чавес отговори:

— Гавин, искаме да летиш с нас тази вечер.

— Къде да летя?

— За Хонконг. Намерихме ФастБайт двадесет и две и се нуждаем от теб там, за да научим повече за кого работи.

Гавин отвори широко очи.

— Намерили сте ФастБайт двадесет и две?

— Всъщност ЦРУ са го намерили.

— И искате да дойда с вас на терен? С операторите?

Райън каза:

— Смятаме, че ще си много важна част от операцията.

— Несъмнено — отвърна Гавин нескромно. — Ще нося ли ютия? Чавес наведе леко глава настрани:

— Какво?

— Ютия. Сещаш се. Желязо. Парче.

Райън се разсмя.

— Иска да каже пистолет.

Чавес изстена.

— Не, Гавин. Съжалявам, че ще те разочаровам, но няма да носиш ютия.

Биъри сви рамене.

— Е, поне опитах.

* * *

Джон Кларк седеше на верандата, загледан към пасището зад къщата в есенния следобед. В лявата си ръка държеше книга, която опитваше да чете през последните няколко дни, а с дясната ръка стискаше топка за тенис.

Затвори бавно очи и се съсредоточи върху стискането. Трите му действащи пръста оказаха достатъчно усилие и леко свиха гумената топка, но показалецът му само леко се поклати.

Захвърли топката в двора и се върна към книгата.

Телефонът му звънна и той се зарадва на това временно отклонение на вниманието в скучния следобед, дори ако то идваше от някой продавач по телефона.

Прочете името на екрана на телефона и настроението му мигновено се подобри.

— Здравей, Динг.

— Здравей, Джон.

— Как е?

— Добре. Имаме информация за Истанбулския диск.

— Отлично.

— Да, но има още много работа. Знаеш как е.

Кларк знаеше как е. Почувства се изключително далеч от всичко това.

— Да. Ако мога да помогна… с каквото и да е?

От другия край настъпи тишина.

— С каквото и да е, Динг — повтори Кларк.

— Джон, гадна работа, но съм закъсал малко.

— Само кажи.

— Става дума за хлапето. Патси е в Питсбърг до утре, а аз съм на път за летището — отивам в Хонконг.

„Детегледач” — помисли си Кларк. Динг го търсеше, защото му трябва детегледач. Джон се съвзе бързо и отговори:

— Ще го взема от училище. Ще остане тук с нас, докато Патси се върне утре.

— Благодаря ти. Имаме една следа, но няма време…

— Няма никакъв проблем. Намерил съм ново място за риболов и ми се искаше да го проверим заедно с твоя син.

— Страхотно, Джон.

— Момчета, пазете се там, в Хонконг. Чувате ли?

— Абсолютно.

ТРИДЕСЕТ И ТРИ

Президентът на Съединените щати Джак Райън отвори очи, бързо ги фокусира в тъмнината и установи, че до леглото му стои един мъж.

Това стигаше да уплаши всеки средностатистически президент, но Райън само разтри очи.

Това беше офицерът на нощно дежурство — в случая униформен служител от ВВС. Той стоеше неловко над Райън и го чакаше да се събуди.

Президентите рядко биват събуждани, защото се е случило нещо толкова чудесно, та офицерът на нощно дежурство да няма търпение да му го каже, поради което Джак разбра, че го чака лоша вест.

Не знаеше дали мъжът го е разтърсил или го е повикал. Тези хора винаги изглеждаха притеснени, че му пречат да спи, независимо колко пъти Райън им казваше, че иска да знае всички важни новини и да не се тревожат, ако се наложи да го разтърсят и събудят посред нощ.

Стана бързо и взе очилата от масичката до леглото, след което последва дежурния офицер към Западната дневна. Двамата се движеха тихо, за да не събудят Кети. Джак знаеше, че тя спи леко, а през годините в Белия дом му се налагаше доста пъти да става посред нощ, при което в повечето случаи нарушаваше и нейния сън.

По стените имаше нощно осветление, но иначе в дневната цареше също такава тъмнина, както в спалнята.

— Какво има, Карсън?

Офицерът от ВВС отвърна тихо:

— Господин президент, министърът на отбраната Бърджис ме помоли да ви събудя и да ви информирам, че преди около три часа един инженерен батальон и полк бойци от китайската Народна освободителна армия са дебаркирали в плитчината Скарбъро, на филипинска територия.

Джак се питаше защо ли не се изненадва от това.

— Имало ли е съпротива?

— Филипински крайбрежен патрулен кораб, който според китайците е стрелял по дебаркиращите съдове. Корабът е потопен от китайски разрушител от клас „Луда”. Все още няма информация за убити и ранени.

Джак въздъхна уморено.

— Добре. Кажи на министъра да идва. Ще го чакам след тридесет минути в Ситуационната зала.

— Слушам, господин президент.

— Искам да присъстват и Скот Адлър, командващият Йоргенсен, посланик Ли, директорката на Националното разузнаване Фоли — тук или на видеоконференция. И — продължи Райън, като разтри очи, — извинявай, Карсън. Кого забравям?

— Ъ… вицепрезидентът?

Джак кимна бързо в слабата светлина в залата.

— Благодаря. Да, предупреди и него.

— Слушам.

* * *

Президентът Райън седна пред масата в конферентната зала и отпи първата глътка от чашата кафе, след която знаеше, че го чакат още много. В съседната Ситуационна зала кипяха приготовления, а залата за съвещания се оказа пълна с хора, които го чакаха.

Боб Бърджис и някои от военните от Пентагона вече бяха там. Всички изглеждаха така, сякаш не са спали цяла нощ. Мери Пат Фоли също се намираше тук. Арни ван Дам седеше в залата, но командващият Тихоокеанския флот, вицепрезидентът и държавният секретар, които се намираха извън града, присъстваха чрез телеконферентна връзка, въпреки че до стените на залата стояха прави мъже и жени от службите им.

— Боб — каза Райън. — Какви са последните новини?

— Филипинците казват, че на потъналия кораб е имало двадесет и шестима моряци. Вадят ги живи от водата, но ще има смъртни случаи. В района има и други филипински бойни кораби, но срещу тях има много повече оръжие и вероятно няма да се бият с китайците.

— И на филипинска земя има китайски войници, така ли?

— Да, сър. Наблюдаваме със спътник и събираме изображения. Инженерният батальон вече укрепва позициите.

— За какво им са плитчините? Имат ли някаква военна цел там, или всичко е заради правото на риболов?

Мери Пат Фоли отговори:

— Така засилват присъствието си в Южнокитайско море. И проверяват реакцията, господин президент.

— Моята реакция ли?

— Да.

Президентът Райън се замисли за момент. После каза:

— Трябва да изпратим незабавно послание, да ги известим, че няма да кършим ръце, докато гледаме какво правят.

Скот Адлър се обади от монитора в другия край на залата:

— А онази подводница, която преди седмици отиде в залива Субик. Китайците ще кажат, че това е провокация, която е свързана с нас.

Джак отговори:

— Изобщо не вярвам, че ние сме хората, които предизвикват нещо в случая. Китайците ще си измислят мотиви, освен ако не открием директна стрелба по тях.

Адлър се намеси:

— Но ние не искаме да падаме в този капан и да им даваме повод да разпалят нещата.

— Разбрах, Скот, но липсата на отговор също е довод. Така излиза сякаш одобряваме напълно действията им. Аз не одобрявам действията им.

Райън погледна към Бърджис.

— Предложения, Боб?

Боб се обърна към адмирал Йоргенсен на монитора:

— Адмирале, какви активи сме готови да придвижим бързо в района? Имаме ли нещо, с което да покажем, че сме сериозни?

— „Роналд Рейгън” е в Източнокитайско море, на път към Девета ударна група самолетоносачи. Още днес можем да го изпратим на запад заедно с целия му ескорт. Ще стигне брега на Тайван към края на седмицата.

— Препоръчвам да не го правим — каза Адлър.

Арни ван Дам го подкрепи:

— Аз също. В пресата ви критикуват, че настройвате срещу нас хората, на които дължим външния си дълг.

Райън реагира гневно:

— Ако американците желаят да се подчиняват на китайците, ще трябва да си намерят друг ръководител.

Джак прокара пръсти през сивата си коса и се успокои. След това каза:

— Няма да започваме война заради плитчините там. Китайците го знаят. Те ще очакват да преместим самолетоносачи близо до съюзниците си. И преди сме го правили. Направете го, адмирале. И се погрижете групата самолетоносачи да има всичко необходимо.

Йоргенсен кимна, а Бърджис се обърна към друг офицер от Военноморските сили и се заговори с него.

Джак каза:

— Това не е краят на играта. Батальонът, който завзема плитчините, е само една малка крачка. Ние защитаваме Тайван, протягаме ръка към приятелите си в Южнокитайско море и изтъкваме за Китай, че няма да бездействаме. Искам информация за намеренията и възможностите им.

Мъжете и жените в Ситуационната зала получиха указанията си. Предстоеше им дълъг ден.

* * *

Валентин Коваленко харесваше Брюксел през есента. Прекарал беше известно време тук като служител на СВР и градът му се струваше красив и космополитен така, както Лондон не можеше да стане, а Москва не можеше дори да си представи.

Когато Центъра му нареди да иде в Брюксел, той се зарадва, но операцията не му позволяваше да се наслади на града.

В този момент се намираше на задната седалка на горещ микробус, пълен с шифровъчно оборудване, загледан през задния прозорец в заможните клиенти, които влизаха в скъп италиански ресторант или излизаха от него.

Опита да мисли за мисията, но не можеше да не си припомни не съвсем далечното минало, когато и той би влязъл в този ресторант за порция лазаня с чаша кианти и би накарал някой друг да седи в микробуса.

Коваленко не пиеше много. Баща му, както мнозина от онова поколение, пиеше водка на световно ниво, но Валентин предпочиташе чаша добро вино с вечерята или по някой и друг аперитив или дижестив. Но след престоя си в московския затвор и заради натиска на тайнствения си работодател имаше навик да оставя по няколко бири в хладилника или бутилка червено вино, което му помагаше да заспива вечер.

Смяташе, че това не се отразява на работата и че успокоява нервите му.

Валентин погледна днешния си партньор — немец на име Макс, който мълчеше от сутринта и нямаше съществено значение за мисията. Когато се срещнаха преди няколко дни на един паркинг край железопътната гара в Брюксел, Коваленко направи опит да го въвлече в разговор за общия им шеф, Центъра. Но Макс не играеше. Той само вдигна ръка и каза, че ще му трябват няколко часа време да провери оборудването и че тайната им квартира трябва да има гараж с многобройни електрически контакти по стените.

Руснакът усещаше недоверието на немеца — изглежда, Макс смяташе, че Валентин ще докладва на Центъра какво са си говорили за него.

Валентин реши, че Центъра поддържа сигурността в организацията чрез взаимно недоверие.

Съвсем както бившия му работодател, СВР.

Руснакът надуши миризмата на чесън от входа на „Стела д’Италия” и от стомаха му се чу куркане.

Положи всички усилия да не мисли за това, но се надяваше адски много целта му да приключи обяда скоро и да се върне в кабинета си.

Сякаш по сигнал, в този момент един безупречно облечен мъж в костюм на тънки сини райета и с тъмночервени обувки излезе от входа на ресторанта, ръкува се с други двама мъже, които излязоха заедно с него, и тръгна в южна посока.

Валентин каза:

— Това е той. Ще се върне пеша. Да го направим сега.

— Готов съм — отвърна Макс с типичната си лаконичност.

Коваленко бързо изпълзя край Макс и се насочи към седалката на шофьора, а електрониката около него бръмчеше и загряваше неподвижния въздух. Наложи се за част от прехода да се притиска към стената, защото един метален прът стърчеше до тавана на колата. В него имаше кабели, които водеха до малка антена над покрива, която Макс можеше да насочва във всяка посока.

Валентин се добра до волана и се зае да следва целта си на известно разстояние по улицата, като зави бавно и пое наляво по „Шосе дьо Лувен”.

Коваленко знаеше, че онзи мъж е помощник-секретар по публична дипломация на Североатлантическия съюз, или НАТО. Канадецът, на петдесет и пет години, по никакъв начин не можеше да е трудна цел.

Макар и служител на НАТО, мъжът нямаше военна стойка. Той беше дипломат, костюмар, политически служител.

И въпреки че Валентин не знаеше това, помощник-секретарят щеше да се превърне в човека за достъп на Центъра до сигурната компютърна мрежа на НАТО.

Коваленко не разбираше технологията в микробуса — по това работеше Макс. Но знаеше, че малката антена на покрива може да определи и получи радиосигнали от мобилен телефон или, по-конкретно, от един чип в мобилния телефон, който извършва криптиращи изчисления и осигурява уреда. Улавяйки изтеклите сигнали, първоначално получавани като поредица пикове и спадове на радиовълните, и след това превръщайки ги с компютъра в микробуса в единиците и нулите, които съставляват електронния сигнал, можеше да разбере какъв е кодиращият ключ на телефона.

Докато следваха помощник-секретаря, Коваленко забеляза, че мъжът вади телефона от джоба на сакото си и се обажда.

— Макс. Онзи говори.

— Ja[2].

Докато караше, Коваленко слушаше как Макс натиска бутони и пише по клавиатурата.

— Още колко остава? — запита на висок глас той.

— Малко.

Руснакът се стараеше да остане достатъчно близо до целта, за да може антената да хваща сигнала, и достатъчно назад, та ако целта погледне бързо през рамо, да не се стресне от присъствието на бавен и зловещ на вид бежов микробус от дясната му страна.

Помощник-секретарят приключи с обаждането и прибра телефона в джоба си.

— Успя ли?

— Да.

Валентин зави надясно на следващата пряка и се махна от квартала.

Паркираха пред железопътната гара и Коваленко се премести отзад, за да наблюдава работата на техника.

Руснакът знаеше, че телефонът работи със сложен криптографски алгоритъм, наречен RSA. Макар и добър, този алгоритъм не беше нов и можеше лесно да се разбие с инструментите на разположение на техника.

След като германецът се сдоби с ключа, програмата показа съобщение, че може да праща лъжлива информация на телефона. С няколко щраквания отвори интернет страницата на сигурната мрежа на командването на НАТО в Брюксел, след което изпрати криптиращата информация, взета от човека от Отдела за публична дипломация.

След това програмата се представи за този телефон и се зареди в обезопасената мрежа на натовската Агенция за комуникация и информация.

Макс и Валентин не трябваше да проникват в мрежата, а само да проверят достъпа. От тях се изискваше само да се върнат в тайната квартира и да изпратят на Центъра информация по електронната поща за криптирането на телефона на дипломата. Германецът трябваше да си тръгне веднага, а Валентин щеше да остане ден-два, за да разкара микробуса и да почисти къщата, след което и той трябваше да се махне от Брюксел.

Макар и лесна, работата не съдържаше нищо ново. Вече един месец Коваленко считаше, че му възлагат задачи като за дете.

Засега щеше да чака, но смяташе скоро да избяга. Да зареже Центъра и организацията му.

Знаеше със сигурност, че в СВР все още има приятели. Ще се обърне към някое посолство в Европа и те ще му помогнат. Знаеше, че не трябва да се връща в Русия. Там правителството може да го „изчезне” без проблеми, но Валентин възнамеряваше да потърси някой стар приятел на назначение в чужбина и да започне подготовка за връщането си.

Но такова пътуване и чакане изискваха пари и Валентин трябваше да работи за Центъра, докато стане готов да предприеме своя ход.

Не го тревожеше предупреждението на руския мафиот, че Центъра ще го убие. Да, Центъра го измъкна от неприятния затвор „Матроская тишина”, но Коваленко смяташе, че ако стои извън Русия, ще е в относителна безопасност от тези разбойници.

В края на краищата, Центъра беше организация от хакери и специалисти по наблюдение с технически средства. Не убийци.

ТРИДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

Капитан Брандън (Траш) Уайт вдигна очи от приборите, погледна навън през кабината, но освен черната нощ и капките дъжд, които се стрелкаха в светлините на самолета му, не виждаше нищо.

Някъде там, напред и малко наляво, на няколкостотин метра под него, малък като пощенска марка самолетоносач се люлееше нагоре-надолу в развълнуваното море. Приближаваше се към него със скорост от сто и петдесет мили в час, но ветровете на тази височина го забавяха, ускоряваха или отклоняваха наляво и надясно.

Но след няколко минути с Божията помощ щеше да кацне на онази подскачаща пощенска марка.

Извършваше кацане от тип „трети” — нощно, което изискваше „да лети според стрелките”, които автоматичната система за приземяване на самолетоносач показваше на дисплея пред него. Той се стараеше да държи кораба в средата на дисплея, което беше лесно, но му предстоеше да измине последните двеста метра, като премине от радарно управление към управление по сигнали от палубата, и почти му се искаше да се наложи да излети за нова обиколка в тази лайняна тъмнина, за да се овладее.

Казаха му, че вятърът е „надолу по ъгъла” на нивото на палубата, което значеше, че духа от носа към кърмата, което щеше да му помогне леко на по-малка височина, но тук, горе, се подмяташе натам-насам и ръцете му се изпотяваха в ръкавиците от опитите да остава на линията.

И все пак тук се намираше в безопасност, а долу, на палубата, нещата изглеждаха особено рисковани.

Траш страстно мразеше да каца на самолетоносач, а нощното кацане на самолетоносач ненавиждаше сто пъти повече. А ужасното време и разгневеното море, прибавени към уравнението, гарантираха, че за Уайт тази вечер е адски лайняна.

Забеляза кораба. Долу, отвъд дигиталната информация на дисплея, видя малка редица зелени светлини с жълта зона в средата. Това представляваше оптичната система за кацане, която ставаше все по-ярка и голяма.

След миг по радиото се чу глас, достатъчно силен, за да надделее над шума от собственото му дишане.

— Четири нула осем, три четвърти миля. Обади се.

Траш натисна бутона на разговорната уредба.

— Четири нула осем. Хорнет на пет точка девет.

С равен и успокояващ глас насочвачът отговори:

— Разбрано. Наредил си се вляво. Не се изкачвай.

Лявата длан на Траш дръпна лоста за газта съвсем малко назад, а дясната бутна лоста за управление на самолета леко надясно.

„Самолети на Морската пехота на самолетоносач. Защо? „— питаше се Траш. Разбира се, той знаеше отговора. Казваха му интегриране на носачите. Морските пехотинци вече двадесет години излитаха от самолетоносачи в резултат на умната идея на някой офицер, заседнал неподвижно зад бюрото си. Това отразяваше идеята, че всичко, което могат онези от морската авиация, трябва да го могат и летците от Морската пехота.

„Е, както и да е. „

Според Траш Уайт това, че Морската пехота го може, не значеше, че трябва да го прави. Морската пехота трябваше да излита от равни писти в джунглата или в пустинята. Пилотите трябваше да спят в палатки с камуфлажна мрежа заедно с други морски пехотинци, да газят кал, докато стигнат до самолетите си, и след това да излитат и да оказват подкрепа в боя на своите колеги от Морската пехота.

Не трябваше да живеят на някакъв проклет кораб или да излитат от него.

Така мислеше Траш, но никой не го питаше за мнението му.

* * *

Името му беше Брандън Уайт, но никой не го наричаше така. Всички му викаха Траш. Да, игра на думи с фамилното му име, но макар и по произход от Кентъки, той не можеше за никого да е бял боклук[3], освен за най-синьокръвния жител на северните щати. Баща му беше педиатър с успешна практика в Луисвил, а майка му — професор по история на изкуството в университета в Кентъки.

Наистина не произлизаше точно от тези среди, но трябваше да търпи тази позивна, защото имаше далеч по-лоши.

Познаваше един пилот от друга ескадрила, когото наричаха Пресата, което звучеше далеч по-добре от Траш, докато не научи, че онзи мъж е получил прякора си след една пиянска вечер в бар в Кий Уест. На излизане от мъжката тоалетна младият сладур закопчал с ципа топките си, не успял да разкопчае ципа и се наложило да го карат в болницата. Сестрата от Бърза помощ записала в болничния лист „тестикуларна преса” и въпреки че младият лейтенант се възстановил от неприятния инцидент, със сигурност с този прякор нямаше никога да забрави онази вечер.

На Траш Уайт му се струваше, че такъв прякор, от игра на думи с фамилното му име, е значително по-приятен.

Още в детството си Брандън искаше да е автомобилен състезател, но като тийнейджър се качи в селскостопанския самолет на бащата на приятел и това определи живота му. Онази сутрин, която прекара в полети над соевите посеви в „клозета с две дупки”, както наричаха двуместните самолети с остъклена кабина, му показа, че истинското вълнение не се състои само в това да караш кола по овална писта, а да летиш в безкрайното небе.

Можеше да избира между ВВС и Военноморските сили, но братът на негов приятел беше заминал за Морската пехота и Брандън реши да го последва, след като една вечер морският пехотинец ги заведе в „Макдоналдс” и им разказа колко е страшен и лош.

Сега Уайт беше на двадесет и осем години и управляваше тактически изтребител F/A–18C „Хорнет” — самолет, невъобразимо далечен от онзи първи „трактор”.

Траш обичаше летенето и Морската пехота. Последните четири месеца прекара в Япония, където се чувстваше отлично. Япония не предлагаше развлеченията на Сан Диего, Кий Уест или други места, които той познаваше, но все пак не можеше да се оплаче.

Не и до онзи ден, когато му казаха, че ескадрилата от дванадесет самолета ще лети за „Роналд Рейгън” и че оттам ще заминат за Тайван.

В деня, след като САЩ обявиха, че „Рейгън” отива близо до Китайската народна република, бойни самолети на Народната освободителна армия се заеха да преследват самолети на Тайван в Тайванския проток. Траш и неговите морски пехотинци получиха заповед да заминат за самолетоносача в помощ на самолетите, които вече се намираха на борда. Заедно летците от ВМС щяха да изпълняват патрулни мисии над тайванската част на Тайванския проток.

Знаеше, че китайците вероятно ще пощуреят, като видят американски самолети в защита на Тайван, но не му пукаше. Приветстваше възможността да се спречка с китайците. По дяволите, ако ще има екшън с такива самолети, Траш определено искаше да е там, и то в средата на събитията.

Но мразеше корабите. Въпреки квалификацията си за самолетоносач — всеки от Морската пехота трябваше да я получи — той имаше зад гърба си по-малко от двадесет кацания, и всичките преди повече от три години. Да, през последните няколко седмици се упражняваше на летище в Окинава, където кацаше на писта с улавящи въжета точно като на самолетоносач, но онази бетонна площадка не се друсаше в тъмното по време на дъждовна буря както палубата на „Рейгън” отдолу.

Онази писта изобщо не можеше да наподоби това, което се случваше тук.

Преди две минути водещият на Траш, майор Скот (Чийз) Стилтън, кацна на палубата, спрян от четвъртото въже при продължителното, но приемливо приземяване. Останалите десет пилоти, които идваха тази вечер, бяха кацнали преди Чийз. Траш се оказа последен в тазвечерното небе, с изключение на самолета за дозареждане с гориво, и пилотът се ядосваше, защото времето все повече се влошаваше, а той имаше по-малко от три тона гориво, което значеше възможност само за две прелитания над палубата, преди да се наложи да зареди отново и да накара всички в контролната зала на самолетоносача да го чакат.

— Газ. Ниско си — съобщи насочвачът по радиото.

Траш беше върнал газта твърде много. Отново помести лоста напред, с което вдигна самолета твърде високо.

Това значеше, че или ще хване четвъртото въже, последното на палубата, или ще трябва да скача — да изпусне всички въжета и да опита да излети отново, да се издигне в тъмното нощно небе и да заходи за ново кацане.

Твърде високо можеше и да не е добре, но си беше адски по-добре от това да е твърде ниско.

Твърде ниско, прекалено ниско, когато не може да хване дори първото въже, означаваше сблъсък с рампата, което на езика, който се ползваше на самолетоносачите, значеше да се блъсне в кораба, като убие себе си и прати запалената и потрошена машина като огнено кълбо, което ще стане ярък и светещ видеоматериал за пример как не трябва да се прави.

Траш не искаше да се налага повторно излитане, но пък алтернативата изглеждаше съвсем лайнарски.

Траш сега се съсредоточаваше върху кюфтето — светещата жълта крушка в средата на дисплея, която помагаше на летците да поддържат правилния ъгъл на захода към палубата. Въпреки човешкия инстинкт, който му казваше да гледа палубата, към която летеше със сто и петдесет мили в час, той знаеше, че трябва да следи кюфтето, защото то ще го доведе безопасно до пистата. То се намираше точно по средата на дисплея и означаваше добра глисада, със спускане по наклон три цяло и пет градуса, и му оставаха само няколко секунди, преди да докосне палубата. Изглежда му предстоеше безопасно кацане с третото въже въпреки лошото време.

Но малко преди колелата и куката в задната част на самолета да докоснат палубата, жълтата топка се вдигна над централната хоризонтална линия на дисплея.

Насочвачът каза:

— Леко.

Траш бързо отпусна газта, но топката се вдигаше все повече.

— Мамка му — промълви Траш, задъхан. Отпусна газта още повече.

— Дай газ — укори го насочвачът.

На Траш му трябваше миг, за да осъзнае какво става, но само защото не беше свикнал с кацането на самолетоносач. Въпреки идеалния заход палубата хлътна надолу, защото корабът се спускаше между две огромни океански вълни.

Колелата на самолета докоснаха палубата, но пилотът знаеше, че е изпуснал въжетата. Бутна лоста напред до упор и ускори рязко. Спусна се надолу по пистата към пълната тъмнина.

— Излитай! Излитай! Излитай! — викна насочвачът, като потвърди онова, което Траш знаеше и без него.

След секунди се озова отново в непрогледното небе, набра височина над морето и отново зае позиция за заход, като единствен самолет.

Ако не успееше да кацне сега, командирът на самолетоносача, който отговаряше за полетите, щеше да го изпрати да зарежда гориво при самолета, който обикаляше отгоре и отляво на носа на „Рейгън”.

Траш имаше силно подозрение, че пилотът на самолета цистерна не искаше да седи сред тъмнината повече, отколкото самият той, и вероятно си пожелаваше онзи задник, летецът от Морската пехота, да каца, за да се прибира и той.

Траш насочи вниманието към приборите и изпълни серия от завои, за да се насочи към окончателния заход.

Пет минути по-късно отново летеше по линията за кацане.

Насочвачът се обади:

— Четири-нула-осем, говори Падълс. Палубата се люлее малко. Опитай да се насочиш добре и не прекалявай с управлението по средата.

— Четири-нула-осем, Хорнет, четири-пет-едно.

Наблюдаваше топката — сега виждаше само нея, и тя се оказа нависоко.

Насочвачът каза:

— Разбрано. Пак си високо. Спусни.

— Разбрано.

Траш дръпна леко газта.

— Високо си и наляво — викна насочвачът. — Спокойно. Мини надясно.

Траш върна с лявата ръка газта още малко назад и наклони лоста за управление надясно.

Застана точно в центъра на палубата пред себе си, но все още се намираше нависоко.

Само няколко секунди го деляха от поредното излитане.

Но в този момент, когато прекоси прага на пистата на масивния самолетоносач, видя как светлините на палубата под него се уголемяват и как тя се издига като асансьор към черното небе.

Куката хвана третото въже и кабелът го спря рязко с усилие, достатъчно да спре за по-малко от три секунди натоварен камион с ремарке, движещ се със сто и петдесет мили в час.

Траш подскочи рязко, но радостно напред, в самолета, кацнал на палубата на „Роналд Рейгън”.

След миг гласът на командира прозвуча в слушалките:

— Е, ако ти не можеш да дойдеш на „Рейгън”, „Рейгън” ще дойде при теб.

Траш се засмя изтощен. Това кацане щеше да се запише в досието му — всички кацания се записваха. Щяха да го запишат като добро кацане, а той нямаше нищо против, но командващият му даде да разбере, че единствената причина да не се наложи пак да излита е, че корабът се издигна и го издърпа от небето.

Въпреки това летецът се радваше, че е на палубата.

— Тъй вярно — каза той.

— Добре дошъл на борда, морски пехотинецо.

— Semper Fi[4] — отвърна Траш с малко престорен кураж. Пусна лоста за управление и газта и вдигна ръце пред лицето си. Трепереха леко, което не го изненада никак.

„Мразя корабите” — каза си той.

ТРИДЕСЕТ И ПЕТ

Офисът на „Бизнес разследвания Сайно Шилд Лимитед „се намираше на тридесет и третия етаж на международния финансов център — осемдесет и осем етажна сграда, които я правеха втората по височина в Хонконг и осмата най-висока офис сграда в света.

Гавин, Джак и Доминго носеха скъпи делови костюми, както и куфарчета и кожени папки — вписваха се идеално сред хилядите служители и клиенти, които обикаляха из коридорите.

Тримата американци се представиха на рецепционистката на етажа, която позвъни на господин Яо и му каза няколко думи на китайски.

След това обясни:

— Ще дойде веднага. Защо не седнете?

Мъжете останаха с впечатление, че няколко малки фирми си делят гишето, рецепционистката и всички общи зони на тридесет и третия етаж.

След няколко минути един млад красив азиатец приближи по покрития с килим коридор. За разлика от повечето китайски бизнесмени той не носеше сакото си. Вместо това бледолилавата му риза изглеждаше малко намачкана, а ръкавите бяха навити до лактите. Когато приближи тримата мъже в чакалнята, приглади ризата си и поизправи вратовръзката.

— Добро утро, господа — каза мъжът с уморена усмивка и протегна ръка. Нямаше никакъв акцент, ако изключим калифорнийския. — Адам Яо е на вашите услуги.

Чавес стисна ръката му.

— Доминго Чавес, директор по фирмената сигурност.

— Приятно ми е, господин Чавес — отговори учтиво Яо.

Джак и Динг веднага схванаха, че това хлапе май е страхотен разузнавач и може би адски добър играч на покер. Всеки таен агент на ЦРУ знаеше името Доминго Чавес и че собственикът му е към четиридесет и пет до петдесетгодишен. Фактът, че Яо дори не мигна и не се издаде, че знае за този човек легенда от ЦРУ, свидетелстваше за добрите му умения в занаята.

— Джак Райън, асоцииран финансов аналитик — представи се Джак, докато двамата си стискаха ръцете.

Този път Адам Яо демонстрира истинска изненада.

— Я виж ти — каза той с широка усмивка. — Джак-младши. За „Хендли Асошиейтс” знаех само, че там управлява бившият сенатор Хендли. Не знаех, че и вие…

Джак го прекъсна:

— Да, гледам да не се набивам на очи. Аз съм от обикновените бачкатори с клавиатура и мишка.

Яо го изгледа така, сякаш прие думите му за проява на скромност.

След като го представиха на Гавин Биъри, той поведе тримата мъже към кабинета си.

Чавес каза:

— Съжалявам, че така ви натрапихме тази среща, но сме тук заради един проблем и ни трябва човек, който познава нещата.

Яо отговори:

— Секретарката ми каза, че в града има представители на вашата фирма, които искат кратка консултация. Откровено ми се иска да мога да ви предложа повече от двадесет минути, но нямам никакво време. Обзалагам се разбирате, че разследванията във връзка с интелектуалната собственост тук, в Хонконг, и в Китай ми създават доста работа. Не се оплаквам, дори ако спя на канапето в офиса вместо у дома си, където да имам нормален живот.

Той махна с ръка към леко измачканата си риза, за да се извини за вида си.

Когато влязоха в малкия и спартански обзаведен офис, Джак каза:

— Благодарим ви за времето, което ни отделихте. Наистина.

Секретарката донесе сервиз за кафе за четиримата и го постави в малката зона за сядане пред разхвърляното бюро на Адам.

Джак се запита какво ли се върти в главата на Яо. Присъствието на сина на президента на Съединените щати в офиса му може и да беше супер, но срещата и разговорът с Доминго Чавес несъмнено щеше да е едно от най-важните събития в живота на този служител на ЦРУ.

— Е — запита Яо, — откъде научихте за мен?

Джак отговори:

— Преди няколко месеца в „Инвестор Бизнес Дейли” излезе статия, в която се споменаваше вашата фирма заедно с няколко други. Когато нашите проблеми ни доведоха тук, в Хонконг, намерихме адреса ви и се обадихме.

— А, да. Миналата година работих по един случай за високотехнологични патенти, които се използваха нелегално в Шънджън. Такива неща стават през цялото време, но безплатната реклама не вреди.

— По какви проекти работите напоследък? — запита Джак.

— Всякакви. Имам клиенти в компютърната индустрия, фармацевтиката, продажбите на дребно, издателската работа, дори и в ресторантьорството.

— Ресторантьорство?

Адам кимна.

— Да. В Южна Калифорния има известна верига ресторанти с над шестдесет заведения. Оказва се, че тук имат още единадесет, за които не са знаели.

— Шегувате се — каза Биъри.

— Не. Същото име, същите знаци, същото меню, същите шапчици на главите. Само дето собствениците на веригата не виждат и цент от печалбите.

— Невероятно.

— Тези неща се случват все повече. Неотдавна разбиха верига фалшиви магазини „Епъл”, които продават ментета. Дори служителите в тях мислели, че работят за „Епъл”.

— Сигурно е трудно да ги затвори човек — предположи Райън.

Яо се усмихна любезно.

— Трудно е. На мен ми е приятна работата по разследването, но да работиш с китайската бюрокрация е… Как да кажа?

— Лайнарска работа? — предложи Джак.

Яо се усмихна.

— Мислех да кажа „тягостно”, но „лайнарска работа” описва ситуацията по-добре.

Продължи да се усмихва и запита:

— Е, Джак. Защо не виждам зад теб двама охранители с квадратни челюсти, черни костюми и слушалки?

— Отказах охраната. Обичам да съм си сам.

Чавес добави усмихнат:

— При нужда аз го наглеждам.

Яо се разсмя, отпи малко кафе и се размърда в стола си. Джак улови, че той наблюдава Чавес.

— Е, господа, каква пакост са сторили китайците на вашата фирма за финансово управление?

Гавин Биъри отговори на този въпрос:

— Киберпрестъпност по същество. Моята мрежа търпи серия много добре обмислени и организирани хакерски удари. Успяха да проникнат и да откраднат списъка с клиентите ни. Очевадно е, че тези данни са изключително важни. Аз проследих източника на атаките до един сървър в САЩ и се вмъкнах в него.

Адам каза:

— Браво. Обичам фирмите, които имат желание да отвърнат на удара. Ако всички го правеха, щяхме да сме много по-добре по отношение на кражбите на търговска информация. И какво открихте на сървъра?

— Намерих извършителя. Намерих данни, от които се вижда кой стои зад нападението. Не е истинско име, а псевдоним. Установихме също, че атаката започва оттук, в Хонконг.

— Това е интересно и съм сигурен, че е било адски трудно да ги проследите дотук, но не разбирам едно нещо. След като тези хора са присвоили данните от мрежата ви… какъв е смисълът да си ги връщате обратно. Вече са там някъде, употребени, копирани и компрометирани. Защо ви е да идвате тук?

Чавес се намеси:

— Искаме да заловим извършителя, за да не го прави отново. Да го съдим.

Яо изгледа тримата безнадеждни наивници.

— Професионалното ми мнение, господа, е, че вероятността за това е много малка. Дори и да докажете престъплението, престъпниците тук не се съдят, а ако мислите за екстрадиране, забравете. Който и да е този човек, той работи в Хонконг, защото тук е адски удобно за подобни престъпления. Положението се подобрява, защото Хонконг не е онзи див запад, който беше, но сте в много дълбоки води. Не искам да съм така прям, но е по-добре да ви предупредя най-откровено, преди да пропилеете страшно много пари, за да установите същото.

Джак каза:

— Може би ще ни приемете като клиент и ще проучите някои неща от наше име. И нищо да не излезе, парите са си наши, нали?

Адам отговори:

— Проблемът е, че тези случаи се градят много бавно и методично. Сега например работя по случай отпреди четири години. Иска ми се да мога да ви кажа, че нещата тук стават по-бързо, но няма да е добре за никого да ви заблуждавам. Освен това аз познавам по-добре измамите с интелектуалната собственост. Киберсигурността е все по-голям проблем, но не ми е специалност. Откровено смятам, че ще е извън уменията ми.

Чавес запита:

— Имате ли някакви контакти или ресурси? Както каза господин Биъри, ние знаем псевдонима на извършителя. Надявахме се тук да има някой с база данни, от която да получим повече информация за дейността на този човек.

Яо неволно се усмихна малко назидателно.

— Господин Чавес, в Китай има поне десет милиона хакери престъпници. Всеки от тях сигурно има по няколко псевдонима. И не знам да има база данни, която да успява да следи този постоянно променящ се пейзаж.

Джак каза:

— Нашият човек е много добър. Със сигурност някой знае нещо за него.

Яо въздъхна, но продължи да се усмихва учтиво, след това стана и отиде зад бюрото си. Дръпна клавиатурата към себе си.

— Мога да изпратя съобщение до един приятел в Гуанджоу, който е малко по в час с киберпрестъпността във финансовите среди. То ще е като да търсим игла в купа сено, но не пречи да питаме дали е чувал псевдонима.

Докато пишеше, Адам запита:

— Какъв е псевдонимът?

Гавин и Джак се спогледаха. Със заговорническа усмивка, която сякаш казваше „Я да му пръснем мозъка сега”, Райън кимна на Гавин.

Биъри каза:

— Псевдонимът е ФастБайт двадесет и две.

Яо спря да пише. Раменете му се вдървиха. Бавно се обърна към тримата си гости.

— Шегувате се.

Чавес се присъедини към играта на колегите си и запита:

— Познавате ли го?

Яо ги гледаше иззад бюрото си. Райън усещаше, че агентът на ЦРУ започва да изпитва леки подозрения, но в погледа му се четеше вълнение. Съвзе се малко и отговори:

— Да. Знам го. Той е… той е от интерес по друг случай, в който… в който участвам като странично лице.

Джак потисна усмивката си. Харесваше този човек, който се оказа адски хитър и който очевидно се скапваше от работа тук сам. Приятно му беше да гледа как Яо се чуди как да намери подходящите думи, за да скрие вълнението си, че може накрая да получи малко повече информация за целта, която до момента, изглежда, се виждаше само на неговия радар.

— Е, в такъв случай може би ще успеем да работим заедно и да комбинираме усилията си — каза Чавес. — Както чухте от Джак, ние желаем да вложим пари в тази операция и да видим дали можем да го намерим.

Яо отговори:

— Намирането е безплатно. Той работи в офис в Компютърния център в квартал Монкок в Каулун.

— Ти виждал ли си го? Лично?

— Да. Но ситуацията е комплицирана.

— Как така? — запита Динг.

Яо се поколеба няколко секунди. Накрая запита:

— Вие къде сте отседнали?

Джак отговори:

— Точно срещу пристанището, в хотел „Пенинсюла”.

— Искате ли да пийнем там довечера? Можем да поговорим повече и дори да измислим някакъв план.

Чавес отговори от името на групата:

— В осем става ли?

ТРИДЕСЕТ И ШЕСТ

Мелани Крафт седеше на дивана в хола на своя фургон апартамент на улица „Принцес” в стария град Александрия. Обикновено по това време, седем вечерта, тя се намираше при Джак или работеше до късно, но тази вечер Джак го нямаше и тя искаше да поседи на дивана в тъмното, да гледа телевизия и да мисли за нещо различно от проблемите си.

Превключваше каналите, реши да не гледа „Дискавъри” за Близкия изток, както и „Хистори Чанъл” за живота и кариерата на президента Джак Райън. Обикновено и двете предавания биха я заинтригували, но точно сега искаше да вегетира.

Реши да гледа предаване за дивите животни в Аляска. Убедена беше, че то ще задържи вниманието й и ще й помогне да не мисли за всичко, което се случваше сега.

Мобилният й телефон в другия край на масичката за кафе пред нея избръмча. Тя погледна към екрана с надеждата, че обаждането ще е от Джак. Не беше той. Мелани не позна номера, но видя, че кодът е от Вашингтон.

— Ало?

— Хей, момиче. Какво правиш?

Обаждаше се Дарън Липтън. Тази вечер изобщо не й се искаше да разговаря с него.

Покашля се, за да прочисти гърлото си, и каза с делови тон:

— С какво мога да съм ви полезна, специален агент Липтън?

— Старши специален агент, но нищо.

Изглежда Липтън беше в добро настроение, дори закачливо. Мелани веднага реши, че той навярно е пиян.

— Старши специален агент — поправи се тя.

— Слушай, трябва да се видим за бърз разговор. Ще отнеме само петнадесет минути.

Мелани знаеше, че не може да откаже. Но не беше готова и да се съгласи. Не искаше Липтън да си мисли, че тя е неговото кученце или лична собственост, която ще дотича при всяко повикване. Въпреки че се чувстваше точно по този начин след разкритието, че агентът държи цялото й бъдеще в ръцете си.

Тя отговори:

— За какво става дума?

— Ще го обсъдим утре. Какво ще кажеш за чаша кафе? Седем и половина сутринта. Аз ще дойда при теб. Какво ще кажеш за „Старбъкс” на улица „Кинг”?

— Добре — отвърна Мелани и затвори телефона, след което се върна към предаването, в което показваха как мечки гризли ловят сьомга, но в главата й се въртяха тревожни мисли.

* * *

Мелани и Липтън седнаха на маса на открито в прохладното и ветровито есенно утро. Вятърът развяваше косата около лицето й, докато тя пиеше кафето си. Липтън седеше с разкопчан черен шлифер, под който се виждаше тъмносин костюм, и носеше слънчеви очила въпреки облачното небе.

Тя се питаше дали мъжът не крие зад тях кървясалите си очи. Във всеки случай така, с очилата и със синия костюм и черен шлифер, той приличаше напълно на човек от ФБР за всички в кафенето или на тротоара.

След минута едностранни общи приказки Липтън се зае с важните неща.

— Шефът ми иска повече неща от теб. Опитах да му противореча, но ти не си ни дала нищо от последния разговор насам.

— Не знам повече, отколкото знаех и тогава. Имам чувството, че искате от мен да го хвана как предава ядрени тайни на руснаците или нещо такова.

— Или нещо такова — каза Липтън. Отметна перчема пепеляворуса коса от очилата си и бръкна в сакото си. Извади оттам топ документи и го вдигна.

— Какво е това?

— Съдебна заповед за поставяне на локатор на мобилния телефон на Райън. ФБР иска да следи постоянно движенията му.

— Какво? — тя взе документите от ръката му и се зачете.

— Имаме доказателства, че провежда подозрителни срещи с граждани на чужди страни. Искаме да видим какво става по време на тези срещи.

Мелани се чувстваше разярена, че следствието не е прекратено. Но й хрумна друго нещо.

— Това какво общо има с мен? Защо дори ми го казвате?

— Защото ти, красива госпожо, ще сложиш маяка в телефона му.

— О, не, няма! — сопна се Крафт.

— Боя се, че има. В мен е картата, която трябва да използваш. Няма физическо устройство, което той да намери, защото всичко става с програмата. Ти само трябва да вкараш тази малка карта в телефона, да оставиш програмата да се зареди и да извадиш картата. Операция за тридесет секунди. Мелани погледна към улицата.

— Нямате ли хора за това?

— Да. Ти си този човек. Моят човек с нещата, ако се сещаш какво имам предвид — отвърна мъжът и погледна към бюста й.

Мелани го погледна недоумяващо.

— О — каза Липтън и се разсмя. Смехът му прозвуча като лай. — Май ще получа още един десен в зъбите?

Мелани установи от тона и от изражението му, че той май се радваше, когато тя го удари.

Каза си, че няма да направи точно това отново.

Почака малко, за да се успокои. Знаеше, че с информацията на ФБР за нея и баща й Липтън можеше да я накара да прави каквото си поиска. Тя отговори:

— Преди да се съглася, искам да говоря с някой друг в Отдела за национална сигурност.

Липтън поклати глава.

— Аз ръководя, Мелани. Приеми фактите.

— Не казвам, че ми трябва нов ръководител. Само искам и друг да потвърди нещата. Някой над теб.

Сега почти постоянно ухиленото лице на специалния агент стана сериозно.

— Това в ръката ти е съдебна заповед. Подписана от съдия. Какво повече искаш?

— Аз не съм ти робиня. Ако го направя, искам уверение от ФБР, че няма да продължаваш да ме използваш. Правя го и край.

— Не мога да обещая такова нещо.

— В такъв случай намери някой, който може.

— Няма да стане.

— Значи приключихме — отвърна Мелани и стана.

Той скочи бързо на крака.

— Ти разбираш ли колко неприятности мога да ти създам?

— Аз само искам да говоря с някой друг. Ако не можеш да уредиш това, не мисля, че имаш и влиянието да ме пратиш в затвора.

Тя се смеси със сутрешната тълпа, която отиваше по улица „Кинг” към метрото.

* * *

Хотел „Пенинсюла” се намира на южния връх на Каулун и от него се вижда пристанището „Виктория” в заможен квартал на име Дзиеншадзуй. Петзвездният хотел е отворил за първи път вратите си през 1928 г.‍ и с гордост носи стария си колониален чар.

Разположен в малък коридор, до който се стигаше край редица от четиринадесет зелени „Ролс-Ройс Фантом” с удължена база пред сградата и през огромното пищно обзаведено фоайе на хотела, един асансьор изкачва бързо гостите на хотела до последния етаж. Там ултрамодерният луксозен ресторант „Феликс”, разработен по дизайн на Филип Старк, сервира съвременна европейска храна пред прозорците, които гледат към пристанище „Виктория” на остров Хонконг. В горния край на малко спираловидно стълбище се намира неголям бар, в който четирима американци седяха в един ъгъл, пиеха бира от бутилки и гледаха към светлините.

— Сутринта ти спомена, че ситуацията с ФастБайт е комплицирана. Какво искаше да кажеш? — запита Чавес.

Яо отпи от своята бира „Циндао”.

— Истинското му име е Джа Шухай. Двадесет и четири годишен. От Китай е, но заминал за САЩ като дете и станал американски гражданин. Станал е хакер още като дете, но получил право да борави със секретни данни и започнал работа за изпълнител на поръчка от военните — извършвал е проверки за проникване в системите им. Открил е как може да прониква в тях, опитал да предаде тази информация на Китай и тогава го заловили и изпратили в затвора.

— Кога са го пуснали?

— Не са. Лежал е във федерална изправителна институция с минимална охрана — в Калифорния. Пуснали го да работи — да обучава възрастни хора да си служат с компютър и един ден… пуф.

— Чупил ли се? — запита Чавес.

— Да. Федералните преровили дома му и всички стари познати контакти, но не го открили. Бегълците почти винаги се връщат към стария си начин на живот, дори ако е просто за да се обадят на семейството си, но Джа не го сторил. Съдебният пристав заключил, че китайците са му помогнали да излезе от САЩ и да се върне в Китай.

Биъри се обърка:

— Но тук не е Китай.

— Не, не е. Изненадан съм, че той се появи тук, но има и друго нещо още по-изненадващо.

— Какво е то?

— Сега е с „Четиринадесет К”.

Чавес наклони глава настрани.

— „Четиринадесет К?” Триадите?

— Точно така.

Райън се изненада, че Динг знае за тази организация. Лично той за първи път чуваше за „14К”.

— Това банда ли е?

Чавес отвърна:

— Не като тези в Щатите. Тук е незаконно дори да кажеш, че си един от тях. Нали така, Адам?

— Да. Никой в Хонконг не си признава, че е от триадите. Ако си на по-висок пост сред тях, отиваш в затвора за петнадесет години.

Динг обясни на Райън и Биъри:

— Триадите имат около два и половина милиона членове по света. Името всъщност е „Санхъхуй” или „Обществото на трите хармонии”. „Четиринадесет К” са само едно от многото разклонения, но в наши дни са най-силните тук. Само в Хонконг имат към двадесет хиляди членове.

Адам каза:

— Впечатлен съм.

Чавес махна с ръка.

— В моята работа е добре да знам кой кой е, като ида на ново място.

— Значи — намеси се Райън — ФастБайт двадесет и две е техен член?

— Не мисля, че им е член, но определено е свързан с тях.

— Ако не е член на триадите, какви са му отношенията с тях? — запита Джак.

— Вероятно защита. Човек като него може да печата пари. Може да седне на компютъра си и след няколко часа да открадне номерата на кредитните карти на десет хиляди души. Хлапето е златна мина заради тези умения, така че „Четиринадесет К” вероятно го пазят точно по тази причина.

Чавес каза:

— Добре ли го охраняват?

— Денонощно с него има охрана. Съпровождат го, когато тръгне на работа, когато се връща от работа, охраняват офиса му и стоят и пред жилищния блок. Той обича да ходи по магазините, да излиза на дискотеки и клубове, но посещава основно контролирани от „Четиринадесет К” барове и квартали и винаги ходи с биячи до себе си. Положих всички усилия да разбера с кого се движи, но както виждате, аз съм малък бизнес. Мислех, че се справям добре и че стоя на разстояние, но онзи ден се изясни, че са ме разкрили.

— Имаш ли представа как? — запита Динг.

— Никаква. Една сутрин просто с него имаше повече охрана и определено се оглеждаха за нещо конкретно. Сигурно са ме разкрили предишната вечер.

Динг каза:

— Струва ми се, че ви трябват нови хора, за да помагат в наблюдението.

Яо вдигна вежди:

— Вие ли се наемате?

— Абсолютно.

Яо запита:

— Вършили ли сте подобни неща?

Динг се усмихна.

— Доста. Райън ми е помагал също няколко пъти. Приятно му е.

Джак кимна.

— Сигурно ми е в кръвта.

— Сигурно.

Райън долови нотка на подозрение в тона на Адам Яо. Определено мъжът имаше набито око.

Яо запита:

— Просто от любопитство, какъв вид наблюдение? Искам да кажа, освен тукашната ситуация, с какви други подобни неща се занимава „Хендли Асошиейтс”?

Динг отговори:

— Обичайното бизнес разузнаване. Не мога да говоря с подробности.

Адам, изглежда, прие отговора и насочи погледа си към Гавин Биъри.

— Господин Биъри, а вие ще се присъедините ли към нас?

Чавес отговори вместо него:

— Гавин ще остане тук, в хотела, и ще ни оказва подкрепа.

Адам Яо бръкна в джоба си и измъкна своя айфон. Извика на екрана една снимка и подаде устройството.

— Джа Шухай — каза той.

Щръкналата коса, бижутата и облеклото на пънкар изненадаха Динг и Джак.

— Не очаквах точно това — каза Динг.

— Представях си по-млад китайски вариант на Гавин Биъри — призна Райън.

Всички, включително Гавин, се разсмяха.

Яо каза:

— Много хакери в Китай се смятат за нещо като рок звезди от контракултурата. Истината е, че често пъти дори цивилните като Джа работят за китайските комунисти, и затова всъщност са съвсем обратното на контракултурата.

— Няма начин този да работи за китайците, нали? — запита Райън.

Яо поклати глава.

— Фактът, че е тук, в Хонконг, а не в Китай, и че се движи под протекцията на триадите са два големи довода срещу теорията, че хлапето бачка за Китайската народна република.

Райън не можеше да не се съгласи с това логично заключение на Яо.

След като приключиха темата, Яо довърши бирата си.

— Добре, момчета. Можем да поемем Джа, когато излезе от Компютърния център утре вечерта. Ние тримата може пък да успеем и да заснемем и някой от контактите му.

Всички се съгласиха с това.

— Но преди това — каза Адам — е добре да се разходим из града като суха тренировка, за да видим как ще работим заедно. Искате ли да се срещнем по-рано, за да се поупражним в следенето за час-два?

— Добра идея — каза Динг, след което пресуши бирата си и поиска сметката.

Когато мъжете се насочиха към изхода на ресторанта, един млад американец, който вечеряше с привлекателна жена, стана и бързо изтича към Джак. Динг застана между него и Райън и вдигна ръка, за да го спре.

Мъжът каза прекалено силно:

— Младши?

— Да?

— Голям почитател съм на баща ви! Радвам се да ви видя! Много сте пораснали.

— Благодаря — усмихна се учтиво Джак. Не познаваше мъжа, но имаше известен баща, това означаваше, че някои хора познават и него.

Мъжът се усмихваше, но дребният и жилав латиноамериканец, който го гледаше злобно, поохлади радостта му.

Джак се ръкува с мъжа. Очакваше да му поиска автограф или да се снима с него, но усещаше охлаждащия ефект на Чавес.

Яо, Райън, Чавес и Биъри тръгнаха през фоайето.

— Басирам се, че това омръзва доста — каза Адам на Джак.

Райън се засмя.

— Да те познават ли? Не е голям проблем. Преди ме забелязваха десет пъти повече.

Гавин каза:

— В офиса онзи ден дойде един доставчик, който не знаеше, че Райън работи за нас. Когато ги запознах, имах чувството, че онзи ще се насере от вълнение. Трябва да е голям почитател на бащата на Джак.

Всички се разсмяха. Екипът от Колежа пожела на Адам приятна вечер и китаецът излезе навън, за да се качи на ферибота през пристанището и да се прибере в апартамента си.

ТРИДЕСЕТ И СЕДЕМ

Мелани Крафт седеше в ресторант за бързо хранене на улица „Маклийн”, на две преки от службата си в „Либърти Кросинг”, и чоплеше салатата. Нямаше голям апетит след разговора със специален агент Липтън сутринта. Притесняваше се, че във всеки момент може да дойдат агенти на ФБР с колите си и да я арестуват, и дори се усети, че поглежда често през прозореца, когато отвън спре кола.

За пореден път се замисли дали да не разкаже на Джак какво става. Знаеше, че това ще унищожи доверието му в нея, и с право може никога вече да не й проговори, но пък ако обясни ситуацията, цялата ситуация, може би той ще я разбере достатъчно, че да не я мрази цял живот. В края на краищата тя почти не беше го шпионирала от името на ФБР. Всъщност, ако се изключат няколко телефонни обаждания за пътуванията зад граница, Липтън имаше право, че като агент тя е безполезна.

Телефонът звънна и тя отговори, без да погледне кой я търси:

— Ало?

— Хей, скъпа — каза Липтън. — Добре. Това, което искаш, ще го получиш. Ела и ще те срещна с шефа си, специален агент Пакард.

— Да дойда ли? Къде да дойда?

— В „Джей Едгар”. Къде иначе?

В сградата „Джей Едгар Хувър” на авеню „Пенсилвания” се намираше централата на ФБР.

Мелани се сепна. Не искаше да я виждат да влиза там.

— Може ли да се видим на друго място?

— Сладурано, да не мислиш, че шефът, Пакард, си няма друга работа и че само мисли как да иде до Маклийн?

— Ще се освободя този следобед и ще дойда във Вашингтон. Още сега. Само кажи къде. Стига да не е в сградата „Хувър”.

Липтън въздъхна продължително и каза:

— Ще ти се обадя.

След един час Мелани влезе в същия подземен гараж, в който преди това се беше срещнала с Липтън. Но сега той се оказа претъпкан с коли.

Двамата мъже стояха до черен автомобил „Шевролет” с правителствени регистрационни номера.

Пакард се оказа с няколко години по-млад от Липтън въпреки напълно сивата си коса. Подаде на Мелани значката си, която тя огледа набързо, за да потвърди името и званието му, а след това й подаде всички документи, които Липтън беше й показал сутринта.

Пакард каза:

— От вас, госпожице Крафт, искаме нещо съвсем просто. Да поставите софтуер за следене на телефона на господин Райън, без той да знае за това, и после да не правите нищо. Не ви казвам, че няма отново да потърсим услугите ви, но няма да искаме от вас да ни информирате за местонахождението му.

Мелани отговори:

— Не получих твърд отговор от специален агент Липтън и вероятно вие ще можете да ми кажете. Какви точно доказателства са ви необходими, че е извършил престъпление.

Пакард се замисли за момент.

— В момента следствието, чийто обект е господин Райън, не е приключило. Само толкова мога да ви кажа.

Мелани не остана удовлетворена.

— Не мога да шпионирам приятеля си безкрайно дълго. Особено след като нямам причина да смятам, че е направил нещо лошо.

Пакард се обърна към Липтън:

— Дарън, ще ни оставиш ли за минутка?

Липтън изглеждаше склонен да възрази. Пакард вдигна едната си рунтава вежда и Липтън се обърна и тръгна нагоре по изхода за улицата.

Пакард се облегна на колата.

— Да започнем отначало. Аз знам, че специален агент Липтън е малко груб.

— Това е меко казано.

— Но е много добър в работата си и затова му давам известна свобода, обаче знам, че за вас всичко това е много трудно по ред причини.

Мелани кимна.

— Съжалявам за всичко това. По дяволите, ще ви призная, че Джак Райън-старши е моят герой. Последното, което искам, е да изоблича сина му в незаконни действия. Но съм положил клетва и вървя накъдето ме насочи законът. Знам, че Липтън ви е заплашил да разкрие участието на баща ви в онази палестинска история в Египет, ако не играете с нас. Понякога работата ни е мръсна, както в този случай.

Мелани сведе поглед към ръцете си.

— Ще ви призная нещо. Аз се съгласих той да ви заплаши така. Но го направихме само защото знаем, че няма как да проведем следствието без ваша помощ. Разбира се, можем да изпратим екип от дванадесет души подир него, да получим разрешение за подслушване и заповед за обиск на къщата и офиса му. Но и двамата знаем, че тогава ще се заговори много, а ние не искаме да става така. Ако нищо не излезе, не желаем по никакъв начин да вредим на репутацията му или на тази на баща му. Затова искаме да проведем операцията с необходимото отношение към тези детайли. Нали разбирате?

След момент Мелани отговори:

— Да, господине.

— Чудесно. Ако можете да поставите следящия софтуер, който съдията ни позволи да ползваме, ще знаем къде ходи, без да правим цирково шоу, което да излезе на първа страница на „Вашингтон Поуст”.

— А моята ситуация? — запита Мелани.

— Не е нужно никой да знае за нея. Имате пълните ми уверения, че няма да разлайваме гъските, а ще ги оставим да си седят по местата си. Помогнете ни и ние ще помогнем на вас. Всички печелят, госпожице Крафт — завърши с усмивка мъжът.

— Добре — каза Мелани. — Сега не е тук, но когато се върне, ще заредя програмата в телефона му.

— Само толкова искаме — отвърна Пакард и й подаде визитката си. — Ако Дарън ви притеснява прекалено много, ми се обадете. Не мога да го махна, защото никой не иска да вкарва нов човек в ситуацията. Но ще поговоря с него за цветистото му поведение.

— Благодаря, агент Пакард.

Двамата си стиснаха ръцете.

* * *

Адам Яо, Динг Чавес и Джак Райън-младши се срещнаха в хотела в ранния следобед. Яо караше колата на свой съсед, червеникав и обичаен за Азия седемместен „Мицубиши Грандис”. Не знаеше дали триадите познават неговата кола, но не искаше да рискува, а и му се струваше добра идея да кара малко по-широк автомобил, докато вози хората от „Хендли Асошиейтс”.

Минаха няколко преки нагоре по „Нейтън Роуд” и Яо спря колата на платен паркинг за едночасов престой.

— Мисля, че можем да подготвим операцията за тази вечер и дори да изгладим някои неща в работата си — каза той.

Чавес отговори:

— Тук командваш ти. Само ни кажи какво искаш да правим.

Адам се поколеба. Райън знаеше, че агентът от ЦРУ се чувства притеснен, че трябва да ръководи Доминго Чавес в операция за наблюдение. Динг имаше петнадесет години повече опит в тези неща от Яо. Но, разбира се, Адам Яо не можеше да разкрие притесненията си пред бизнесмена, който работеше с него.

— Добре — каза той. — Да караме поред. Всички да си сложат слушалките и да наберат този номер.

Динг запита:

— Какъв е номерът?

— Този номер ще ни включи в конферентен разговор. Така ще си комуникираме непрекъснато.

Всички набраха номера и провериха дали се чуват помежду си.

След това Адам бръкна в жабката и извади две малки устройства, всяко колкото кибритена кутия. Подаде по едно на двамата си спътници.

— Какви са тези неща? — запита Джак.

— Наричат го лепка. Магнитен позиционираш маяк. С тях следя коли, но мога да проследя и самите вас. Сложете ги в джоба си и ще знам къде сте по карта от телефона си. Аз ще съм зад вас, момчета, в колата, докато вие извършвате пешеходното следене, а аз ще ви насочвам.

— Добре — призна Джак.

Динг и Джак излязоха от микробуса и тръгнаха в южна посока. Яо поддържаше връзка с тях, когато двамата се насочиха встрани от претъпканата пешеходна улица. Чавес си избра една жена, която да преследва, и изостана доста назад от нея, докато тя зяпаше витрините по улицата.

Райън успя да си проправи път през гъстия пешеходен трафик и я изпревари, от другата страна на осеяната с дървета улица. Застана в магазин за дрехи, за да наблюдава жената, докато преминава отвън.

— Райън гледа — съобщи той.

— Ясно — отвърна Чавес. — Изглежда, тя иска да продължи на юг. Аз ще застана в далечния край на улицата и ще тръгна към следващата точка за връзка.

Гласът на Яо прозвуча в слушалките им:

— Динг, това ще е пресечката с „Остин Роуд”. Там има магазин „Севън Илевън”. Можеш да влезеш в него и да наблюдаваш оттам обекта, когато завие на ъгъла.

— Ясно.

Яо следеше двамата мъже от картата на своя таблет. Няколко пъти мести колата, за да е в позиция да поеме следенето на жената, ако тя се качи в някой автомобил.

Продължиха така около час. Нищо неподозиращата жена пазаруваше, спря за кафе, поговори по телефона и накрая се върна в стаята си на петия етаж на хотел „Холидей Ин”, без изобщо да забележи екипа от трима души, които я следяха постоянно.

Адам остана впечатлен от уменията на американския бизнесмен. Разбира се, не се изненада, че Доминго Чавес има такива умения, но определено Райън му се стори подозрително добър като за аналитик във фирма за финансово управление и търговия с валута.

Хлапето на президента на САЩ знаеше как да работи на крак, без да го забележат.

Всички се върнаха при колата, паркирана в подземен гараж до станцията на метрото на „Джордан Роуд”.

Яо разказа какви са впечатленията му и обясни какво ще става тази вечер:

— Триадите провеждат контранаблюдение и затова трябва да сме малко по-далеч от това, което ни се размина днес.

Чавес и Джак се съгласиха с него, но Яо усещаше, че Райън не е доволен.

— Джак, притеснява ли те нещо?

— Единственият ми проблем е, че няколко пъти ме разпознаха. Ако прибавим и онзи в хотела снощи, се получават три пъти за около осемнадесет часа. У дома почти никога не ме разпознават.

Адам се засмя.

— Хонконг е невероятно претъпкан и е световен финансов център. Освен това тук връзката със Запада е силна. Всеки знае кой е баща ти. Доста знаят и ти кой си.

— Не мога да направя много по въпроса.

Адам отговори:

— Не е точно така. Ако искаш хората да спрат да те забелязват, има достатъчно лесно решение.

— Оставям се в твоите ръце.

Яо бръкна в раницата си и извади хартиена маска за лице с ластик, който се слагаше зад ушите.

Джак беше видял стотици хора, които ходеха по улиците на Каулун с такива маски. Птичият грип и вирусът SARS бяха ударили Хонконг здраво, макар че това не изненадваше никого предвид гъстото население. Много хора, особено онези с отслабнала имунна система, не поемаха никакви рискове и носеха маски, за да филтрират въздуха, който дишат.

Адам сложи синята хартиена маска на лицето на Райън. След това бръкна отново в раницата и извади черна бейзболна шапка. Сложи я на главата на Райън. Отстъпи крачка назад и погледна творението си.

— Малко си висок, за да минеш за местен, но огледай се — в наши дни има доста високи китайци, а и тук все още живее многобройно британско население. Така нагласен, ще се смесиш прекрасно.

Джак не мечтаеше особено за маска върху лицето, особено в задушаващата жега и влага на Хонконг. Но разбираше, че ако го разпознаят в неподходящ момент, когато е навън и следи жертвата си, може да има бедствени резултати.

— Е, май намалихме проблемите с един — каза той на Яо.

— Точно така. Това ще помогне за западняците, но за повечето хора тук си оставаш гвейло.

— Гвейло?

— Извинявай. Чуждестранен дявол.

— Това е много безчувствено.

Адам кимна.

— Така е. Добре ще е да запомниш, че китайците са горделиви хора. Те се смятат за подобри от останалите раси. Като цяло не са от приемащите общества.

— Аз не възнамерявам да си купувам къща тук. Само да следя Джа.

Адам се разсмя.

— Хайде да се връщаме към Компютърния център в Монкок. Джа си тръгва от работа след около час.

ТРИДЕСЕТ И ОСЕМ

В осем и тридесет вечерта Джа Шухай излезе от страничния изход на Компютърния център в Монкок с охрана от четирима души. Чавес го наблюдаваше — намираше се нагоре по улицата, в кафенето на магазина „Севън Илевън”, където затопляше замразени пелмени на микровълнова печка. Понечи да се извърне, за да каже на Райън и Яо, че птичката е излетяла от гнездото, но внезапно Джа спря и се обърна на пети, сякаш някой го е повикал. Отиде с антуража си обратно до входа на сградата, където застана мирно като ефрейтор. Чавес забеляза един мъж в края на кръга, очертан от уличната лампа. Джа говореше с този мъж с очевидна почит. Динг разбра, че това е важна среща, и затова пое риска да наруши прикритието си в магазина, извади големия фотоапарат „Никон” с мощен обектив от раницата си и направи снимка на мъжете на петдесет метра от него. Бързо се обърна и отиде в задната част на магазина, където прегледа снимката на екрана на апарата. Качеството й се оказа средно. Можеше да различи Джа донякъде, както и един от охранителите, който стоеше с лице към магазина, но чертите на мъжа в тъмното не се виждаха добре.

Включи функцията за електронна поща на апарата и бързо изпрати снимката на Гавин Биъри в хотелския апартамент, след което спря следенето.

— Райън, ти си. Аз трябва да се отдалеча малко.

— Ясно.

Тръгна по улицата и се обади на Гавин.

— Какво има, Доминго?

— Изпратих ти една снимка.

— Точно сега я гледам.

— Трябва да ми направиш една услуга.

— Трябват ти уроци по фотография.

— Да бе. Точно така. Можеш ли да я поизясниш малко?

— Лесна работа. Ще ви я пратя по телефоните до няколко минути.

— Добре. Като гледах как нашето момче ФастБайт скочи и застана мирно пред онзи, си мисля, че това може да е ГМТ[5].

— ГМТ? Не знам това съкращение. От китайските военни ли е или какво?

Чавес отговори:

— Оправи снимката и ни я изпрати.

— Дадено.

Пет минути по-късно тримата американци седяха в микробуса и следваха белия джип с Джа (ФастБайт22) Шухай и неговите шестима охранители от „14К”, който напусна мърлявите улици на Монкок и пое на юг през късния трафик в Каулун към Дзиеншадзуй.

Джипът спря на един ъгъл в район с луксозни магазини. Петима от охранителите излязоха от колата, последвани от Джа. Той носеше черни дънки със сребърни капси отстрани, яркорозов потник и черно кожено яке с капси. Охранителите му обаче бяха с еднакви дънки и оръфани тениски под дънковите си якета.

Джа и антуражът му влязоха заедно в един магазин за дрехи.

Заваля силен дъжд, който по никакъв начин не повлия на потискащата жега, а само добави неприятна влага. Адам отби колата отстрани на пътя на две преки след магазина, след това извади сгъваеми чадъри и подаде по един червен и един черен на двамата мъже. Динг и Джак пъхнаха червените чадъри отзад под якетата си, и хванаха в ръце черните. Така имаха възможност да удвоят шансовете си да останат незабелязани, защото можеха да сменят чадърите и да намалят риска да ги разпознае някой, който ги е забелязал отпреди.

Когато двамата мъже от „Хендли Асошиейтс” излязоха от колата, Адам им викна:

— Помнете, че по някаква причина охраната на Джа е предупредена, че го наблюдават. Пазете се. Не насилвайте нещата, стойте назад и ако ги загубим, ще ги подхванем утре вечер.

Джак и Динг се разделиха незабавно и се редуваха да минават покрай магазина през няколко минути. Тъмнината, претъпканите тротоари и големите стъклени прозорци на магазина за дрехи улесняваха следенето на младия хакер дори и при наличието на един мъж от „14К”, който пушеше и оглеждаше минувачите.

Джа и останалите излязоха от магазина след няколко минути, без да купят нищо, но не се качиха обратно в джипа. Вместо това петимата охранители отвориха чадърите си, един от тях скри Джа под него и тръгнаха на юг, като по пътя влязоха и излязоха от няколко магазина.

Половината от това време Джа прекара в зяпане по витрините или разглеждане на дрехи и електроника в различни магазини, а останалата половина от времето говореше по телефона или ползваше джобния си компютър, докато един мъж го водеше за ръката по претъпканите улици.

Купи някакви кабели и нова батерия за лаптоп в малък магазин в Каулун, след което заедно с бандитите, които го охраняваха, влязоха в едно интернет кафене на „Солсбъри Роуд” близо до входа на пристанището за ферибота „Стар”.

Точно в този момент ги следеше Райън.

— Да вляза ли след тях? — запита той.

— Не — отвърна Яо. — Бил съм там. Много е тясно. Може да има среща с някого, но няма да рискуваме да се издадем, като те изпратим там.

Райън разбра.

— Оставам назад при входа за ферибота, откъдето мога да наблюдавам предния вход.

Яо каза:

— Динг, това кафене има задна врата. Ако излезе през нея, ще се озове на „Кантон Роуд”. Иди там, в случай че това е опит да се отърват от опашка.

— Разбрано.

Динг се намираше на две преки зад Райън, но ускори крачка и сви надясно по „Кантон Роуд”. Отиде на отсрещната страна на улицата и застана в дъжда, като с чадъра криеше лицето си от уличните лампи над себе си.

Точно както Яо предположи, Джа и антуражът му се появиха на „Кантон Роуд” след няколко минути.

— Чавес вижда. Южна посока по „Кантон”.

Адам беше забелязал, че триадите се упражняваха все повече в търсене на преследвачи през последните няколко дни. Американският агент от ЦРУ все още нямаше представа как са разбрали за него, но независимо от причината, се радваше адски много на помощта на Чавес и Райън-младши.

Няколко минути след като Динг обяви, че вижда обекта, Джак забеляза Джа и останалите, които се движеха под плътен покрив от чадъри към мястото му близо до входа за ферибота.

Джак каза:

— Май отиват на ферибота.

— Отлично — отговори Яо. — Вероятно онзи отива в Уанчай. Там са баровете. През миналата седмица няколко пъти ходи така по барове с голи мадами на улица „Локхарт Роуд”. Мисля, че хич не му пука за голите момичета, но повечето от тези клубове са под контрола на „Четиринадесет К” и вероятно охранителите му се чувстват спокойни, ако го заведат там.

— Можем ли да идем и ние, без да ни забележат? — запита Джак.

— Да, но трябва да се пазите. В тълпата ще има и други от триадите. Те може и да не работят за Джа, но напият ли се, стават груби.

Джак отговори:

— Нали всичките знаят бойни изкуства?

Яо се разсмя.

— Тук не е като непрекъснат филм с Джаки Чан. Не всеки тук е кунгфу майстор.

— Е, това ме успокоява.

— Но не трябва. Всички носят пистолети или ножове. Не знам за вас, но предпочитам да ме ритне магаре в гърдите, отколкото куршум девети калибър.

— Имаш право, Яо.

— Джак, иди напред и се нареди за следващия ферибот. Няма да те заподозрат, ако си пред тях, но внимавай къде заставаш.

— Разбрано.

— Динг, аз идвам да те взема. Ще минем по тунела от другата страна и ще ги чакаме, когато слизат от ферибота.

* * *

Старият ферибот подскачаше и се люлееше в бурното пристанище „Виктория”, докато извършваше осемминутния преход до остров Хонконг. Джак беше седнал доста назад от мъжете от „14К” и от хакера, които седяха на предната закрита палуба.

Той знаеше със сигурност, че не са го забелязали, както и че няма с кого да се срещат тук, на ферибота, защото никой не ги доближаваше.

Но по средата на пътя нещо друго привлече погледа на Джак.

В кабината за пътници влязоха двама мъже и минаха край него. Седнаха няколко реда зад Джа. Мъжете изглеждаха във форма, на не повече от тридесет години, като единият носеше червена тениска поло и дънки, а на едната си ръка имаше татуировка с надпис „Каубой, стани”. Другият носеше незапасана риза и свободен панталон с джобове на бедрата.

Според Джак двамата приличаха на американци и гледаха Джа в тила.

— Може да имаме проблем — каза тихо Райън, като се загледа през прозореца в обратна посока на групата от триадата.

— Какво има? — запита Чавес.

— Мисля, че и други двама, американци май, наблюдават целта ни.

— Мамка му — каза Яо.

— Кои са те, Адам? — запита Чавес.

— Не знам. Може да са съдебни пристави от Щатите. Джа е издирван престъпник там. Ако е така, те няма да могат да се оправят из Хонконг. Няма да знаят как да се слеят. Няма да знаят, че Джа и „Четиринадесет К” се оглеждат за опашка. Ще изгорят.

Райън каза:

— Прекалено близо са, но все още не са станали очевидни.

Яо се обади:

— Да, но ако сега са двама, съвсем скоро ще са повече. Колко широкооки американци можеш да завреш на едно място, преди триадите да се сетят, че на протежето им му е пораснала опашка?

Фериботът спря на дока в Хонконг след няколко минути и Райън слезе от него първи, доста преди Джа и антуража му. Тръгна по дълга рампа, която водеше към централната част, след което се изгуби с един асансьор надолу към метрото, без да погледне целите си.

Нямаше нужда да ги гледа. Чавес стоеше на позиция на изхода на ферибота и последва Джа и компанията му, които се качиха в едно такси. Колата потегли в южна посока.

Адам видя това от микробуса. Обяви по конферентната връзка:

— Аз ще ги проследя. Динг, слезте с Джак в метрото и хванете влак до станция „Уанчай”. Обзалагам се, че там ще идат. Ако побързате, ще стигнете там преди мен и аз ще ви насочвам.

— Отиваме — отвърна Динг и изключи конферентната връзка, след което изтича надолу към входа на метрото, за да посрещне Джак.

* * *

Докато Чавес и Райън се возеха в дългия вагон на метрото, Джак също изключи конферентната връзка с Адам и се наведе към ухото на шефа си:

— Ако онези ченгета наближат твърде много, Джа ще избяга. И тогава няма да научим нищо за Центъра и за Истанбулския диск.

Чавес мислеше за същото.

— Да.

Но не беше мислил за онова, което Райън каза след това:

— Трябва да го отвлечем.

— Как? Той има значителна охрана.

— Можем да се справим — обяви Райън. — Ще нагласим нещо бързо и гадно. Виж колко голям е залогът. Ако ФастБайт двадесет и две е извършил отвличането на безпилотните самолети, значи има кръв по ръцете си. Не ми е проблем да очистя няколко от пазачите му.

— Е, а после какво? Завеждаме ФастБайт в хотела и го разпитваме, като му предлагаме удобствата на румсървиса, така ли?

— Не, разбира се. Пращаме го с нашия самолет.

Динг поклати глава.

— Засега трябва да стоим с Адам Яо. Ако възникне добра възможност, ще помислим за залавяне, но в момента е най-добре да окажем подкрепа на Адам, който се оправя добре тук.

Джак въздъхна. Разбираше, но се тревожеше, че ще изпуснат възможността да отвлекат ФастБайт и да разберат за кого работи.

ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТ

Двамата оператори от Колежа излязоха от метрото на станция „Уанчай”, като през това време Адам беше проследил таксито с петимата мъже до стриптийз клуб на име „Стайлиш” на улица „Джафи Роуд” на няколко преки от тях. Яо предупреди двамата мъже от „Хендли Асошиейтс”, че барът е известно място, в което се отбиват хората от „14К”, и че сред тълпите самотни бизнесмени и филипинките сервитьорки и стриптийзьорки ще има и тежковъоръжени и тежко пиещи мафиоти от триадата.

Джак и Динг подозираха, че тяхното разбиране за „тежковъоръжен” се различава от това на Адам Яо, но пък не носеха никакво оръжие и затова решиха да внимават и да не правят нищо, с което да разгневят местните в заведението.

Джак и Динг намериха входа на клуба, който представляваше тесен и тъмен проход от двупосочната улица към висок занемарен жилищен блок на една пряка от „Локхарт Роуд” и от по-приятния и отворен към туристите район на квартала Уанчай. Райън свали хартиената си маска и влезе първи, като подмина един отегчен на вид въдворител на реда и слезе по тясно стълбище, осветено само от коледни лампички по тавана. Стълбището водеше два етажа надолу, където Джак откри, че нощният клуб представлява голямо мазе с висок таван. От дясната му страна имаше дълъг бар край стената, а отпред се намираше основната зона с маси и осветление от свещи. В далечния край се виждаше подиум от прозрачни пластмасови плочки над крещящо жълто осветление, което озаряваше цялото помещение в странен златист цвят. Над него се въртеше дискотопка, която хвърляше хиляди бели светлинки върху тълпата.

Близо до ъглите на подиума имаше четири пилона за стриптийзьорки.

Заведението, изглежда, работеше с двадесет процента от капацитета си и определено мъжката аудитория седеше около масите, в сепаретата до стените и на бара. Някои разговаряха с отегчените на вид танцьорки, които се разхождаха между тях. Джак забеляза Джа и неговата група от четирима пазачи, които седяха в голямо сепаре в далечния ъгъл, вдясно от сцената от другата страна на входа към тъмния коридор, който извеждаше към задната страна на клуба. Джак реши, че там вероятно има тоалетни, но не искаше да минава близо до Джа просто за да разгледа разположението по-добре. Забеляза едно спираловидно стълбище от лявата си страна и като се изкачи по него, се озова на малък междинен етаж над бара. Тук няколко бизнесмени седяха на групи и гледаха към жалкото изпълнение долу. Горе му харесваше, защото можеше да наблюдава Джа от тъмните и дълбоки сепарета, без да се набива на очи. Седна сам и поръча една бира на сервитьорката, която мина след няколко минути.

След малко на сцената се качиха две млади танцьорки от Филипините и се заеха да изпълняват добре отработен съблазнителен танц с шумна, бумтяща техномузика с азиатски ритми.

Джа и охраната му останаха в сепарето си отляво на стриптийзьорките. Джак забеляза, че младият мъж се интересува повече от джобния си компютър, отколкото от полуголите жени на няколко метра от него, и почти не ги поглеждаше, докато пишеше бързо с пръсти.

Райън се замисли колко ли ще е добре, ако успее да вземе този компютър. Не че знаеше какво да прави с него, но Гавин Биъри вероятно щеше да пощурее от радост, докато разбива тайните му.

Доминго Чавес влезе в клуба след няколко минути и седна при бара до входа на долния етаж. Виждаше добре стълбището към улицата, както и антуража от „14К”, но задачата му изискваше преди всичко да оказва подкрепа на Джак, който провеждаше наблюдението.

Комуникираха с Адам чрез малките слушалки. Яо седеше във взетата под наем кола в една малка уличка зад високите блокове на улиците „Джафи” и „Глостър”, на няколко преки от северния бряг на остров Хонконг. Спря на малък паркинг, откъдето се виждаше задният изход на клуб „Стайлиш”, което беше добре, но пък на паркинга, близо до ресторант за морска храна, му правеха компания двадесетина препълнени кофи за боклук, от които се носеше смрад, и плъховете.

Адам каза на мъжете от „Хендли Асошиейтс” какви щастливци са. Чавес отпи от първата бира за вечерта и огледа жените, които работеха за бакшиши на сцената, както и останалите танцьорки, които обикаляха сред тълпата.

Увери младия Адам, че не изпуска много.

Двамата тайнствени американци от ферибота влязоха в клуба след няколко минути, като потвърдиха опасенията на Джак, че всъщност и те следят Джа. Динг каза за това на Райън, който също ги забеляза от позицията си, когато седнаха на плюшените столове в тъмен ъгъл далеч от сцената. Сервитьорката им донесе бира „Будвайзер” и двамата се заеха да пият и да отказват поканите на обикалящите наоколо момичета.

Чавес се обърна и огледа стълбището, но в този момент в заведението влязоха още двама бели мъже в сини сака и с вратовръзки.

В бара имаше доста като тях, включително Динг, Джак и двамата по-млади мъже от ферибота, но новодошлите биеха на очи. Приличаха на хора от ФБР, а Чавес лесно ги познаваше, просто защото винаги биеха на очи. Двамата мъже седнаха на няколко маси от антуража от триадите, като извъртяха столовете си така, че да виждат по-добре ФастБайт22, отколкото сцената.

— Тука е като някакво сборище на западняци — каза тихо Чавес, като криеше устните си зад шишето, преди да отпие от него.

Гласът на Адам Яо прозвуча в слушалката:

— Още американци ли?

— Двама с костюми. Може да са от Министерството на правосъдието, от консулството, за да потвърдят, че това наистина е Джа.

Яо отговори:

— Добре, може би трябва да помислим за оттегляне. Сега по мои изчисления шест гвейло наблюдават Джа. Твърде много са.

Чавес каза:

— Разбирам, Адам, но имам друга идея. Чакай малко.

Бръкна в якето си и извади телефона си, след което включи видеокамерата. Изключи временно конферентната връзка с Райън и Адам и се обади на Гавин Биъри в хотела.

Гавин отговори веднага:

— Биъри.

— Здрасти, Гавин. Пращам ти видео от телефона. Ще провериш ли на компютъра си дали го получаваш?

— Веднага. Включвам програмата.

След няколко секунди каза:

— А можеш ли да приближиш сцената?

Динг сложи телефона на масата, подпря го на малък стъклен свещник и го насочи към масата на Джа. След това каза:

— Искам да насочиш вниманието си към целта, а не към танцьорките.

— Е, добре де. Приближи малко с вариото.

Чавес го послуша и нагласи телефона.

— Готово. За какво да внимавам?

— Само ги наблюдавай. Ти сега следиш. Аз отивам да изтегля Райън и няма да ги гледам. И без това ги наблюдават прекалено много хора.

— Ясно — засмя се Гавин. — На мисия съм. Е… виртуална мисия. Впрочем пращам ти почистената снимка на онзи, когото снима в Компютърния център. Сега ще го видиш без проблеми.

Доминго включи Гавин в конферентния разговор с останалите двама, след което обясни на Джак и Адам какво е направил. Джак излезе от клуба през предния вход, пресече улица „Джафи” и седна в малка закусвалня за ястия с фиде на тротоара. Оттам виждаше стълбището на входа на клуб „Стайлиш”.

Яо, Чавес и Райън получиха съобщенията по електронната поща едновременно. Отвориха ги и видяха на телефоните си добра снимка на лицето на Джа, предимно задната част на главата му, докато говореше с по-възрастен китаец с бяла риза и бледосиня или сива вратовръзка. Лицето на по-възрастния мъж се виждаше достатъчно ясно, но никой от тримата не го познаваше.

Чавес знаеше, че на компютъра си Биъри има специален софтуер за разпознаване на лица и че в момента вероятно търси съвпадение.

Яо каза:

— Не го познавам, но ти, Динг, смяташ, че е важен, така ли?

— Да. Бих казал, че може би в негово лице виждаш ГМТ.

— Какво? — запита Яо.

— Главния майкотаковач.

Райън и Яо се разсмяха.

След минутка в слушалките на екипа се чу гласът на Гавин Биъри:

— Доминго, завърти апарата си наляво.

Чавес протегна ръка и завъртя телефона, като в същото време гледаше в обратната посока, към барманите.

— Какво виждаш?

— Забелязах, че онези, печените мъже около Джа, гледат някого или нещо. Според мен се интересуват от онези двамата със сините сака. Един от триадите извади телефона си и се обади.

— Мамка му — възкликна Динг. — Обзалагам се, че тези от консулството дадоха да се разбере, че не са тук, за да гледат танцьорките. Адам, какво според теб ще направят „Четиринадесет К”?

— Предполагам, че ще докарат подкрепления. Ако са наистина разтревожени, ще изкарат Джа през задния вход, но тук е спокойно. Райън, какво става отпред?

Джак забеляза как трима китайци влязоха в клуба. Двама изглеждаха млади, на не повече от двадесет години, а третият беше към шестдесетгодишен. Американецът не обърна особено внимание на тримата, защото тук постоянно влизаха и излизаха хора.

— Нормален трафик.

— Добре — обади се Яо. — Оглеждай се за още хора от „Четиринадесет К”. Ако тези са се обадили, че има заплаха, вътре може да стане напечено.

— Нашето момче има гости — каза Биъри след минутка, когато тримата най-нови посетители на бара — по-възрастният мъж и двамата му приятели, седнаха при Джа в сепарето. — Изпращам ви снимка на телефоните, за да видите.

Адам изчака снимката и я разгледа отблизо.

— Добре. По-възрастният е господин Хан. Той е известен контрабандист на скъпа компютърна техника. Него следях, когато попаднах на Джа. Не знам какви са им отношенията. Не знам и кои са другите двама, но не са от „Четиринадесет К”. Твърде дребни и объркани ми изглеждат.

Гавин се намеси:

— Пуснах лицата им през програмата за разпознаване в база от известни китайски хакери.

Никой не каза нищо в продължение на няколко секунди.

Райън изруга наум, а в бара Чавес изстена тихо. Как ли щяха да обяснят на Адам Яо, че тази база данни, която Колежа изтегли от секретната информация на ЦРУ, се намира на лаптоп на фирма за финансово управление, та дори и такава, която е по следите на китайски хакер.

Райън и Чавес чакаха да чуят какво ще каже Яо.

— Това ще е удобно, Гавин. Кажи ни, като разбереш — чу се саркастичният му коментар.

Гавин изобщо не разбра какво е направил и определено не схвана сарказма на китаеца.

— Ще кажа. Между другото, проверих и другия, ГМТ. Няма съвпадение — отбеляза той с разочарование в гласа.

Яо каза:

— Доминго. Можем ли да се срещнем тук, зад клуба, за кратък разговор?

Динг, който се намираше до входа в бара, се ядоса. Младият агент на ЦРУ сега щеше да го разпъне на кръст.

Джак Райън се хвана за главата. Знаеше, че прикритието им пред мъжа от ЦРУ е разбито.

Чавес каза:

— Идвам, Адам. Райън, я се върни и се качи пак на междинния етаж. Наблюдавай, без да се натрапваш. Гледай само дали някой няма да се присъедини към антуража, без да зяпаш.

— Дадено — отвърна Джак.

Минаха няколко минути, преди Джак да заеме позиция, а Чавес да излезе през предния вход, да иде нагоре по улицата и да завие по пресечката зад нощния клуб и зад високите жилищни блокове, докато накрая седна на седалката до шофьора на микробуса.

Погледна Адам и каза:

— Искаше да говорим?

Яо отговори:

— Знам, че си работил в ЦРУ. Проверих. И знам, че си запазил правото си на достъп до секретна информация.

Чавес се усмихна. Колкото по-скоро свършеха с това, толкова по-добре.

— Написал си домашното си.

Яо не се усмихваше.

— Ти имаш приятели в ЦРУ и навсякъде. Смея да кажа дори, че знаеш адски добре, че и аз съм от ЦРУ.

Динг кимна бавно.

— Няма да те лъжа, хлапе. Знам, че носиш две шапки.

— Ще ми кажеш ли защо сте тук с момчетата?

— Това не е тайна. Тук сме, за да разберем кой, по дяволите, е Джа. Той опитва да проникне в мрежата ни.

— Опитва? Не е ли успял?

— Мислим, че не е.

Всъщност бяха излъгали Яо за това нещо.

— Съжалявам, хлапе. Трябваше ни помощта ти, а и ние искаме да ти помогнем. И те понахранихме с малко говежди лайна.

— Малко ли? Значи идвате чак до Хонконг, за да следите хакер, който опитва да проникне в мрежата ви? Това ми звучи като стабилна диета говежди лайна.

Чавес въздъхна.

— Това е част от причината да сме тук. Знаем, че от него се интересуват във връзка с нападението над безпилотните самолети. Ние тук виждаме как нашите интереси и интересите на Америка се преплитат и искаме да те подкрепим в твоето разследване.

— Откъде знаете, че е участвал в нападението над безпилотните самолети?

Чавес поклати глава.

— Разчува се, знаеш.

Яо не изглеждаше доволен от отговора, но продължи нататък:

— Каква е ролята на Джак-младши?

— Той е аналитик в „Хендли Асошиейтс”. Това е.

Яо кимна. Не знаеше какво да мисли за „Хендли Асошиейтс”, но беше наясно, че Доминго Чавес е един от малкото, работили някога в разузнаването, на когото може да се има пълно доверие. Чавес и хората му осигуряваха необходимото да следи и, надяваше се, да идентифицира някои от хората, които работят с Джа. Нуждаеше се от тези хора, въпреки че не бяха част от екипа му.

— Агенцията не смята, че Джа е част от нападението над безпилотните самолети. Според тях става дума за работа на държавно ниво — Китай, Иран може би, а тъй като Джа определено не работи за никой от тях, смятат, че няма връзка със случая.

— Ние смятаме друго, както очевидно и ти.

— Така е.

В този момент Гавин Биъри звънна на Чавес и Динг включи говорителя, за да го чува и Яо.

— Готово. Имаме съвпадение за единия от младите, онзи с черната риза. Казва се Чън Малун. Тук пише, че живее в Шаосин, в Китай. Известен член на организация на име „Династия Тун”.

— „Династия Тун” ли? — възкликна изненадан Яо.

— Какво е това? — запита Чавес.

— Това е неофициалното име, което Агенцията за национална сигурност даде на организация, съществувала от 2005 до 2010 г.‍ Ръководил я е доктор Тун Гуогун — смятат го за бащата на китайските системи за нападение по време на кибервойна. Използвал е десетки хиляди цивилни хакери, с които е направил нещо като армия. Това хлапе трябва да е участвало в онази група.

— Къде е Тун сега?

— Бил е в затвор в Китай по обвинение в корупция, но е избягал. Никой не е чул нищо за него вече няколко години. Говори се, че китайците го искат мъртъв.

— Интересно. Благодаря, Гавин — каза Чавес. Приключи разговора с Биъри и отново насочи вниманието си към Яо.

— Няма да научим нищо повече от онова, което вече знаем, че се случва тук, защото триадите ще разберат скоро, че Джа има много дълга опашка. Забележат ли, че някой го следи, Джа ще изчезне.

— Знам.

— Трябва да направиш нова проверка в Ленгли. Ако го искат, по-добре е да го залавят веднага, мамицата му, защото иначе или ще избяга в Китай, в който случай никога вече няма да го намерите, или пък ще го арестуват тези от полицията и тогава ще влезе в съдебната система. Ако стане така, ще си вземе адвокат, ще го потупат по дупето и ще го пуснат. Управлението няма да разбере изобщо с кого работи той.

Адам кимна. Виждаше се, че вероятността да загуби Джа Шухай го тревожи.

— Вече говорих с Ленгли. Казват, че според тях Джа не участва, но че биха препратили случая на Пентагона, защото хакнатата система е тяхна — обясни Адам.

— А от Пентагона какво са отговорили?

— Не знам. Опитвам да говоря възможно най-малко с Ленгли.

— Защо?

— Почти всички знаят, че от станцията в Пекин изтича информация. Пентагонът знае, че операциите на ЦРУ в Китай са компрометирани, и затова се съмнявам, че ще ни кажат, ако наистина се интересуват от Джа.

— Изтича информация?

— От известно време е така. Прекалено много инициативи на ЦРУ във връзка с Китай пропадат и е ясно, че някой има вътрешна информация за дейността ни. Опитвам да си върша работата потайно. Не искам Ленгли да знае какво правя, за да не решат китайците да ме спрат. Хонконг може и да не е Китай, но тук е пълно с китайски шпиони.

Чавес каза:

— Възможно е точно това изтичане да е причината „Четиринадесет К” да удвоят охраната над Джа и през два часа да се оглеждат за опашка.

Яо отговори:

— Това ще е вярно само ако „Четиринадесет К” работят с китайците, но от всичко, което съм виждал и чувал за триадите, не е така.

* * *

Телефонът на Динг иззвъня. Обаждаше се Райън и Динг включи високоговорителя.

— Какво има, Джак?

— Двамата по-млади американци, онези от ферибота, току-що си платиха сметката и си тръгнаха.

— Добре. Може би им свърши смяната. А костюмарите?

— Седят си на мястото и зяпат към Джа и компания през тридесет секунди, като по часовник. Съвсем бият на очи.

— Добре — каза Динг. — Аз идвам пак вътре. Чакай да поема наблюдението и след това може да излезеш пак отпред.

— Разбрано — каза Джак.

Чавес влезе в клуба през задната врата. През нея се отиваше към дълго и тясно стълбище, което водеше надолу в един коридор. Чавес премина край врати към тоалетни и кухня, след което се озова в клуба, мина край Джа и антуража му в ъгъла и застана до бара. Райън излезе през предния вход, върна се в закусвалнята на тротоара на улица „Джафи”, и си поръча една бира „Циндао”.

Минута след като застана на поста си, Райън обяви:

— Идват „Четиринадесет К”. Виждам към дузина разбойници, които слязоха от два сребристи джипа. Всички носят якета в тази жега, та си мисля, че са с багаж. Влизат през вратата на клуба.

Яо отговори:

— Мамка му. Динг, викам да се махаме, а?

Чавес отговори:

— Ти решавай, но аз тук, на бара, изобщо не съм разкрит, освен дето от няколко минути си мърморя сам на себе си. Искаш ли да си седим така и да се погрижим тези от консулството да не се забъркат в неприятности с новите мускули.

— Разбрано, но внимавай.

След малко присъствието на триадите в клуб „Стайлиш” нарасна. Дузина нови хора, очевидно с оръжие, заеха позиции в ъглите и до бара.

Динг каза тихо иззад бирата си:

— Да… Новите оглеждат мъжете с костюмите. Нещата може да погрознеят, Адам. Ще постоя минутка, ако се наложи да помагаме на някого.

Адам Яо не отговори.

— Динг за Адам, чуваш ли?

Нищо.

— Яо, приемаш ли?

След продължителен момент Адам Яо отговори шепнешком:

— Момчета… сега ще стане много грозно.

ЧЕТИРИДЕСЕТ

Адам Яо беше спуснал облегалката докрай назад и лежеше скрит под нивото на прозореца. Не помръдваше, но мислите му летяха.

Само преди тридесет секунди един голям микробус за дванадесет души спря с изключени светлини на десетина метра от мястото на Яо в паркинга. Китаецът се скри, преди шофьорът от микробуса да го забележи, но успя да види мъжа зад волана. Изглеждаше американец, с бейзболна шапка и радиослушалка с микрофон, а зад него в колата Яо забеляза няколко други тъмни фигури.

— Адам, какво става? — запита гласът на Динг в слушалката, но Адам не отговори. Вместо това посегна към раницата на предната седалка. Измъкна оттам едно правоъгълно огледало и внимателно го вдигна над прозореца на вратата до себе си. Забеляза микробуса. Той стоеше до изхода на клуба с отворена странична врата. От него тихо излязоха седем души, стиснали черни автомати до телата си и облечени с еднакви раници, пистолети и бронежилетки.

Гласът на Динг отново прозвуча в слушалката на затаилия дъх мъж:

— Какво има, Адам?

Яо отговори:

— Тук има някакви шибани стрелци. Не са от полицията или ЦРУ. Май са „Джей-сок”.

Така онези, които познаваха организацията, наричаха Обединеното командване за специални операции и неговите мисии за специални акции с пряко действие, като „Тюлени-екип шест” или, Делта Форс”. Яо знаеше, че Пентагонът не би изпратил никой друг за подобно нещо.

— Мисля, че ще влязат през задната врата и определено не са тук, за да гледат как се друсат цицки.

— Мамка му — обади се Динг. — Колко са?

— Преброих седем оператори — отвърна Адам.

Джак каза:

— Тук има поне четири или пет пъти повече въоръжени членове на триадите. Ще трябва да ги спреш, преди да ги избият.

— Прав си — отвърна Адам, бързо отвори вратата и излезе от колата си. Американците при задната врата гледаха в обратна посока и оставаха няколко секунди, преди да влязат в клуба. Яо реши да им извика, но не направи и крачка, когато някой го събори на земята изотзад. Слушалката изхвръкна от ухото му, той падна по лице на мократа алея и си изкара въздуха.

Не видя мъжа, който го събори, но почувства тежестта на едно коляно на гърба си и пареща болка в раменете, след като онзи дръпна грубо ръцете му назад, и, накрая, режещите ръбове на пластмасови връзки на китките. Преди да успее да каже нещо, чу някой да отлепя лента от ролка, която увиха грубо няколко пъти около главата и запушиха устата му.

Дръпнаха го за краката и го отмъкнаха така до паркинга, като през това време той опитваше да пази лицето си от грапавия асфалт. След няколко секунди се озова от другия край на микробуса, блъснаха го назад да седне и главата му се удари в колата. Едва тогава видя, че всичко това беше дело на един човек. Русокос мъж с брада и униформен панталон, бойна бронежилетка и пълнители, с автоматичен пистолет и късоцевен автомат, който висеше през рамото му. Адам опита да говори през лентата, но американецът го потупа по главата и му нахлузи някаква качулка.

Последното, което Яо видя, беше ръката на мъжа, на която имаше татуировка с надпис „Каубой, стани”.

Адам чу как онзи изтича край микробуса, очевидно за да се присъедини към своите хора до вратата.

* * *

През последните десет или двадесет секунди Чавес опитваше да се свърже с Адам Яо, още две секунди прекара в гневни ругатни към себе си и накрая през последните осем секунди даде тихи, но категорични заповеди в микрофона си, като тръгна през клуба към тоалетната в задния край.

— Гавин, слушай. Искам да вземеш такси и да дойдеш тук. Дай му колкото имаш пари, само го накарай да дойде бързо!

— Аз ли? Искаш аз да…

— Действай! Ще ти кажа повече, когато наближиш.

— О! Добре. Идвам.

— Райън, ти бързо тичай отзад, за да видиш какво става с Адам. Сложи си маската.

— Разбрано.

Чавес мина край няколко души от триадите в клуба, докато отиваше към тоалетната до задната врата. Знаеше, че ще се наложи да опита да спре мъжете, дошли да отвлекат Джа, преди да попаднат в кървава баня.

Той разбираше ясно какво е станало. Двамата млади мъже, които Райън беше видял на ферибота и които дойдоха в клуба, бяха съгледвачи за екипа „Тюлени” или „Делта”, или кой знае какви. Видели са, че Джа и лесна за елиминиране група охранители седят в сепаре до коридора, който води към задната врата, и са се обадили на екипа за отвличане, че моментът е удобен за действие.

Съгледвачите са си тръгнали в последния удобен момент, вероятно за да се облекат и въоръжат, и да участват в удара. Това не беше стандартна оперативна процедура, а и едва ли очакваха появата на подкрепления от „14К” в промеждутъка от време, когато Джа остана без наблюдение.

Чавес знаеше, че предстои здраво осиране и единственият начин да го спре е, като се добере до задната врата, преди да…

От тъмния коридор, който водеше към стълбите в задната страна на клуба, се появи група въоръжени мъже в спретната редица, а червените точици от лазерните прицели на оръжието им танцуваха в слабата светлина на клуба съвсем както отблясъците от дискотопката на тавана.

Чавес се озова в центъра на клуба, твърде далече, за да спре мъжете, но не достатъчно назад, за да е встрани от предстоящата престрелка. На пет-шест метра от него Джа седеше на масата със своите колеги киберпрестъпници и въоръжените охранители от „14К”. На осветената сцена отляво и пред Динг танцуваха голи жени, а самият той се озова сред дузина биячи от „14К”, повечето от които стояха надвесени над двамата притеснени на вид американци от консулството, които със сигурност не знаеха, че в стаята ще влети екип командоси с викове и вдигнато за стрелба оръжие.

Чавес направи сериозно съобщение в микрофона:

— Започна се.

* * *

Главен старшина Майкъл Майър, водач на тази група бойци („Тюлени-екип шест”) от Обединеното командване, беше втори в тактическата редица, като цевта на оръжието му за лична защита, автомат „Хеклер и Кох” МР7, сочеше над лявото рамо на оператора пред него. На излизане от коридора групата се раздели на екипи, като Майър и първият мъж се отклониха надясно, а светлинките на лазерните им прицели играеха по дансинга и по хората пред него.

Отляво двама оператори се насочиха към задния бар, а точно пред Чавес трима от мъжете насочиха оръжието си към Джа и охраната му.

Майър почти веднага усети, че неговата зона не крие опасности. Имаше стриптийзьорки и няколко бизнесмени, но екшънът вървеше около бара и зад него, при масата на Джа, затова той остави колегата си и се обърна да помага при залавянето.

С идеята да извърши отвличането, след като Джа си тръгне от клуба, екипът беше чакал на няколко преки оттук. Но двамата мъже, на които Майър възложи да следят Джа, докладваха, че тук има и други двама американци — фризирани костюмари от консулския отдел, ако се съди по вида им, и той се притесняваше, че Джа може да извика подкрепления.

Затова Майър употреби правото си да се съобразява с неочакваното и реши да залови целта в самия клуб.

Ситуацията съвсем не беше идеална. Обичайно действаха с много по-големи групи, с по-добро командване и комуникации и с много по-добър поглед върху целта. Но в света на „екстремните операции” това се наричаше прибързване и първото правило в подобна операция изискваше извличане на максималното от неидеалната ситуация.

Двамата разузнавачи на екипа бяха напуснали сградата преди пет минути, но Майър разбра веднага, че нещата са се променили оттогава. Очакваше да види четирима или петима охранители, но те се оказаха десет.

Жилави на вид, с якета, къси коси и твърди погледи, тези мъже стояха около масата без напитки в ръцете си.

Майър чу вика на един от мъжете отдясно, а това беше последното, което искаше да чуе от някой от хората си, които оглеждаха тълпата.

— Контакт отпред!

Нещата бързо се влошиха. Един боец от „14К” до бара, близо до входа, частично скрит от група бизнесмени, измъкна пистолет. Скрит от хората около себе си, той вдигна оръжието и изстреля два куршума към първия въоръжен стрелец, който мина през вратата, като го улучи в лявата ръка и в керамичната плоча на гърдите.

„Тюленът” най-близо до ранения оператор се разправи с китайския стрелец със залп от три малки, но удрящи силно куршуми 4,6x30 милиметра, които попаднаха в челото на мъжа и пръснаха черепа му върху хората около него.

В следващите две секунди двадесетина души от триадите посегнаха за пистолетите си.

И настана ад.

* * *

Озовал се в ничия земя в началото на престрелката, Чавес постъпи по единствения правилен начин — премина в режим на самозащита. Просна се на пода, претърколи се наляво, като събаряше столове и хора в опитите си да се измъкне от престрелката между американците и триадите. Добра се до вдигнатия над пода дансинг и се притисна до стената му, както направиха и много от другите мъже.

Силно му се искаше да има пистолет. Можеше да очисти част от противниците и да помогне на „тюлените”. Но вместо това закри главата си, защото върху него падаха мъже с костюми и танцьорки по прашки и пайети в опит да избягат от престрелката.

През цялото време се стараеше да наблюдава ситуацията. Взираше се в пощурялата тълпа, виждаше пламъци от пистолети и автомати и чу страхотен гръм от сачмена пушка някъде близо до бара. Тълпата приличаше на плъхове, които бягат в жълтата светлина, докато червените прицели и отблясъците от дискотопката засилваха френетичния характер на цялата сцена.

* * *

Главен старшина Майър осъзна веднага, че е вкарал екипа си в гнездо на оси. Имаше готовност за съпротива от охраната на Джа, но възнамеряваше да я преодолее със скорост, изненада и голяма жестокост. Вместо управляема схватка с еднакъв брой объркани противници, Майър и шестимата други оператори се озоваха в центъра на стрелбище. Освен това множеството цивилни в клуба налагаше на хората му да се въздържат от стрелба, освен ако не забележат пистолет в ръката на някой в тъмното заведение.

Двама от хората му вече бяха издърпали Джа през голямата кръгла маса в ъгъла и го бяха проснали на пода пред сепарето. Китаецът с коса на пънкар лежеше по лице, притиснат в тила от коляното на един „тюлен”, който междувременно се оглеждаше за цели около дългия бар до входа.

Изстреля два бързи залпа към човека със сачмената пушка, след което отпусна автомата си на ремъка и се зае да връзва жертвата си. В този момент един деветмилиметров куршум удари Майър в бронята на гърдите и го накара да пристъпи назад. Той се овладя, просна се на пода и стреля към пламъка от цевта на пистолета при бара.

Джак Райън намери завързания и опакован Адам Яо, който все още се мъчеше да се освободи. Пътническата врата на колата беше отключена, Джак бръкна и извади ножа от раницата на Яо, след което сряза връзките на китките му.

От клуба се чуваше пукот от изстрелите на пистолети и къси, контролирани залпове от автоматично оръжие. Райън свали качулката от главата на Яо и го изправи на крака. След това викна:

— Има ли оръжие в микробуса?

Адам свали лентата от устата си и изохка.

— Нямам право на оръжие и ако ме хванат с…

Райън се обърна и затича към задния вход на клуба.

* * *

Чавес успя да се скрие добре от кръстосания огън, легнал по лице до сцената. Тюлените не можеха да го видят, но пък той се намираше точно пред въоръжените бойци от триадите, които се скриха зад масите и зад дългия бар в предната част на заведението или между посетителите. Престрелката бушуваше около него, но той изглеждаше и действаше като всеки друг от ужасените бизнесмени, сгушени посред тази буря в опит да изчакат края на престрелката.

Динг се питаше дали командосите ще успеят да се доберат до коридора, да се качат по стълбите и да излязат на уличката, преди триадите да ги покосят. Първоначалната им задача да заловят Джа Шухай жив сега му се струваше невъзможна, въпреки че той не можеше да види почти нищо.

Чавес реши, че ако успеят изобщо да избягат, ще трябва да го сторят през коридора към стълбището отзад. Извика в микрофона си, когато настъпи малко затишие:

— Райън? Ако си отзад, прикрий се! Изглежда, ще излязат на улицата!

— Разбрано! — отговори Райън.

В този момент един китаец е пистолет „Берета” от неръждаема стомана изпълзя до Чавес, като оставаше скрит от американските командоси.

Чавес схвана, че онзи ще може да стигне на около три метра от американците, без да го забележат. Оттам можеше просто да се изправи и да стреля от упор в мъжете, които се интересуваха повече от стрелците зад дългия бар на тридесетина метра оттам.

Чавес знаеше, че младият смелчага няма да успее да изстреля много куршуми, преди американците да го срежат на две с автоматите си, но вероятно преди това щеше да убие един-двама от тях.

Бандитът от „14К” се надигна и коленичи, като маратонките му се озоваха на сантиметри от лицето на Чавес, и тръгна към командосите, но Динг посегна, хвана ръката с пистолета и събори мъжа на пода. Дръпна го рязко зад една съборена маса, сборичка се за пистолета с изненадващо силния китаец и накрая се изтърколи върху него, хвана оръжието, счупи два пръста на ръката на онзи и измъкна пистолета от ръката му.

Китаецът изкрещя, но крясъкът му се загуби сред изстрелите и виковете в клуба. Динг го удари с глава два пъти, като с първия удар му счупи носа и го приспа с втория.

Динг остана под масата, скрит от триадите, които стреляха при бара, и извади пълнителя, за да види колко патрона има. Пълнителят се оказа почти пълен — четиринадесет патрона и един в цевта.

Сега Доминго Чавес имаше пистолет.

Проблемите на главен старшина Майър се увеличаваха с всяка секунда, но той се занимаваше с такива неща от доста време, за да допусне страх или объркване. Той и хората му нямаше да изоставят мисията, докато имаха пулс.

Издърпаха завързания Джа в коридора, като го теглеха известно време за ризата, но повече за щръкналата коса. Щом стигнаха при стълбите до изхода отзад, хората на Майър се заизкачваха по тях, като се прикриваха взаимно, докато презареждат.

Двама от тях бяха ударени с куршуми в бронежилетките, но първата сериозна рана получи специален оператор Кайл Уелдън. Един деветмилиметров куршум го улучи в капачката на коляното и го просна по лице в коридора. Той изпусна автомата си, който остана закачен с ремъка към тялото му, и бързо овладя болката, за да се извърти така, че един от колегите му да го хване за ремъците на бронежилетката.

След секунди и той падна прострелян. Един куршум отскочи и се заби в прасеца на ефрейтор Хумберто Рейноса, който влачеше Уелдън, и го накара да се свлече до приятеля си. Докато главен старшина Майкъл Майър пазеше изхода на клуба, други двама „тюлени” се върнаха, за да измъкнат двамата оператори навън.

Майър се подхлъзна върху окървавения под, когато се заизкачва заднешком по стълбите. Стабилизира се и насочи лазерния прицел към един китаец с пушка е пистолетна дръжка в ръка, който се появи в края на коридора. Американецът изстреля залп от три куршума в тялото на китаеца, преди онзи да успее да натисне спусъка.

Сержант Джо Банерман, най-близо до вратата на задния вход и най-далече от схватката, получи куршум в рамото от един китаец, който изскочи от тоалетната с пистолет в ръка. Куршумът тласна Банерман напред, но той запази равновесие и продължи, докато сержант Брайс Потийт унищожи стрелеца с дванадесет куршума в тялото.

* * *

Райън послуша Чавес и се скри. Тъкмо прекоси улицата и се завря между две смрадливи кофи, когато от северната й страна се появиха фаровете на кола. Оказа се, че това е черният дванадесетместен микробус, от който „тюлените” излязоха преди няколко минути — несъмнено идваше да прибере своите.

В мига, когато микробусът спря до изхода, вратата се отвори рязко. Джак видя измежду пластмасовите кофи как един брадат американец с окървавено дясно рамо изтича на улицата и се заоглежда в посоката, от която дойде микробусът. Отвътре излезе втори мъж и насочи автомата си в посока към Джак и зад него.

След миг Джак видя ФастБайт22 или поне човек със същите дрехи. На главата си имаше качулка, ръцете му бяха стегнати с пластмасови връзки, а един американец го блъскаше да върви.

* * *

Майър излезе последен. Изви се към микробуса навреме, за да види как захвърлиха Джа през отворената странична врата на микробуса, а останалите го последваха с накуцване или подпомогнати от другарите си.

Майър продължи да държи насочено оръжието си към стълбището, докато вратата не се затвори, а после се насочи към микробуса.

Качи се в него и веднага се изви назад, за да провери лежащите си колеги.

Задната врата на клуба се отвори с трясък и оттам изскочиха двама мъже в черни кожени якета. Единият размахваше черен пистолет, а другият — сачмена пушка с пистолетна дръжка.

Старшина Майър изстреля половин пълнител куршуми в двамата, които паднаха на улицата още преди вратата зад тях да се затвори.

— Давай! — викна той и микробусът се понесе по улицата в южна посока.

* * *

Щом колата премина, Джак излезе иззад кофите за боклук и затича към задната врата, за да провери как е Чавес.

— Динг? Динг? — каза той в микрофона.

Когато стигна на десетина метра от вратата, по улицата зави бял джип и гумите му изпищяха. Колата ускори след микробуса с Джа и американците.

Джак не се съмняваше, че в джипа се намират подкрепления от „14К”. Добра се до сачмената пушка на мъртвия китаец от триадите, взе я и застана посред улицата. Вдигна пушката и стреля веднъж към приближаващата кола. От асфалта отскочиха сачми и нарязаха гумите на колата, която се отклони наляво и с трясък влезе във витрината на един денонощен магазин.

Джак чу шум отдясно, обърна се и видя Адам Яо, който тичаше към него. Китаецът мина край Джак и стигна при вратата на клуба. Тичайки, той каза:

— Ще дойдат и други. Трябва да минем през клуба и да се махаме оттук. Хвърли пушката и ме последвай. Не сваляй маската!

Джак се подчини и го последва.

Яо отвори вратата и веднага видя кръвта по стълбите. Извика на мандарин:

— Всички добре ли са?

Слезе малко надолу и веднага един мъж насочи пистолет в лицето му. Стрелецът осъзна веднага, че стои срещу двама невъоръжени мъже в цивилни дрехи, а не екипирани стрелци.

— Къде отидоха? — запита той.

Адам отвърна:

— На запад. Мисля, че отиват към тунела под пристанището!

Гангстерът свали оръжието и изтича край тях нагоре по стълбите.

Долу, в клуба, Адам и Джак се озоваха в истинска кланица. На пода лежаха общо шестнадесет тела. Някои се гърчеха в агония, а други лежаха, без да мърдат.

Седем души от „14К” лежаха мъртви или умираха, а други трима се оказаха тежко ранени. Други шестима клиенти на заведението също лежаха мъртви или ранени.

Адам и Джак откриха Чавес, който отиваше към стълбите. Когато ги видя, вдигна малък компютър. Джак разпозна компютъра на Джа Шухай. Динг го беше взел от земята, когато „тюлените” теглеха ФастБайт навън.

Динг го пъхна във вътрешния джоб на спортното си сако.

Адам каза:

— Трябва да тръгваме. Излизайте отпред, както всички останали.

Агентът на ЦРУ ги последва, а Динг и Джак поеха след него.

Райън не вярваше на очите си — всички маси и столове бяха съборени или обърнати нагоре с краката, навсякъде имаше счупени стъкла, а кръвта, изтичаща от телата, се беше размазала по пода и отразяваше светлините от дискотопката, която беше останала цяла и изправна.

Отвън, на улица „Джафи Роуд” воят на сирените ставаше все по-пронизителен.

Яо каза:

— Тук много бързо ще се напълни с полиция. Винаги идват, ако тук, в районите на триадите, има престрелка.

Докато се качваха по стълбите, Джак каза:

— Не знам кои бяха тези, но не мога да повярвам, че успяха.

В този момент отново избухна стрелба. Този път някъде от изток.

Динг погледна Джак и каза тихо:

— Още не са успели. Слез долу и вземи пистолет от някой мъртвец.

Джак кимна, обърна се и затича надолу по стълбите.

Яо запита Чавес:

— Какво ще правим?

— Каквото можем.

— Микробусът — каза Адам. — Ключовете ми са в него, а и той не е заключен. Биъри не може ли да го вземе?

Чавес кимна и се обади на Гавин, който се намираше в такси и пътуваше насам.

— Искам да вземеш червеното „Мицубиши Грандис” на Адам на алеята зад клуб „Стайлиш”. Като се качиш, обади ми се. Ще ни трябва.

— Добре.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЕДНО

Майър и неговият екип от простреляни оператори успя да измине шест преки, преди хората от „14К” да ги настигнат.

От момента, в който се чуха първите изстрели в клуба на улица „Джафи Роуд” преди пет минути, навсякъде в квартал Уанчай звъняха мобилни телефони и се получаваха текстови съобщения. Сред стрелците от „14К” се разчу много бързо, че някой напада района им, и всички получиха заповед да дойдат в участъка между улица „Джафи” и „Марш”, където се намираше клуб „Стайлиш”.

Координацията между различните групи се оказа ужасна, особено през първите минути, но огромният брой гангстери с коли, мотоциклети или такива, които се движеха пеша или дори с метрото, имаха мнозинство с петнадесет към един спрямо хората на Майър. Триадите не знаеха, че Джа е отвлечен — всъщност съвсем малко от тях имаха представа кой е той. Всички знаеха само за някаква престрелка в клуба и че група тежковъоръжени гвейло опитват да се измъкнат. Някой съобщи, че са с черен микробус, а това означаваше, че е въпрос на време, преди да ги изловят като хлебарки по тесните и претъпкани улици на квартала.

Те караха на изток до улица „Канал Роуд”, след което поеха по нея на юг, за да стигнат до мястото, от което отново можеха Да тръгнат на изток по „Джафи”. Докато минаваха край затворени лавки и многоетажни офис сгради и жилищни блокове, шофьорът, специален оператор Тери Хоули, завиваше рязко наляво и надясно, за да изпревари бавния трафик и да избегне насрещните коли.

Джа лежеше по лице в задната част на колата, все още завързан и с качулка, ранените мъже превързваха раните си, а Майър се свърза с екипа за извеждане, за да обясни, че е на минути разстояние от тях.

Но в момента, в който той приключи разговора, нещата се объркаха. Включиха се в улица „Джафи”, където тя се пресича с улица „Пърсивал”, на по-малко от половин миля от мястото на престрелката и от ултралуксозния район „Козуей Бей”, когато някакъв цивилен стреля по тях с автомат от задната седалка на един „Форд Мустанг” кабриолет. Специален оператор Хоули получи наранявания в двете си ръце и в гърдите и се свлече напред върху волана.

Дванадесетместният автомобил се отклони рязко настрани, хлъзна се перпендикулярно на пътя, след това се обърна на едната си страна и измина по този начин тридесет метра, преди да се блъсне в предницата на малък шестнадесетместен автобус на градския транспорт.

Хоули загина от изстрелите на автомата, а друг от операторите си счупи рамото при удара.

Майър остана замаян, с нарязани от счупено стъкло брадичка, бузи и устни, но отвори с ритник задната врата на микробуса и се зае да организира хората си. Мъртвият и ранените биваха изнасяни или подпомагани, а затворникът — дърпан, и така всички се скриха в уличката, която водеше към водата на стотина метра на север.

Няколко секунди след като излязоха от улицата, на сцената долетяха бързо първите полицейски коли и се заеха да вадят озадачените пътници от градския автобус.

* * *

Триста метра на запад от мястото на сблъсъка с автобуса, Чавес, Райън и Яо тичаха през дъжда, като разбутваха окъснелите пешеходци и отскачаха от пътя на аварийни коли от всякакъв вид, които бързаха към клуб „Стайлиш” или се носеха към мястото на изток, където се чуваха изстрели.

Докато пресичаха осемте платна на „Канал Роуд”, Адам настигна Чавес и каза:

— Следвай ме! Между онези блокове има пешеходно кръстовище — оттам можем да тръгнем на север от „Джафи” и да излезем от по-спокойна улица.

— Давай — каза Динг.

Докато тичаха, Яо запита:

— Какъв е планът, като стигнем там?

— Ще мислим тогава — отговори Доминго, а после поясни: — Не можем да помогнем много на онези момчета, но се басирам, че всяка помощ ще им дойде добре.

* * *

Седемте оцелели „тюлени” имаха прекалено много задачи. Двама мъже носеха мъртвия си другар, един стискаше ФастБайт за яката и го дърпаше напред, а с другата ръка държеше пистолета си. Двамата оператори със сериозни рани на краката можеха да ходят сами, но с помощ от колегите си, един от които беше със счупено рамо. След като захвърли цялата си екипировка, сега той помагаше на мъжа с раненото коляно да куцука, като същевременно полагаше всички усилия да не изпадне в шок от болката от счупеното рамо.

Главен старшина Майър помагаше на Рейноса, загубил значително парче месо от левия си прасец.

Майър и един друг оператор все още можеха да използват малките си автомати със заглушители на цевите. Други двама държаха пистолети в ръце, но останалите трима живи не можеха дори да стрелят с пистолетите си, защото или трябваше да дърпат някого, или пък да се борят със собствените си наранявания.

Боеспособността на екипа на Майър спадна с над шестдесет процента за пет минути.

Вървяха възможно най-бързо през паркинги и задни улички и се стараеха да стоят максимално далече от полицейските коли, които префучаваха по улиците, както и от групичките бандити от „14К”, които издаваха позициите си с диви крясъци.

Заради дъжда и късния час тук, на няколко преки от оживения ресторант и бар на „Локхарт Роуд”, нямаше много минувачи, което за Майър значеше, че всяка групичка мъже на боеспособна възраст е възможна заплаха.

Когато доближиха редица затворени магазини в приземния етаж на един строящ се небостъргач, закрити с решетки от бамбук, Банерман викна:

— Контакт отляво!

Майър насочи лазерния лъч към трима млади мъже, които тичаха по една странична улица с автомати в ръце. Един от тях изстреля дълъг откос от своя „Калашников” със сгъваем приклад и вдигна във въздуха искри и парченца асфалт от улицата близо до групата „тюлени”, но Майър и сержант Уейд Липински откриха огън със своите автомати и убиха тримата нападатели за няколко секунди.

Опасността беше елиминирана, но стрелбата от автомати и воят на алармите на околните коли вещаеха лошо за Майър и екипа. Бандите триади можеха лесно да ги открият.

Продължиха напред в северна посока към водата, като всячески се стараеха да остават под прикритие, а над тях се чуваше тупането на лопатите на хеликоптери и прожекторите им скачаха от една сграда на следващата.

* * *

Джак Райън имаше чувството, че всички сирени на Хонконг са докарани в квартал Уанчай и вият. Още преди късите, лаещи изстрели на автомат да отекнат между високите сгради преди няколко секунди, ушите на Джак вече бучаха от сирените на полицията и противопожарните коли, както и от пушката, с която стреля в уличката зад клуба.

Тичаше по пешеходната алея след Адам, който сега ги водеше, и усещаше тежестта и натиска на деветмилиметровия пистолет „Берета” под колана си. Без Адам Динг и Джак щяха да се натъкнат на полицейските барикади и забързаните банди от „14К”, които срещаха през няколко секунди. Досега бяха се разминали само с една група от пет-шест мъже, които според Адам бяха стрелци от „14К”. Джак се чудеше дали няма да ги срещне пак, когато и ако намери операторите, които отвлякоха ФастБайт.

Чуха нов залп и стана ясно, че американският екип за директни действия все още върви на север. Намираха се само на няколко преки от пристанище „Виктория”.

Докато тичаха, Джак запита:

— Лодка? Да им намерим ли лодка?

Динг се обърна към Яо:

— Кое по брега е най-близко до нас?

Яо отговори:

— Ето там има частно пристанище, но не става. Със сигурност ще ги чакат патрулни лодки с прожектори, а хеликоптерите отгоре ще имат отлична видимост. Онези няма да успеят да се измъкнат по вода от тази гадост.

Чавес почука слушалката, докато тичаше. Гавин отговори веднага.

— Къде си? — запита Чавес.

— Приближавам клуба отзад, но тук е пълно с хора. Някои от тях трябва да са от „Четиринадесет К”.

— Гавин, колата ни трябва много.

— Добре, но не обещавам. Не съм сигурен даже, че…

— Това е въпрос на живот и смърт! Направи нещо.

— Ама тук има полиция и…

— Измисли нещо и ми се обади — прекъсна го Чавес и затвори.

Тримата мъже се заковаха на място. Чуха пред себе си стрелба. От „Хеклер и Кох” МР7 със заглушител. Динг и Джак познаваха този звук.

Операторите се намираха някъде наблизо.

Джак влезе в малък бетонен двор между четири еднакви на вид сгради. Единствената светлина тук идваше от няколко червени китайски лампи, окачени на кабел над метални маси в двора и над малка оградена детска площадка. От другата страна на двора Джак забеляза под един навес групата мъже, които беше видял да излизат от бара.

Райън направи крачка назад, коленичи и отново надникна.

Мъжете изглеждаха сякаш току-що са нападнали Омаха Бийч[6]. Всеки беше или сериозно ранен, или помагаше на някой сериозно ранен. Двама носеха нещо, което приличаше на тяло на мъртвец.

Динг надникна бързо и веднага се скри, като издърпа Райън обратно зад прикритието. Остана така и изсвири остро с уста, след което извика:

— Чуйте! Тук има приятели! Група от трима ДПА! Готови сме да помогнем, ако желаете!

Съкращението ДПА хората от ЦРУ използваха, за да се идентифицират на терен. То означаваше „друга правителствена агенция” и създаваше по-голяма безопасност, отколкото да кажеш „Управлението” или „Компанията”, както наричаха често ЦРУ.

Чавес знаеше, че хората отсреща ще го разберат, независимо коя правителствена агенция на САЩ представляват.

Майър погледна към Рейноса, за да се увери, че не си въобразява какво е чул. Раненият оператор кимна разсеяно, после се опря на стената на двора и вдигна автомата за прикритие, в случай че са в капан.

Майър викна:

— Излезте един по един, с вдигнати и празни ръце!

— Излизаме — викна Чавес, вдигна ръце и пристъпи в слабата светлина под хартиените фенери.

Джак Райън и Адам Яо постъпиха по същия начин и след тридесет секунди се заеха да помагат на „тюлените”.

Майър каза:

— Можем да говорим, докато се движим.

Райън се спусна да хване мъжа с кървавите превръзки около левия прасец, а Адам Яо отмени пребледнелия „тюлен” със счупеното рамо и пое мъжа с простреляното коляно.

Чавес вдигна мъртвия „тюлен” от земята на рамо, за да могат двамата стрелци, които го носеха, да използват автоматите си.

Заедно десетте оцелели американци и завързаният и скрит под качулката Джа Шухай тръгнаха отново на север. Пак се движеха прекалено бавно, макар и не както преди.

Навсякъде се чуваха полицейски сирени и във всички посоки светеха фарове, отгоре летяха хеликоптери и светлините от прожекторите им се отразяваха от прозорците. За щастие на „тюлените”, двамата оператори от Колежа и Адам Яо, високите блокове не позволяваха на прожекторите на хеликоптерите да осветяват чак долу.

* * *

След пет минути намериха убежище сред някакви дървета в парка „Тунлуо’уан”. По улицата до тях летяха полицейски коли във всички посоки. Минаха и няколко коли с млади и здрави на вид младежи, които често спираха, за да осветяват с прожекторите си парка.

Мъжете бяха залегнали в тревата, а сержант Джим Шипли лежеше върху Джа Шухай, за да не му позволява да мърда и да вдига шум.

Чавес се обади на Биъри и се изненада приятно, като разбра, че шефът на компютърния отдел е успял да се справи с първото си предизвикателство на терен. Успял беше да убеди полицаите да пуснат „неговия” миниван от паркинга и Динг му каза къде се намират.

Главен старшина Майкъл Майър провери ранените си бойци, а после изпълзя до тримата нови членове на групата. Не знаеше кои са те. Ниският латиноамерикански тип беше най-възрастен и само той говореше, а високият млад американец криеше лицето си с мокра от пот хартиена маска, докато азиатецът изглеждаше уморен и шашардисан.

Майър махна към Яо.

— Теб видяхме зад целта. Накарах Потийт да те върже. Не знаехме, че си ДПА. Извинявай.

Яо поклати глава.

— Няма проблем.

— Искахме да се свържем с вас от самото начало, но ни казаха, че при вас има сериозно изтичане на информация, и затова не можехме да се координираме.

Яо отговори:

— Правилно сте решили. Има изтичане, но не е от Хонконг. Повярвайте, никой не знае къде съм и какво правя точно сега.

Майър вдигна вежда зад очилата си за стрелба.

— Добре.

Чавес запита:

— Момчета, а вие от кои сте?

— ГРСБ.

Чавес знаеше, че Групата на САЩ за разработване на специализирани бойни методи, или ГРСБ, е организацията, известна преди като „Тюлен-екип шест”. Не се изненада, като му казаха, че точно този екип е от най-елитните звена в САЩ. По дяволите, дори и след толкова поражения успяха да очистят поне двадесет души от врага за двадесет минути и се намираха на крачка от успешното завършване на мисията си, макар Динг да знаеше от опит, че Майър ще запомни тази операция само като схватката, при която загуби един от своите.

Водачът на екипа „тюлени” презареди автомата си.

— Предвид ранените и хеликоптерите отгоре, ще е много трудно да се измъкнем. Вие, момчета, познавате района по-добре от нас. Имате ли свежи идеи как да се измъкнем от тия лайна?

Чавес се наведе към него.

— Мой човек пътува насам с микробус. Ако се насилим, ще се съберем. Къде трябва да отидете?

„Тюленът” отвърна:

— На северния пристан на ферибота. Няколко километра оттук. Ще ни вземат с гумени лодки.

Чавес схвана, че тези хора са дошли тук с лодка или подводница и че техен човек ги чакал на брега с микробуса, докато другите им двама колеги са наблюдавали Джа. Като за гъсто населен град като Хонконг тази операция беше доста бърза и мръсна, но Динг знаеше, че Министерството на отбраната отчаяно опитва да спре киберзаплахата срещу своята мрежа.

Майър се обърна към Чавес:

— Изтеглих онези двамата от бара, защото исках да изпълня операцията със седем души и един да чака на волана. Те казаха, че вътре има четирима или петима пазачи и толкова.

Динг отвърна:

— Четирима бяха, но нещата доста бързо се оплескаха. Някакви костюмари от консулството влязоха в клуба, за да наблюдават Джа от името на Министерство на правосъдието според мен. Уплашиха охраната на китайчето и затова повикаха цял микробус хора, преди вие да пристигнете.

— Мамка му — каза Майър. — Трябваше да се сетим.

Чавес поклати глава.

— Законът на Мърфи.

Майър кимна.

— Никога не пропуска.

В този момент фаровете на една кола осветиха пътя през малкия парк. Колата забави ход и продължи съвсем бавно към тях.

Динг се обади на Гавин:

— Къде си?

— Карам на изток. Аз… Май се обърках. Не знам къде съм.

— Спри където си.

Колата спря.

— Светни с фаровете.

Фаровете присветнаха.

— Добре. Виждаме те. Дай напред около двеста метра, бързо, и скачай на задната седалка. Направи място, защото имаме дванадесет тела.

— Дванадесет?

* * *

Сега Чавес караше в североизточна посока, като следваше указанията на Яо от седалката до него. Отзад девет живи мъже и един мъртъв пътник се притискаха един до друг като сардини. При всяко друсане на пътя те стенеха и охкаха и всеки завой изкарваше въздуха от дробовете на мъжете най-отдолу. Сержант Липински, медикът, се бореше самоотвержено да стяга бинтовете, до които стигаше с ръка. Другите рани трябваше да останат без грижи.

Динг караше бавно и гледаше да не сменя лентите много, но на един червен светофар на „Глостър Роуд” към тях приближи човек от „14К” и го погледна в очите. Извади мобилен телефон от джоба си и го вдигна към ухото си.

Чавес погледна право напред и промърмори:

— Мамка му, това още не е приключило.

Когато се включи зелената светлина, той ускори напред, като се стараеше да не изглежда сякаш бяга и се надяваше силно, че онзи няма да разбере, че всъщност червеникавият микробус е пълен с въоръжени гвейло.

Но надеждите му се оказаха напразни.

Докато се движеха на изток в дъжда по една странична улица, успоредна на „Кингс Роуд”, в кръстовището навлезе малка кола с две врати и с изключени фарове. Чавес трябваше да завие рязко, за да избегне страничния удар.

Докато колата се движеше с тях от страната на Чавес, един мъж се измъкна от седалката до шофьора, седна на вратата и вдигна автомат АК–47 над покрива, като го насочи към Чавес.

Динг извади пистолета от колана си и стреля през стъклото, докато държеше волана с лявата си ръка.

Няколко куршума от автомата се забиха в минивана, преди Чавес да улучи шофьора на колата във врата. Колата зави рязко и се удари силно в стената на една офис сграда.

— Има ли ударени? Има ли ударени? — изкрещя Чавес, убеден, че с толкова хора в малката кола мощните куршуми не може да не са улучили няколко души.

Всички се обадиха, като ранените мъже казаха, че не изпитват повече болка отпреди, и дори ФастБайт22 отговори, че е добре, когато Адам го запита дали не е прострелян.

Това, че четирите куршума, които попаднаха в минивана, бяха улучили мъртвия оператор, който лежеше опрян на страничната стена, се оказа малко чудо.

Чавес се понесе на изток с по-висока скорост, но внимаваше Да не привлича повече от необходимото внимание.

След като обсъди с Адам Яо кое е най-подходящото и най-отдалечено от бара място за лодката, Майър успя да нагласи микрофона до устата си изпод натрупаните върху него тела. Накрая се свърза с екипа за оттегляне и им каза, че ще ги чака няколко мили на изток, в „Сай Ван”.

Чавес стигна там малко след три сутринта, намери един усамотен скалист плаж и всички с усилие се измъкнаха от тесния микробус.

Тук, скрит зад високите камъни, Липински, медикът на групата, смени превръзките на всички ранени. Рейноса и Банерман бяха загубили доста кръв, но засега изглеждаха стабилни.

Докато чакаха „тюлените” с надуваемите лодки, Джак се наведе към Динг и каза тихо:

— Ще задържим ли джобния компютър на ФастБайт?

Чавес го изгледа.

— Много пред теб съм, хлапе. Ще го дадем на Гавин, а после ще намерим начин да стигне до Министерството на отбраната.

Внезапно в тъмните води до брега се появиха три надуваеми лодки „Зодиак”.

Главен старшина Майкъл Майър събра хората си, както живите, така и мъртвеца, и бързо стисна ръката на Яо.

— Защо ли не бяхме с вас от самото начало?

Адам отвърна:

— Едва ли щяхте да имате по-малко проблеми. Ние течем като сито. Но се радвам, че помогнахме. Жалко, че не можем да направим повече.

Майър кимна, благодари на Райън и на Чавес, а после се присъедини към хората си, които се качваха в надуваемите лодки.

Лодките завиха, отдалечиха се от брега и се стопиха в нощта.

Когато „тюлените” изчезнаха, Гавин Биъри се обърна към Адам Яо:

— Имаш ли идея къде тук може човек да намери палачинки?

Яо, Райън и Чавес се разсмяха уморено и се качиха в колата.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДВЕ

Д-р Тун Гуогун, с кодово име Център, седеше пред бюрото си и наблюдаваше записите от дузината камери на общината и на частни фирми. Записът представляваше видеомонтаж, направен от охраната в неговия „Призрачен кораб” и показващ събитията от предишната вечер.

Видя от вътрешността на клуб „Стайлиш” как в коридора се появяват белите мъже, как полудялата тълпа реагира при престрелката и как един човек издърпва младия Джа през масата, за да го завърже и завлече назад в тъмнината.

От една камера на съседния магазин, насочена към улицата, видя катастрофиралия черен микробус и как мъжете излязоха от него с Джа и с един мъртъв командос и изчезнаха бързо в тъмна уличка.

Видя записа от камерата на пътната полиция на пресечката при „Кинг Роуд”, която показа как червеникавият миниван завива рязко, за да избегне колата с две врати и с въоръжения мъж, след което леката кола зави рязко и се блъсна, а миниванът с Джа и похитителите изчезна в нощта.

Тун не показа никакви емоции, докато гледаше.

До рамото му стоеше прав и гледаше монтажа на изпълнения с жестокости запис ръководителят на охраната на „Призрачния кораб”. Той не беше от триадите, но отговаряше за координацията с тях.

Убити и ранени са двадесет и девет членове на „Четиринадесет К”. Както виждате от записа, и някои от хората на противника също претърпяха загуби, но не намерихме никой от тях в местните болници.

Тун не каза нищо. Отбеляза само:

— ЦРУ.

— Да. Техният местен агент, Адам Яо, за когото знаехме от последната седмица, определено се вижда тук на записа.

— Ние четем комуникациите на ЦРУ. Знаем, че Яо е тук, в Хонконг, и наблюдава нашата операция. Защо не предотвратихте това?

— Ако ЦРУ бяха използвали свои сили или ако бяха координирали отвличането с други, ние щяхме да знаем за него и да се подготвим. Но Пентагонът е използвал военни сили, очевидно от тяхното Обединеното командване за специални операции. Нямаме дълбок и постоянен достъп до комуникациите им.

— Защо ЦРУ са използвали тях? Подозират ли изтичане на информация от мрежата си?

— Не. От информацията на ЦРУ, която следим след удара, установихме, че тази група командоси случайно се е намирала на учение в Южна Корея и е можела да дойде тук бързо, при възможността за отвличане на Джа. Никой от Обединеното командване не е казал на ЦРУ за тях.

— И все пак агентът на ЦРУ присъства.

— Аз… не съм установил как е станало това.

Тун каза:

— Много съм разочарован от случилото се.

Шефът на охраната отвърна:

— Разбирам ви. Разглеждането на отвличането постфактум не ни помага много. Предотвратяването му щеше да е идеалният вариант.

— Докладвахте ли за това на нашите колеги в Пекин? — запита Тун.

— Да. Те молят да се свържете с тях при първа възможност.

Тун кимна.

— Времето ни в Хонконг свърши.

Изгледа пълния с жестокости филм втори път. Бързо протегна ръка и натисна един бутон, за да спре записа в момента, когато шофьорът на минивана стреля с пистолета си през прозореца от своята страна. Когато прозорецът падна и колата премина близо до камерата, на екрана се появи относително чисто изображение на лицето му.

Тун извади кадъра и след секунди го изчисти значително със софтуера на компютъра си.

— Този мъж се намираше в клуб „Стайлиш” в началото на всичко това, преди нападението. Не участваше в нападателната група.

— Да, смятам, че сте прав.

Тун и шефът на охраната разгледаха заедно необработените материали от клуб „Стайлиш” от преди и след отвличането. Видяха неизвестния мъж до бара преди нападението — седеше съвсем сам. Но след отвличането го срещнаха други двама. Заедно тримата излязоха през предния вход. Единият, висок, носеше обикновена хартиена маска на лицето си.

А другият беше Адам Яо.

Тун намери добра снимка на ниския мургав мъж, когато влизаше в клуба за първи път точно край охранителната камера на входа. Изчисти снимката още повече и увеличи лицето на мъжа.

— Знам кой е този — обяви Тун Гуогун.

Натисна няколко бутона на компютъра си и включи видеоконференция. Една жена със слушалки на главата седеше на бюрото си някъде на етажа на операторите в „Призрачния кораб”.

Изненада се, като се видя на камерата. Поизправи се в стола си и се поклони, без да става.

— Бюро четиридесет и едно.

— Елате в кабинета ми.

— Да, Център.

* * *

След малко жената влезе в тъмния офис на Тун, спря до шефа на охраната, поклони се бързо и застана мирно с насочен право напред поглед.

— Погледни тази снимка.

Жената надникна край Центъра и се вгледа в екрана за няколко секунди, след което отново застана в стойка „мирно”.

— Това, изглежда, е обектът Доминго Чавес от Мериленд, Америка, фирма „Хендли Асошиейтс”. Съпруга — Патси Чавес. Един син — Джон Патрик Чавес. Доминго Чавес е служил в армията на САЩ, а после в отдела за специални дейности в ЦРУ. След напускането си…

— Знам кой е — прекъсна я Тун. — „Хендли Асошиейтс” е цел, която ни интересува, нали?

— Да, Център.

— Те убиха Картал и неговата банда либийски боклуци в Истанбул преди няколко месеца, нали?

— Да, Център.

— Вие, изглежда, знаете всичко за Чавес и „Хендли Асошиейтс”.

— Да, Център.

— Знаехте ли също, че господин Чавес и най-малко един негов колега са били тук, в Хонконг, снощи и са помагали на ЦРУ и на военните от САЩ да заловят Джа Шухай, шеф на нашия отдел програмисти, и че са убили много от нашите домакини от „Четиринадесет К?” Очите на младата жена се преместиха върху Центъра, а бялата й кожа сякаш доби сивкав цвят, когато кръвта се отдръпна от лицето й. Тя отговори тихо:

— Не, Център.

— Имаме ли вече дълбок и траен достъп до мрежата на „Хендли Асошиейтс”?

— Не, Център.

— Аз заповядах това да стане преди месеци.

Жената отговори:

— С помощта на хората ни в Шанхай и Вашингтон поставихме троянски кон на диск, доставен на „Хендли Асошиейтс” миналата седмица. Троянският кон все още не е активен.

— Вероятно хората там са открили програмата и не са инсталирали диска?

Жената примигна.

— Възможно е.

С върха на химикалката си Тун потупа друга снимка. Тя показваше Адам Яо, Доминго Чавес и висок чернокос мъж с хартиена маска на лицето.

— Това не е ли Джак Райън, синът на президента на Съединените щати? Той работи в „Хендли”.

Жената изгледа снимката.

— Аз… не знам, Център. Не виждам лицето му.

— Ако имахме достъп до мрежата им, щяхме да знаем точно кой е този, нали?

— Да, Център.

Тун помисли малко. Накрая каза:

— Ще бъдете назначена на друга длъжност. Свободна сте.

Жената се поклони и излезе от стаята. Тун включи друга видеоконференция още преди тя да излезе от вратата, този път с директора на отдела за контрол в „Призрачния кораб”.

— Заменете бюро четиридесет и едно с контрольор, който говори най-добре английски език, и го инструктирайте да поеме контрол над полевия оператор, който говори английски най-добре, който и да е той и където и да е сега в света, и да го изпрати в град Вашингтон. Елате в офиса ми след тридесет минути, като всичко това трябва да е изпълнено, за да ви дам други указания.

Без да чака отговор, той изключи връзката и завъртя стола си към директора на охраната.

— Военните къде закараха Джа?

Мъжът погледна към бележника в ръката си.

— Работим по намирането на тази информация. Със сигурност в Съединените щати, вероятно в базата „Андрюс” на ВВС. Оттам вероятно ще го предадат на ЦРУ за разпит. Ще използват тайна квартира, тъй като ще искат да го разпитват, преди да го поставят под официален арест.

Тун кимна.

— Искам адрес.

— Ще го намеря.

* * *

През последните няколко седмици се налагаше Валентин Коваленко да работи по цял ден, както и много нощи. Поставяше подслушвателни устройства във фирмени офиси, проникваше в безжичната комуникация на технологични фирми, крадеше информация от кредитни карти и изпълняваше различни други задачи.

Но тази вечер не работеше за Центъра. Прекара деня тук, в Барселона, за да фотографира един английски политик, дошъл на почивка в слънчева Испания с приятелка и оставил съпругата си в сивия Лондон с четирите деца.

Но това беше през деня. А тази вечер му предстоеше лична мисия. След като купи предплатен телефон от един магазин на няколко километра от апартамента на булевард „Роза”, отиде в едно интернет кафене, за да потърси телефонен номер, който не знаеше наизуст. Записа си го на лист хартия, след което се отби в един бар и изпи бързо две чаши вино, за да успокои нервите си, след което се върна в апартамента и реши да се обади. Погледна към компютъра на бюрото си. Програмата „Криптограм” стоеше отворена и мигаше.

Мамка му.

Отиде при малкото бюро. Реши първо да види какво иска Център и след като се освободи от него, да се обади на спокойствие на баща си, Олег Коваленко, в Москва.

Баща му нямаше компютър, нито пък мобилен телефон. Всъщност организацията на Центъра нямаше никакъв досег до него.

Валентин мислеше да разкаже на баща си възможно най-малко за случилото се, след което да го изпрати в СВР в Москва, където да поговори със старите си приятели и да им обясни ситуацията. Арестуването заради Джон Кларк. Бягството от затвора и принудителното му вербуване в организацията на Центъра.

Баща му и старите му приятели щяха да го измъкнат.

Реши да постъпи така, след като отиде до руското посолство в Барселона, пред което беше минал няколко пъти, но не смееше да влезе, защото реши, че не е безопасно да се свързва с никого там. Баща му можеше да свърши тази работа вместо него от Москва, където Валентин познаваше много хора, а и имаше възможност да насочва баща си към всеки от приятелите си, които можеха да помогнат.

Но преди това щракна в програмата „Криптограм”. Написа „Тук съм”. Издърпа картата от фотоапарата си и я вкара в компютъра. Написа „Сега качвам снимките”.

Програмата се включи и Центъра прие информацията.

Но отговорът оттам не съответстваше на съобщението на Коваленко. На екрана се появиха думите „Всеки греши”.

Учуден, Коваленко написа „Какво значи това?”

„Сгреши, като опита да се свържеш с баща си.”

Незабавно по тила му изби пот. Понечи да напише нещо за свое оправдание, но се въздържа.

„Откъде знае Центъра, мамицата му?”

След кратко забавяне той написа:

„Той ми е баща.”

„За нас това е без значение и той е без значение за задачата ти. Няма да се свързваш с никого от предишния си живот.”

„Но той не работи вече. Няма да каже на никого.”

„Няма значение. Трябва да следваш указанията.”

Коваленко погледна към новия мобилен телефон. Нямаше как Центъра да сложи следящо или подслушвателно устройство на всеки нов неразопакован телефон на света.

Но интернет кафенето? Възможно ли беше наистина те да наблюдават всяка машина във всяко интернет кафене в Барселона? В Европа? В света? Невъобразимо. Невъзможно.

„Чакай малко” — каза си той. Извади своя мобилен телефон от якето си. Достатъчно дълго беше работил за Центъра и можеше да се досети поне отчасти каква технология използват срещу него. Вероятно телефонът му е снабден с устройство, което им праща географските му координати. Така можеха да следят къде ходи и ако Центъра наистина го следеше, знаеше, че е ходил в интернет кафенето. В такъв случай, предположи Коваленко, е можело да проследят трафика от тези компютри. Да видят, че е търсен телефон в Москва. Може да са разпознали името или пък да са направили собствено търсене и така да са разбрали, че той опитва да се свърже с баща си.

Може да са го следили и когато е купил телефона.

Така ли го правеха?

Не че е лесно, но поне изглеждаше, че не са всесилни.

Мамка му. Глупаво беше постъпил. Трябваше да опита нещо друго, да измисли друг начин да се сдобие с номера на баща си.

Написа:

„За вас работя вече три месеца. Искам да се върна към предишния си живот.”

Получи неочакван отговор:

„Ще продължиш да изпълняваш инструкциите ни. Ако беше успял да се свържеш с баща си, сега той нямаше да е жив.”

Коваленко не отговори.

След миг на екрана се появи нов текст:

„Днес ще ти бъдат оставени документи в Барселона. С тях ще заминеш за Съединените щати. Тръгваш утре. Там ще наемеш подходящо жилище във Вашингтон, откъдето ще работиш. Имаш два дни да заемеш позиция и да докладваш готовност за получаване на оперативни указания.”

Думата „Вашингтон” изненада и притесни Коваленко.

„Не съм в добри отношения със сегашната им администрация.”

От това по-слабо не можеше да се каже. Преди година Коваленко беше подготвил заговор с милиардера Пол Ласка, гражданин на САЩ, за да съсипе предизборната кампания на Джак Райън. Ласка и Коваленко не успяха и въпреки че милиардерът, изглежда, се отърва, Валентин се превърна в доста неудобна фигура в Кремъл и затова го захвърлиха в глуха линия.

Коваленко не се съмняваше, че администрацията на Райън знае всичко за него. Идеята да лети до Вашингтон, за да работи за сенчеста престъпна организация, му се стори ужасна.

Центъра отговори:

„Знаем за участието ти в случая с Джон Кларк и съответно с президента Райън. Документите, кредитните карти и легендата ти ще ти позволят да влезеш в страната и да се установиш. Оперативните ти умения ще ти позволят безопасно пребиваване там.”

Коваленко остана загледан в екрана известно време, преди да напечата:

„Не. Не искам да ида в Америка.”

„Ще идеш.”

Отсреща не написаха нищо друго. Само тези настоятелни думи.

Валентин написа „не”, но не натисна клавиша за изпращане. Само го изгледа.

След няколко секунди изтри думата „не” и написа:

„Колко продължителна е задачата?”

„Неизвестно. Вероятно не повече от два месеца, но всичко зависи от твоите умения. Смятаме, че ще се справиш.”

Коваленко каза на глас:

— Да. Заплахи и ласкателства. Ритни агента в задника, а после му направи свирка.

Не знаеше нищо за Центъра, но разбираше, че онзи е опитен в шпионските работи.

Руснакът напечата:

„И ако откажа?”

„Ще видиш какво ще ти се случи, ако откажеш. Предлагаме да не отказваш.”

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ТРИ

В живота на полевия агент на ЦРУ има моменти, изпълнени с адреналин и вълнение, но тук изобилстваха.

Адам Яо прекара нощта в малката чакалня на автотенекеджийница в квартал „Сайуан” в Хонконг, на няколко километра от апартамента си. Докарал беше тук минивана на съседа си и плати богато на собственика и помощника му да работят цяла нощ, за да почистят тапицерията от кръвта, да запълнят и китосат дупките от куршуми, да пребоядисат колата и да сменят счупените стъкла.

Сега, в седем сутринта, тенекеджиите приключваха, което значеше, че Адам ще успее да паркира колата на мястото й навреме, преди съседът му да излезе от апартамента си, за да иде на работа.

В това нямаше такава тръпка и вълнение, както предишните няколко дни, но Яо не можеше да върне колата на приятеля си в онзи вид.

Съседът му и негов връстник, на име Роберт Кам, имаше три деца и притежаваше колата по необходимост. През последните два дни караше мерцедеса на Адам и не се оплака нито веднъж. Въпреки годините си мерцедесът беше в отлично състояние и возеше адски по-добре от минивана.

Собственикът на тенекеджийницата подхвърли ключовете към Яо и двамата провериха колата заедно. Адам остана впечатлен — не откри никакви следи от повреди по колата, а страничните прозорци се оказаха заменени с нови, затъмнени абсолютно както предното и задното стъкло.

Адам последва собственика до гишето и плати сметката. Взе фактура с разбивка на всички работи. Този бърз ремонт се оказа ужасно скъп, а и той плати със собствените си пари. Възнамеряваше да изпрати фактурата в Ленгли и да побеснее, ако не му признаят и възстановят тези разходи.

Но нямаше да представи фактурата скоро. Все още се намираше тук, на терен, и силно подозираше, че някъде между хората на ЦРУ в Азия и тези в Ленгли изтича информация.

Най-малко от всички му се щеше да прати съобщение, че е участвал във вечерната престрелка преди два дни.

Адам подкара бързо минивана към дома си, като всяка минута проверяваше часовника си и се надяваше, че ще успее да върне колата на паркинга навреме, за да я намери там съседът му.

Агентът живееше в Сохо — моден и скъп район в централната част на Хонконг, на стръмен склон. Яо не можеше да си позволи малкия, но модерен апартамент със скромната си заплата на агент на ЦРУ, но пък жилището съответстваше на прикритието му на президент и собственик на фирма за разследвания и така от Ленгли бяха приели ситуацията.

Съседът му Роберт обаче, работеше в банка HSBC и вероятно взимаше над четири пъти повече от заплатата на Адам, въпреки че доходите му вероятно доста страдаха от това, че имаше три момчета.

Адам стигна блока и пое нагоре по рампата към гаража малко след седем и тридесет сутринта и направи завоя, след който можеше да заеме номерираното място за минивана.

Пред себе си, в края на редицата коли, Адам видя Робърт да приближава черния му мерцедес с куфарче в ръка и сако, преметнато върху ръката.

„Мамка му” — каза си Яо. Все още можеше да размени колите с него, но трябваше да измисли някаква причина защо връща минивана сега. Зае се да измисли нещо, като караше към номерираното паркомясто на Робърт, една редица по-назад от собственото му.

Видя как Робърт отваря вратата на мерцедеса и седна в него в мига, когато той вкара минивана на определеното му място. Агентът на ЦРУ бутна скоростния лост в позиция „паркиране” и в този момент Робърт вдигна поглед и го забеляза. Адам се усмихна и размаха виновно ръка, с гримаса на извинение, че чак сега връща минивана.

Робърт се усмихна.

И в този момент изчезна сред ярка светлина.

Мерцедесът избухна пред очите на Адам и се разлетяха парчета, а ударната вълна, видима като стена от прах, разтърси гаража, спука новите стъкла на минивана и блъсна силно главата на Яо в облегалката за тила.

Алармите на сто луксозни коли се разпищяха, завиха и запиукаха, а върху минивана се посипаха парченца кола и бетон от тавана на паркинга, напукаха още повече предното стъкло и пробиха предния капак и покрива на няколко места. Адам усети струйка кръв по лицето си, където стъклото от колата го поряза, а задушаващият дим от експлозията в затворения от всички страни паркинг изпълни дробовете му.

Успя да се измъкне от повредения миниван и препъвайки се, отиде при мерцедеса.

— Робърт! — изкрещя той и се препъна от една паднала от тавана двойно Т-образна метална греда. Застанал на ръце и колене, той се зае да бута и рита усуканите ламарини на другите коли, докато болката от удара в седалката пулсираше в главата му и кръвта течеше обилно от лицето му.

— Робърт!

Покатери се на предния капак на мерцедеса, погледна към горящия интериор и видя овъглените останки на Робърт Кам на седалката на шофьора.

Адам Яо се обърна с ръце на главата.

През последната година беше срещал сто пъти Робърт с жена му и трите им деца в асансьора или при минивана. Когато се смъкна от горящите останки от колата си, Яо си спомни как децата, облечени в екипи за футбол, се смееха и играеха с баща си, и седна на разкъртения бетон сред натрошени аудита, беемвета, ландроувъри и други усукани парчета метал, които само допреди няколко секунди представляваха редици луксозни автомобили.

— Робърт.

Този път Адам изрече името, без да крещи. Легна на земята, замаян и окървавен, но се насили да стане и тръгна през прахта и дима, а виещите аларми на колите засилваха звъна в ушите му. Накрая забеляза изхода и тръгна към него.

Мъже и жени от улицата изтичаха към него, за да му помогнат, но той ги отблъсна и посочи към мястото на взрива, и хората се спуснаха натам, за да търсят оцелели.

След миг Адам се озова на улицата. Усети хлад тук, на хълма, в прохладната сутрин над задръстените улици на централната част и над влагата около пристанище „Виктория”. Тръгна надолу по една стръмна улица, избърса кръвта от лицето си, когато край него прелетяха няколко аварийни коли и се понесоха нагоре към черния дим на две преки отзад.

Адам вървеше без посока.

Мислеше за Робърт, за своя приятел, за мъжа на неговите години, който седна в неговата кола и загина от бомбата, която определено беше предвидена не за него, а за Адам Яо.

Когато отиде на пет преки от дома си, звънът в ушите му понамаля, а пулсиращата болка от удара в тила утихна достатъчно, за да му позволи да се замисли за собственото си положение.

Кой? Кой е направил това?

Триадите? Но как, мамицата им, могат да знаят кой е той и къде живее? Единствените, които знаеха, че той работи за ЦРУ, освен самото ЦРУ, бяха хората от „Хендли Асошиейтс” и всеки, който успяваше да чете трафика на съобщенията от Хонконг и Китай.

В никакъв случай не можеше триадите да получават информация от ЦРУ. Триадите се занимаваха с проститутки и пиратски дискове, а не с убийства на агенти на ЦРУ и с компрометиране на информацията на разузнавателни агенции.

Ако не са триадите, значи е КНР. Някак, по някаква причина Китайската народна република искаше смъртта му.

А дали ФастБайт не беше работил тук, с триадите, за Китайската народна република?

Нищо от това не се връзваше. Адам знаеше как работят тези организации.

Колкото и объркан да се чувстваше от случилото се, нараненият и кървав оператор от ЦРУ беше кристално сигурен в едно шибано нещо.

Нямаше да се обажда в ЦРУ; нямаше да казва нищо на никого за нищо. Адам, оркестърът от един човек, щеше да се махне от тоя шибан град със собствени сили.

Продължи да слиза, олюлявайки се, надолу, към пристанището, и да бърше кръвта от очите си.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

Брандън (Траш) Уайт провери добре ли е поставил кислородната маска върху устата си, даде знак на застаналия от дясната му страна оператор на палубния катапулт, след което сложи дланта си върху лоста за газта на своя изтребител F/A–18 „Хорнет”. С известно нежелание стисна с дясната си длан „окачалката за хавлии” — металната дръжка пред главата му. Оставаха му няколко секунди, преди да се понесе във въздуха, и съвсем естествено той искаше да държи уредите за управление, но тук, на самолетоносача, важаха други правила. При изстрела от катапулта тялото на Траш щеше да се тласне рязко назад към седалката и ако държеше лоста за управление с ръка, вероятно и тя щеше да отскочи назад от претоварването, да дръпне лоста назад и да наклони самолета до състояние на неуправляемост.

Затова Траш хвана „стойката за хавлии” в очакване да изхвърчи от кораба като камък от прашка.

Непосредствено от дясната му страна самолетът на майор Скот (Чийз) Стилтън с позивна „Магия две-едно” се понесе рязко към носа, последван от парата от катапулта и червените пламъци от двигателите. След секунда се озова във въздуха, зави надясно и се издигна в красивото синьо небе.

В следващия миг тръгна и Траш. Истински. Ускори от нула до двеста шестдесет и шест мили в час за двете секунди, през които преодоля стометровата писта до края на кораба. Шлемът му се опря назад на седалката, а вдигнатата му дясна ръка се дръпна назад, но той не пусна дръжката в очакване на удара при отскачането на носовото колело от ръба на палубата.

След удара самолетът се озова над водата, с ревящи двигатели и без управление от страна на пилота. Траш бързо посегна към лоста за управление, рязко изтегли носа нагоре и наклони машината леко наляво, за да направи място зад себе си.

— Траш е във въздуха. Ура — съобщи спокойно той по радиото, за да извести Чийз, и се понесе нагоре в небето, за да измине стоте мили до протока на северозапад.

Изтребителите F/A–18 на самолетоносача „Роналд Рейгън” патрулираха над Тайванския проток вече от четири дни и през всеки от тези дни Траш и Чийз правеха по два полета. За късмет на Траш и кръвното му налягане, досега ги пращаха само на дневни полети, но той се съмняваше, че късметът му ще издържи още дълго.

Всъщност кръвното му налягане беше подскочило рязко при няколко срещи с пилоти от Народната освободителна армия. Траш и Чийз провеждаха бойно патрулиране от тайванската страна на протока, над сектора до брега на Тайпе в северната част на острова. Самолетите F–16 на Китайската република летяха в останалата част на протока и самолетите от „Роналд Рейгън” внимаваха да не преминат над централната линия и да влизат в китайска територия.

Но китайците не играеха по същите правила. През последните четири дни шестнадесет пъти техни самолети Су–27, J–5 и J–10 излитаха от базата във Фуджоу, тръгваха през широкия сто мили проток направо към Тайпе, столицата на Тайван, и се втурваха директно към централната линия. Десетина пъти дори хващаха в прицелите на радарите си американски или тайвански самолети. Но имаше и по-агресивни действия от тези „закачки” — в три случая китайски изтребители Су–27 и J–5 всъщност преминаха централната линия, преди да се върнат на север.

Това представляваше заплашителна демонстрация на мускули от страна на Китай и затова Траш и останалите пилоти летяха из протока готови за действие.

Траш и Чийз заминаха в своята патрулна зона, изпратени там от офицера в бойния информационен център на самолетоносача, известен като БИЦ, а от самолет Е2-С „Хокай” за ранно предупреждение, който патрулираше далеч на изток от протока, но наблюдаваше зоната с мощния си радар, получаваха информация какви други самолети има около тях.

Като разположени встрани очи и уши на пилотите в протока, самолетът „Хокай” можеше да следи другите самолети, ракетите и дори корабите на стотици мили във всяка посока.

След като заеха позиция, Траш и Чийз се понесоха по схема, подобна на състезателна писта, но на шест хиляди метра над водата. Траш инстинктивно мърдаше лостовете за газ и управление на самолета, за да не излиза от бойната формация със своя водещ, следеше информацията от радара и слушаше съобщенията от самолета „Хокай” и от бойния информационен център.

Далече под себе си виждаше разкъсани облаци, но нищо друго освен брилянтно синьото небе около себе си. Виждаше късчета от Китай, когато поемаше на север, и лесно различаваше Тайпе и други градове в Тайван, когато облаците на юг се разкъсваха достатъчно.

Въпреки осезаемото напрежение в протока Траш се чувстваше добре, че е тук, горе, сега, защото знаеше, че е получил най-доброто обучение, че има най-добрата подкрепа, най-добрия водещ и най-добрия самолет в целия конфликт.

А самолетът наистина беше прекрасен. Дълъг бе 17 метра и с разпереност на крилата 12 метра. В „хлъзгаво” състояние, или без оръжие и допълнително гориво, той тежеше само десет тона, благодарение на композитната си конструкция от алуминий и стомана. А двата звяра, турбовентилаторните двигатели на „Дженерал Електрик”, генерираха почти толкова мощност, колкото двигателите на триста и петдесет самолета „Чесна” 172, и му даваха отлична тяговъоръженост или възможност да достигне скорост Мах 1,5, тоест две хиляди километра в час, и да стои вертикално във въздуха като ракета, изстреляна от площадка.

Управляваният по електронен път самолет вършеше доста от работата на Траш, докато той оглеждаше небето и екраните пред себе си — левия дисплей за данни и десния за дигитална информация, предния дисплей за управление и движещата се карта надолу почти между коленете му.

В кабината имаше петстотин и тридесет превключвателя, но за почти всичко, необходимо да управлява самолета и да води бой, Траш използваше само шестнадесет бутона на лоста за управление и на газта, без дори да сваля очи от нашлемния дисплей.

Струващият тридесет милиона самолет беше един от най-добрите във въздуха, макар и не най-новият. Военноморските сили ползваха по-новия, по-голям и по-авангарден „Суперхорнет”, който струваше още двадесет милиона долара.

Траш тъкмо зави, за да последва Чийз обратно на юг, във формация, когато в слушалката му прозвуча съобщение от „Хокай”:

— Контакт точно напред, нула-четири-нула. Четиридесет и пет мили, лети на югоизток, единична група, двама, югоизточно от Путян. Курс две-едно-нула. Изглежда, летят към протока.

В слушалката си Траш чу гласа на Чийз:

— Към нас идват, братле.

— Ура, много сме популярни, а? — отвърна Траш с лек сарказъм в гласа.

Двамата пилоти бяха чували неведнъж подобни съобщения през последните четири дни. Всеки път се озоваваха в сектора с най-голяма опасност от проникване — китайските изтребители се спускаха към централната линия, но завиваха на северозапад, а после отлитаха към своя бряг.

Военновъздушните сили на Китай правеха финтове нагоре и надолу по протежение на протока, но никой не разбираше защо, освен ако не търсеха някаква реакция.

Чийз потвърди, че е получил съобщението от „Хокай” и веднага се заслуша в друго съобщение за контакт южно от своя сектор. Още двама противници навлизаха в протока. Там патрулираха два изтребителя F–16 на тайванските сили, които също получаваха информация от „Хокай”.

Чийз се обади до Траш:

— „Магия две-две”, спускаме до ангели петнайсет и се събираме един до друг, ако онези навлязат.

— Разбрано — отговори Траш и последва спускането и завоя на Чийз. И за миг не допускаше, че двамата китайски пилоти ще направят нещо различно от онова, което правеха през последните четири дни. Знаеше, че и Чийз смята така, но е достатъчно предпазлив, за да не допусне да го хванат със свалени гащи, като не отиде с водения си самолет на позиция, в случай че китайските самолети навлязат в тайванското въздушно пространство.

От „Хокай” дадоха нова информация на Чийз:

— „Магия две-едно”. Врагове нула-две-нула, четири-нула мили, три хиляди… изкачват.

— Магия две-едно, разбрано — отговори Чийз.

Почти веднага контрольорът от самолета „Хокай” съобщи на Чийз, че лошите, които летяха към тайванските F–16 на юг от тях, правят същото.

Траш каза:

— Изглежда, това е координирано.

— Нали? — отвърна Чийз. — Досега не правеха така. Изпращаха по двама. Интересно дали две двойки по едно и също време в съседни сектори не значи, че вдигат мизата.

— Ще разберем скоро.

Чийз и Траш разшириха формацията си и изравниха след спускането на хиляда и петстотин метра. Контрольорът от „Хокай” редуваше информацията за двата неизвестни вражески самолета, които летяха към тях, с информация за пилотите на тайванските F–16 на четиридесет мили южно от сектора им, в другата част на протока.

Тъкмо съобщи, че двамата врагове летят към „Магия две-едно” и „Магия две-две”, когато се обади контрольорът от самолетоносача:

— Още летят към централната линия на протока. С тази скорост и курс ще я нарушат след две минути.

— Разбрано — отвърна Чийз. Вгледа се в далечината, в опит да открие самолетите сред белите облаци и сивия фон на континента в далечината.

— „Магия две-едно”, тук „Хокай”. Нов контакт. Четири врагове излитат от Фуджоу и се насочват към протока. Изкачват бързо и завиват на юг, ангели три и качват още.

Траш разбра, че нещата стават сложни. Към него и неговия водещ идваха два китайски изтребителя от неизвестен тип, други два нападаха сектора на юг от него, а сега още четири тръгваха след първата група.

Контрольорът от самолетоносача съобщи, че четири F/A–18 „Суперхорнет” дозареждат източно от остров Тайван и че ще ги изпрати в сектора за помощ.

Чийз каза:

— Траш, виждам двамата на радара. Пред носа ми са. Ти виждаш ли ги?

Траш натисна един бутон и премахна повечето от цифровите данни на нашлемния си дисплей и на нашлемната прицелна система, а след това се вгледа в небето.

— Не — каза той, но продължи да оглежда.

Чийз каза:

— Шестдесет секунди до прехващането, ще летим по курс нула тридесет, двадесет градуса встрани, за да видят, че не ги заплашваме.

— Разбрано — отговори Траш и наклони крилата надясно, следвайки завоя на Чийз, като оставиха вражеските самолети извън предната си линия.

След няколко секунди Чийз съобщи:

— Лошите завиха наляво, за да излязат на курс за прехващане. Спускаме. Ще ускорим.

— Кучи синове — каза Траш, обзет от незабавно напрежение. Китайските пилоти се носеха бързо към централната линия и нарочно насочваха носовете на самолетите си, което означаваше и радарите и оръжията си, точно срещу самолетите на Морската пехота.

Със скорост за прехващане над хиляда и шестстотин километра в час, нещата се случваха много, много бързо.

— Завий по курс три четиридесет, за да се отклоним пак от тях — каза Чийз.

Траш зави обратно наляво, като последва Чийз, и след десет секунди забеляза на радара си, че китайците повториха маньовъра.

— Лошите ни следват по курс нула-едно-пет, двеста и осем мили. Две хиляди двеста и петдесет метра височина — каза той.

Контрольорът от самолета „Хокай” потвърди думите му и веднага върна вниманието си към тайванските изтребители, чиито нападатели правеха същото.

— Шило — обади се Чийз, за да каже, че един от лошите го следи с радара си.

След миг Траш чу предупредителния сигнал за захват с радар и на собствения си самолет.

— И мен ме захванаха. Онези не се ебават, а?

Чийз даде следващата заповед с тон, който Траш рядко чуваше от майора:

— „Магия две-две”, включи въоръжението.

— Разбрано — отговори Траш. Премести главния превключвател на позиция, при която цялото въоръжение се включваше и влизаше в готовност, а спусъкът за изстрелване на ракетите се намираше на върха на пръстите му. Все още не смяташе, че ще се наложи да се бие, но нивото на опасност нарасна бързо, след като врагът го прихвана в радара си, и знаеше, че двамата с Чийз трябва да са готови, в случай че инцидентът премине в престрелка.

Контрольорът ги информира почти в същия момент, че и тайванците са съобщили за радари.

Траш последва пореден завой на Чийз, встрани от централната линия и от наближаващите самолети. Погледна настрани през кабината, като използваше нашлемната прицелна система, която му представяше голяма част от информацията, без да се налага да гледа напред към таблото с приборите. Забеляза две черни точици, които се носеха бързо на фона на пухкав бял облак.

Съобщи бавно и енергично, но без излишно вълнение в гласа, както подобаваше на професионалист:

— „Магия две-две” вижда двама бандити. На десет часа, малко надолу. Вероятно са „Супер 10”.

Все още никой американец не беше се изправял срещу най-модерния фронтови изтребител на Китай, „Ченду J–10B Супер 10”, по-новата версия на „унищожителя” J–10. Траш знаеше, че в конструкцията на J–10 са използвани композитни материали точно както в неговия самолет, за намаляване на видимостта с радар и затрудняване на следенето с радарна ракета. Предполагаше се, че новият модел е с подобрени електронни средства за водене на война, което също помагаше.

Китайският самолет беше по-малък от F/A–18 и имаше само един двигател, за разлика от двата на „Хорнет”, но произведеният в Русия турбовентилаторен двигател даваше доста мощност на изтребителя за въздушен бой.

— Разбрано — каза Чийз. — Май днес ни е щастлив ден.

Китайците имаха над двеста и шестдесет действащи J–10, и може би не повече от четиридесет от новия модел. Траш не отговори — играта започваше.

Чийз се обади:

— Обръщат се към нас и са горещи! Тридесет секунди от централната линия и демонстрират враждебност.

Вместо контрольора от „Хокай” да потвърди думите на Чийз, както Траш очакваше, той каза:

— „Магия”, знайте, че тайванците южно от вас са нападнати, отбраняват се и има изстреляни ракети.

Траш каза изненадан:

— Посрани боже, Скот!

Чийз съобщи, че вижда самолетите пред себе си.

— Двама пред носа ми. Потвърждавам, че са „Супер 10”. „Хокай”, искаме разрешение за стрелба.

Преди „Хокай” да отговори, Траш запита:

— Разбрано, двама пред носа ти. Кого да поема?

— Аз държа този отляво.

— Разбрано. Хващам десния.

Чийз потвърди:

— Разбрано, две-две, държиш водения самолет отдясно.

Сега нашлемният дисплей и предупредителната система предупредиха Траш, че са засекли изстрелване на ракета. Един от китайските самолети току-що беше стрелял по него. Пилотът видя, че времето до попадение на ракетата в самолета му е тринадесет секунди.

— Ракета! Ракета! Отклонявам се надясно! „Магия две-две” е в защита!

„Мамицата му” — помисли Траш и рязко зави и се отдалечи от Чийз, след което премина в полет надолу с главата. Изтегли лоста за управление и без да вижда друго освен вода, ускори скоростта и снижаването си.

Крачолите на костюма му за претоварване се изпълниха с въздух, стегнаха краката му и принудиха кръвта в горната част на трупа му да остане там, за да може мозъкът му да продължи да мисли и сърцето му да бие.

Претоварването го накара да изсумти.

„Хокай” съобщи със закъснение:

— Двойка „Магия”, имате позволение за стрелба.

На този етап на играта Траш вече не даваше пет пари дали някой в безопасност далече в небето му дава позволение да отвръща на стрелбата. Въпросът тук беше на живот и смърт и Траш нямаше намерение да прави мързеливи осморки, докато го гръмнат.

По дяволите, не. Траш искаше да умрат онези, другите пилоти, и ако трябва, щеше да изстреля всичките си ракети, независимо от инструкциите на „Хокай”.

Но точно сега се налагаше да остане жив достатъчно дълго, за да успее да отвърне на стрелбата.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЕТ

Траш се носеше като ракета към водата на километър под него, и тя бързо изпълваше хоризонта. Като знаеше разстоянието от себе си до китайския самолет, когато онзи стреля, американецът беше убеден, че точно сега след него лети PL–12 — радарно управляема ракета със среден обхват и бризантна бойна глава. Траш знаеше също, че при максималната скорост Мах 4 ракетата щеше да го настигне. Знаеше много добре, че тази ракета може да взема завои с 38-кратно претоварване и няма да й избяга, защото претоварването ще го накара да загуби съзнание и ще осуети всичките му шансове да се измъкне от тази каша.

Траш знаеше, че ще трябва да използва познанията си по геометрия, както и други трикове.

На петстотин метра дръпна рязко лоста за управление, като обърна носа на самолета направо към приближаващата го цел. Не виждаше ракетата, която се задвижваше от ракетен двигател с бездимно гориво и се носеше в небето почти със скоростта на куршум. Но той не се отказа от маньовъра и се заоглежда внимателно, защото трябваше да определи точно откъде е изстреляна ракетата.

Излизането от този ход се оказа достатъчно трудно предизвикателство за двадесет и осем годишния капитан. Траш знаеше от обучението, че при такъв завой претоварването е седемкратно и че за да запази кръвта в главата си, ще трябва да направи „кука”. Напрегна всичките си мускули и изкрещя рязко „Кука!”, с което стегна вътрешностите си още повече.

В слушалките си чу собствения си глас:

— Кука! Кука! Кука!

След това ехо се чу гласът на „Кучката Бети” — гласовата предупредителна система с женски глас — твърде спокоен предвид новините, които съобщаваше:

— Губиш височина! Губиш височина!

Траш изравни самолета и видя на радара, че все още не се е отървал от опасността. Изхвърли топлинни примамки — покрити с алуминий стъклени влакна, които се разхвърчаха от пиротехническия заряд, образуваха широк облак зад самолета и трябваше да отклонят наближаващата ракета.

В същия момент Траш наклони самолета рязко надясно, дръпна лоста и се понесе като мълния странично на седемстотин метра над водата.

Пусна още топлинни примамки, докато дясното му крило сочеше водата, а лявото — слънцето.

Ракетата PL–12 се подлъга. Тя влезе в облака стъклени влакна с алуминий, загуби самолета от своя радар и след няколко секунди се удари във водата.

Траш беше успял да избяга от тази ракета със среден обхват, но маневрите и съсредоточаването върху заплахата позволиха на китайския изтребител отново да застане зад него. Американецът изравни крилете на петстотин и петдесет метра над водата, огледа се и разбра, че е загубил противника от погледа си.

— Чийз, къде е моят?

— Не знам, „Магия две-две”! Отбранявам се.

Траш разбра, че и Чийз се бие за живота си сега. Никой от двамата не можеше да помогне на другия — и двамата бяха сами, докато не убият врага си или не получат подкрепа от изтребителите „Суперхорнет” на Военноморския флот, които се намираха на няколко минути полет от тях.

Траш погледна към дигиталния дисплей над лявото си коляно. Малкият екран му показа всички самолети в района в изглед отгоре. Видя Чийз на север, а далеч на юг се виждаха и двата тайвански F–16.

Обърна глава максимално наляво и забеляза черния силует на самолета, който летеше отзад и над него на около три километра. Самолетът се намираше горе вляво на предния дисплей, но Траш все още можеше да се прицели в него чрез шлемния прицел.

Китайският изтребител се измести съвсем зад Траш, който зави рязко наляво, бутна газта напред и се спусна надолу, за да набере скорост и да не допусне врагът му да застане зад него.

Но китаецът предвиди този ход и пак застана зад американския самолет, като скъси разстоянието до около два и половина километра.

Китайският пилот стреля с 23-милиметровото си двуцевно автоматично оръдие. На метри от кабината на Траш, който зави надясно и се спусна още по-ниско, прелетяха трасиращи куршуми. Куршумите наподобяваха дълги лазерни лъчи и Траш видя как превръщат синьо-зелената вода пред него в гейзери от пяна.

Траш започна рязко да се наклонява наляво и надясно, като сега трябваше да държи носа на самолета хоризонтален, защото се намираше на двеста метра над водата и не можеше да слиза повече надолу, но и не искаше да губи скорост от изкачване. На жаргона на бойната авиация това се наричаше „отгърмян” или „отбрана от стрелба с оръдие”, но Траш и колегите му го наричаха „танца на пилето”. Той представляваше отчаян, грозен танц в опит самолетът да остане извън линията на стрелбата. Траш въртеше глава наляво и надясно в опит да не изпуска врага си, докато се мяташе натам-насам в небето. Забеляза как врагът му се накланя, за да последва новата му маневра за убягване, и че е почти застанал на позиция за нов обстрел.

След като поредният залп снаряди префуча нависоко, американският пилот видя, че вражеският изтребител е на малко над километър разстояние и е застанал в идеална позиция да го свали със следващия залп.

Траш не се поколеба — трябваше да действа. Стана „кльощав”, като завъртя самолета така, че да се вижда най-малък силует, и щом китаецът наближи, рязко вдигна носа нагоре. Тялото му се притисна още повече назад и надолу в седалката. Прониза го болка в кръста от претоварването, а очите му загубиха фокус, натиснати силно в гнездата си.

Тази отчаяна маневра увеличи разстоянието от вражеския изтребител не просто защото онзи се забави, а защото американецът зави перпендикулярно на линията на полета си в подходящия момент. Траш изстена и стисна зъби, след това погледна напред през стъклото на кабината.

Китаецът беше се съсредоточил върху оръдието си и не успя да реагира навреме. Стрелна се наред, на тридесетина метра над самолета на Траш.

Очевидно сега опитваше да убие скоростта си и да остане в зоната на контрол, но дори и с отворени въздушни спирачки и върната газ не можеше да намали скоростта си така бързо, както Траш.

След като сянката на китайския изтребител прелетя отгоре, американецът опита да застане зад него, за да стреля с оръдието, но противникът му се оказа добър и се постара доста да не се превърне в лесна мишена. Вдигна носа на самолета си нагоре, прибра въздушните спирачки и се издигна във вертикален полет.

Траш мина под него и незабавно се озова в зоната на опасност. За да не допусне китаецът да се окаже зад него, Траш даде газ и мина на форсаж, при което неговият F/A–18 подскочи като мустанг и се стрелна към слънцето сякаш върху две огнени колони.

Ускори нагоре, като постепенно изправи носа на седемдесет градуса, премина деветстотин и четиринадесет метра, след това хиляда и двеста, хиляда и петстотин… Забеляза китайския изтребител в небето над себе си, крайчетата на крилата му се местеха, докато пилотът търсеше американския самолет някъде зад себе си.

Траш стигна деветдесет градуса — напълно вертикално изкачване — и се стрелна нагоре с осемстотин и петдесет километра в час.

След шестдесет секунди щеше да се озове на четиринадесет километра над водата.

Но Траш знаеше много добре, че не разполага с шестдесет секунди. Изтребителят J–10 се намираше тук с него и вражеският пилот вероятно блъскаше глава натам-насам в кабината, за да разбере къде, по дяволите, е избягал онзи „Хорнет”.

На три хиляди метра капитан Уайт върна газта и изключи форсажа, след което наведе носа на самолета си. Разбираше, че противникът му, на няколкостотин метра под него и назад, все още не го вижда. Китайският пилот се преобърна и отново се насочи към водата.

Сякаш влакче на ужасите, Траш се превъртя и се втурна след противника, като след секунди го видя да преминава през един облак под него. Пилотът използваше маньовър „разделено S”, с който опитваше да се насочи към американеца с висока скорост и завой с носа надолу.

Траш натисна с палец малък бутон с формата на топче и превключи на стрелба с оръдието. Щом прицелът се появи на шлемния дисплей, китайският самолет се оказа в квадратчето, и то само на осемстотин метра от Траш.

Уайт изстреля един продължителен и два къси залпа от шестцевното си двадесетмилиметрово оръдие „Вулкан”.

Дългият залп мина доста пред китаеца, а също и вторият, който макар и по-близо, пак попадна пред самолета.

Последният къс залп, продължил част от секундата, удари вражеския самолет в дясното крило. Разлетяха се димящи парчетии. Китайският пилот сви бързо надясно. Траш го последва на шестстотин метра по дирята на тъмния дим.

Китайският самолет се спусна към водата, а Траш, който искаше да направи втори изстрел с оръдието, се нагласи на позиция с рязка „кука” и голямо претоварване.

Прицелът показа целта. От крилото и двигателя й излизаха пламъци и Траш осъзна почти веднага, че самолетът пред него ще загине.

Задницата на изтребителя избухна, той се завъртя рязко надясно и се понесе към морето, като се въртеше като тирбушон.

Траш прекъсна атаката, зави рязко наляво, за да избегне огъня, след което изравни крилата над водата. Нямаше време да се оглежда дали пилотът е катапултирал.

— Свален. Един в океана. Позиции, Чийз?

„Позиции” беше искане за местонахождението на другия самолет.

Преди водачът му да отговори, Траш погледна към цифровия дисплей и видя, че лети право към Чийз. Вдигна поглед и през няколко малки облачета видя отблясък на метал — Чийз се стрелна от дясно наляво.

Чийз се обади по радиото:

— Отбранявам се. Отзад ми е, на около две мили. Хванал ме е. Разкарай го, Траш!

Траш бързо проследи с очи линията назад, на север, и видя другия изтребител, който тъкмо изстрелваше ракета към горещите двигатели на Чийз.

— Завий надясно, две-едно! Ракета!

Траш не проследи ракетата, нито пък Чийз. Вместо това превключи за стрелба с ракета със среден обсег и топлинно насочване „Сайдуайндър”. Имаше „око” към китайския „Супер 10”, което означаваше, че го вижда през шлемния прицел.

Чу силно електронно жужене в слушалките си, което значеше, че ракетата търси подходящ топлинен отпечатък.

Жуженето се смени с писклив тон за захваната цел, когато китайският изтребител мина на не повече от пет километра пред носа на Траш, защото електрониката откри високата температура от двигателя на китаеца и я следеше.

Траш натисна бутона на лоста си и изстреля ракетата, която, оставяйки следа дим, полетя към китайския изтребител.

Тя беше от типа „стреляй и забрави” и затова Траш се обърна наляво, за да се нагласи зад вражеския изтребител, в случай че ракетата пропусне целта.

Бързо забеляза Чийз в небето. Той тъкмо завиваше рязко на юг, а от двете страни на самолета му изскочиха автоматично топлинни примамки, които се понесоха надолу, описвайки дъга.

Китайската ракета ги последва и избухна.

Траш обърна поглед към своята цел и видя, че онзи също хвърля топлинни примамки и завива наляво.

— Свали го! Свали го! — каза Траш на глас, подканяйки ракетата си да продължи към пламъка на двигателя на китайския самолет. Но тя се заблуди от топлинните примамки.

— Мамка му!

Траш отново превключи за стрелба с оръдията, но преди да се прицели, самолетът на врага се стрелна надолу.

Траш го последва с надеждата, че ще успее да се нареди зад него и да го свали.

— „Магия две-едно” се заема с бандити от север. Лисица три — чу съобщение той в слушалките си.

Не беше имал време да провери какво става с другите четири самолета, но определено Чийз ги обстрелваше с ракети с радарно управление от разстояние.

— Чийз, ангажиран съм, гоня онзи надолу.

— Разбрано, Траш. Онези от Военноморските ще са тук до две минути.

Траш кимна, след това насочи вниманието си към противника — китайския пилот и неговия самолет.

— Лисица три! — обади се Чийз, като изстреля друга ракета с радарно управление към бандитите, които идваха от север.

Траш и китаецът, когото преследваше, прекараха следващите шестдесет секунди в напрегната гонка, като всеки пилот се мяташе, за да заеме позиция за стрелба към другия, като в същото време правеше всичко по силите си да не допусне противника на позиция за стрелба.

На езика на въздушния бой това се наричаше „телефонна кабина”. Зоната, в която пилотите действаха, за да получат надмощие, ставаше все по-малка.

Траш усещаше високото положително претоварване, което мачкаше костите му, и болката в очите, които сякаш искаха да изскочат, и гаденето от отрицателното претоварване при гмурканията.

След като прекараха минута в бой, Уайт рязко зави надясно, като последва претоварващия завой на врага си над водата. Траш се насочи към него, но загуби предимството си, защото китаецът рязко смени курса.

Мозъкът на Траш преработваше невъобразимо количество информация. Самолетът му се движеше по три оси в опит да запази позициите си за изстрел по другия самолет, който също се движеше по три оси. На глас подаваше информация на своя водещ и на контрольора от „Хокай”, който проследяваше целите и океана отдолу, местеше ръцете си наляво и надясно, напред и назад, а с пръстите си превключваше лостчета и натискаше бутоните на газта и на лоста за управление. Четеше дузина различни показатели на непрекъснато променящия се челен дисплей и хвърляше по някой поглед в кабината към уредите за навигация, за да види къде се намира спрямо централната линия на протока.

По врата му течеше пот, а мускулите в челюстта му потрепваха в спазми от напрежение.

— Не мога да го клъвна! — обяви Траш в микрофона.

— Зает съм, „Магия две-две”. Твой е.

Чийз беше изстрелял трета ракета по идващите насам изтребители, които определи като произведени в Русия Су–33. Едната от трите ракети улучи целта си и Чийз обясни:

— Втори в океана.

Китайският изтребител зави наляво и надясно, извъртя се по гръб и направи маневра с високо обратно претоварване, но Траш не го изпусна, като очите му изскочиха напред и главата му се напълни с кръв.

Стегна мускулите в гърдите и корема си, стегна кръста си и се зае да вика „кука”.

Наложи си да намали ъгъла на завоя, за да помогне малко на тялото си, но изпусна позицията си зад врага.

— Не го изгубвай от поглед — каза си той, като следеше китаеца през пухкавите облаци.

Другият пилот обаче продължаваше да завива и Траш изви врат назад, след което се обърна, за да провери какво става в огледалата.

Другият самолет се нагласяше за изстрел отзад. Траш беше загубил предимството си.

Лошо.

Пилотът на изтребителя „Ченду” J–10 се нагласи зад Траш и изстреля една ракета PL–9 с малък обхват, но Траш я отклони с топлинни примамки и завой с претоварване седем пъти и половина, от което за малко не припадна.

Нуждаеше се от скорост, но тя намаляваше при завоя.

— Не забавяй! Не забавяй! — викна той на себе си, докато сумтеше от претоварването.

Двата самолета се въртяха и спускаха надолу. Две хиляди метра, хиляда и осемстотин метра, хиляда и петстотин метра.

На деветстотин метра височина Траш рязко смени посоката, като зави с осемкратно претоварване и превключи на стрелба с оръдието.

Китайският пилот не разбра какво става и продължи да се спуска в спирала още няколко критично важни секунди, през които Траш се приготвяше да го посрещне.

Видя китайския изтребител на километър и триста метра от себе си и с помощта на вертикалните кормила се нагласи за стрелба с оръдието. Рязко блъскаше с крака наляво и надясно чак до пода, за да направи необходимите корекции в съвсем малкото време, което му оставаше, преди онзи да го подмине.

Готово. Когато ги деляха шестстотин метра и се приближаваха със скорост над хиляда километра в час, Траш рязко натисна спусъка с десния си показалец.

От оръдието „Вулкан” под носа на самолета изскочи дълъг залп трасиращи снаряди. Американецът използва подобната на лазер светлина да се насочи към врага.

На сто и петдесет метра изтребителят избухна в пламъци. Траш спря стрелбата и рязко дръпна лоста за управление, за да избегне парчетата от улучения изтребител, които лесно можеха да попаднат в двигателите на неговия самолет и да ги повредят.

След като се освободи, потвърди попадението си, като се обърна по гръб и погледна нагоре през стъклото.

Китайският изтребител представляваше само малки черни отломки, които горяха и димяха и падаха към водата. Пилотът със сигурност беше мъртъв, но радостта на Траш, че оцеля, потисна всяко съчувствие.

— Трети в океана — каза той.

* * *

Изтребителите „Суперхорнет” пристигнаха навреме и се заеха с останалите три Су–33, които нападаха отвъд централната линия, но двойката „Магия” имаше още работа. На юг от тях един от двата самолета на тайванските военновъздушни сили, нападнат от друга двойка J–10, изчезна от радара.

Чийз каза:

— „Магия две-две”, курс две-четири-нула, бойно разгръщане. Хайде да помогнем на оцелелия F–16, преди да стане късно.

— Разбрано.

Траш и Чийз потеглиха бързо на югозапад, а новодошлите „Суперхорнет” прогониха Су–33 отвъд централната линия обратно към китайския бряг.

След миг Траш откри на радара си един J–10, все още на четиридесет мили от него. Незабавно изстреля една ракета по него.

— Лисица три.

Съмняваше се, че ракетата му ще улучи китайския изтребител. Пилотът на вражеския самолет сигурно щеше лесно да използва каквито трикове знаеше срещу ракета от такова разстояние, но Траш искаше да го накара да мисли за нещо различно от свалянето на тайванския F–16.

Ракетата му можеше и да не свали китайския изтребител, но щеше да развали атаката на пилота.

Така и стана — един от изтребителите се отклони от курса си, но американците не можаха да дойдат навреме, за да спасят тайванския пилот. Самолетът му, улучен от ракета с къс обсег, се пръсна на парчета над западния бряг на Тайван.

Двата китайски самолета незабавно обърнаха и се втурнаха към Китай, преди Траш и Чийз да успеят да ги атакуват.

Двата самолета F/A–18 свършваха горивото и затова отлетяха на запад, където се наредиха зад самолет цистерна, за да заредят преди полета към самолетоносача. Траш усети как ръката му трепери, докато нагласяше самолета си на позиция за дозареждане.

Отдаде треперенето на изтощение и остатъчен адреналин.

Върнаха се на самолетоносача, техниците прибраха и завързаха самолетите на местата им, двамата мъже излязоха от кабините, качиха се по стълбите, върнаха се в залата за подготовка и смъкнаха екипировката си за оцеляване, под която се разкриха подгизналите от пот летателни костюми, и едва тогава си стиснаха ръцете и се прегърнаха.

Сега коленете на Траш трепереха, но той се чувстваше добре. Щастлив, че живее.

Когато се върнаха в залата за подготовка, разбраха, че навсякъде по Тайванския проток е имало въздушни схватки. Свалени бяха девет тайвански самолета и пет китайски.

Траш и Чийз записаха три от тези на своя сметка, като Траш беше поразил два „Супер 10”, а Чийз — един Су–33.

Никой не разбираше дързостта и агресията на китайците, а командирът на ескадрилата каза на своите пилоти да очакват, че може да излетят след няколко часа.

Морските пехотинци на кораба се отнасяха към Траш и Чийз като към герои, но когато двамата мъже се върнаха в стаята си, майор Стилтън усети, че капитан Уайт е притеснен от нещо.

— Какво има, човече?

— Трябваше да се справя по-добре. Наврях се в такава телефонна будка при втората схватка… Сещам се поне за пет неща, които трябваше да направя по друг начин, та да сваля онзи по-бързо.

— Какви ги говориш? Ти го очисти и имаше блестящ контрол върху ситуацията.

— Благодаря — отговори Траш.

Но Чийз усещаше, че приятелят му все още е замислен.

— Какво те тревожи?

— Трябваше да заковем другите два изтребителя, преди да бяха свалили тайванците. Твърде много време загубихме с нашите бандити и тайванците заминаха. Връщаме се тук и всички ни гледат като някакви шибани рок звезди. А двамата пилоти са мъртви и аз просто не усещам радост.

Чийз каза:

— Днес се справихме адски добре, братко. Идеално? Не. Ние сме просто хора. Правим всичко по силите си и днес свалихме два вражески самолета, спасихме собствените си задници и показахме на китайците, че небето над протока не е тяхно.

Протегна се и изключи лампата в стаята.

— Стига приказки.

Траш затвори очи и опита да заспи. Осъзна, че все още трепери. Надяваше се адски много да успее да отпочине малко, преди утре отново да излети във враждебното небе.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ШЕСТ

Д-р Тун Гуогун стоеше в новия си офис със стени от стъкло, загледан към огромния салон с ниски сепарета, и остана доволен от своя нов, макар и временен „Призрачен кораб”. Излезе от кабинета си, мина по къс коридор и излезе през заключена врата, която водеше към балкона на дванадесетия етаж. Тук, където можеше да диша мръсен, но не така влажен въздух както в Хонконг, той огледа големия град, разстлан около реката, която се виеше като змия от югоизток към северозапад.

Под него в паркинга имаше бронетранспортьори, картечни гнезда и бойци, които патрулираха пеша или в джипове.

— Да — каза си той. — Засега става.

Д-р Тун и цялата му операция замина от Монкок в Хонконг в квартала Хуаду на град Гуанджоу, на сто и петдесетина километра на югозапад. Сега се намираха в границите на Китай, в безопасност от ЦРУ, и Тун виждаше ясно, че Народната освободителна армия не пести средства за защитата му и за осигуряването му с всичко необходимо.

Последните две години „Призрачният кораб” работеше сякаш не е част от китайската инфраструктура за водене на кибервойна. Министерството на обществената сигурност би искало нещата да останат точно такива, но случаят от Хонконг — разкриването на Джа Шухай от ЦРУ и отвличането му от американска специална група — наложи бърза промяна на плановете. Наредиха на Тун да премести всичко в Китай и незабавно да засили киберкинетичните си атаки срещу Съединените щати.

Триадите от „14К” не успяха да го опазят в Хонконг и се питаха сега какво ли, по дяволите, е станало с дойната им крава. Преди четири вечери шестдесет китайци от „Острата сабя на Южен Китай” от военния окръг Гуанджоу заминаха в Монкок. След кратко размахване на оръжие в Компютърния център в Монкок между войниците и триадите едно телефонно обаждане от полковника начело на войниците до шефа на „14К” в апартамента му в казиното в Макао доведе до незабавното изчезване на уличните побойници, след като му стана ясно, че ще има нова кървава баня по улиците и че за втори път през тази седмица „14К” щяха да осигуряват повечето кръв.

Триадите отстъпиха, смятайки, че китайците са заловили Тун и ще го откарат при своите хора за съд и екзекуция.

Всъщност в Китай преместиха всички от „Призрачния кораб” — хората, компютрите, комуникационното оборудване, в голямата сграда на китайската телекомуникационна служба на няколко преки от бюрото за техническо разузнаване на армията в Гуанджоу, където се намираше един от центровете за кибервойна. Телекомуникациите се преместиха, което означаваше, че в Гуанджоу мобилните телефони няма да работят постоянно или изобщо за няколко дни, но желанията на армията имаха по-голямо значение от нуждите на гражданите.

Тук Тун и хората му имаха денонощна охрана от групи на специалните сили от армията във военен окръг Гуанджоу, и след по-малко от четири дни всичко започна отново и засилиха атаката си срещу Съединените щати.

Това беше временно решение. Армията искаше в крайна сметка Тун и неговата операция да бъдат защитени в укрепен бункер, но никъде в Китай нямаше такъв, който да има и необходимите ресурси за създаване на мрежи и необходимите конструктивни особености, което значеше, че докато не построят подходящо място в Китай, трябваше да работят в тази сграда на китайската телекомуникационна компания в обкръжението на специални военни сили.

Тун мина обратно през вратите на балкона. Кратката му почивка свърши и трябваше да се захваща отново за работа. Седна зад новото си бюро и отвори един документ, изпратен му от контрольор, следящ съобщенията на ЦРУ през днешния предобед. Тун прегледа записите и откри онова, което търсеше.

Натисна предварително програмиран номер на интернет телефон в Съединените щати. Мълчалив и неподвижен, той чакаше отговор.

— Жерав.

— Жерав, Центъра.

— Слушам.

— Улица „Проспър” номер 3333, град Вашингтон.

След кратка пауза оттам запитаха:

— Имате ли повече информация за мястото и разположението на силите там?

— Ще възложа на местния контрольор да получи и предостави повече информация преди пристигането ви. Ще трябва един ден, затова се пригответе да действате до два дни. Нямаме много време.

— Много добре. Каква е целта там?

Центъра отговори веднага:

— Целта ви е всичко живо в това място.

— Разбрано. Ще бъде изпълнено.

— Shi-shi.

Тун прекъсна връзката и забрави за случая. Зае се да проверява съобщенията от своите контрольори. Погледна няколко от тях, пропусна други, чиито теми не го интересуваха, и след това се зае с въпрос, който му се стори изключително интересен.

„Хендли Асошиейтс”, Уест Одентън, Мериленд, САЩ.

Тун имаше нов контрольор за случая и нареди там да замине и един полеви агент, за да помогне и да намери повече информация относно връзките на тази фирма с ЦРУ. Наблюдаваше „Хендли Асошиейтс” вече от месеци, когато онези се заеха да следят екип бивши служители от либийското разузнаване, е които един от контрольорите му опитваше да свърши някои неща в Истанбул. Либийците не се оказаха особено компетентни и сами се разкриха, затова когато Тун научи от контрольора за това, нареди да не се предприемат никакви действия, а само да се следи нападението и да се научи повече за нападателите.

Скоро стана ясно, че са участвали хора от американската фирма „Хендли Асошиейтс”.

Странна фирма се оказа „Хендли”. Тун и хората му се интересуваха от тях от известно време. Синът на президента работеше в нея, както и допреди няколко седмици, Джон Кларк, участвал в аферата с Джак Райън по време на изборната кампания преди година. А фирмата управляваше бивш американски сенатор на име Гери Хендли.

Фирма за управление на финансови средства, която също така убиваше хора и, изглежда, подкрепяше ЦРУ. Разбира се, убийството на либийците в Истанбул се оказа интересно за Тун, но по никакъв начин не забави операцията му. Обаче участието им в отвличането на Джа миналата седмица тревожеше силно Тун.

Той и хората му наблюдаваха и подслушваха стотици фирми по света, които имаха договори с разузнавателни агенции, с военните и с други по-важни правителствени служби. Тун подозираше, че „Хендли Асошиейтс” са нещо като недоказуема операция с черна сметка, създадена със знанието на американското правителство.

Досущ като самия Тун и неговия „Призрачен кораб”.

Искаше да разбере повече и разследваше „Хендли” с различни средства. И сега се отвори ново. Докладът в ръката му обясняваше, че вирусът, поставен в мрежата на фирмата, е пратил сигнал за готовност. През следващите няколко дни ръководителят на този проект очакваше да научи повече за ролята на „Хендли” в американската разузнавателна общност. Специалистите на Тун бяха оценили директора на компютърния отдел — Тун трябваше отново да прочете странното му име, Гавин Биъри — като много компетентен. Въпреки че троянският им кон вече се намираше в мрежата, трябваше да теглят информация по-внимателно от обичайното.

Тун много силно желаеше да получи този следващ доклад.

Обмисляше идеята да изпрати Жерав и хората му, за да прекратят операцията в „Хендли”. Ако знаеше, че ще дойдат да помогнат на ЦРУ за залавянето на Джа, щеше да е издал точно тази заповед още докато бяха в Истанбул или в офисите им в Уест Одентън. Но сега Тун гледаше на тях като на познато зло. Вече имаше достъп до мрежата им, щеше да види кои са и с какво се занимават. А това значеше, че ще може да ги контролира.

Разбира се, ако „Хендли Асошиейтс” отново създадат проблеми на операцията му, винаги можеше да изпрати Жерав и останалите мъже от „Божествена сабя”.

* * *

Председателят на Централната военна комисия Су Къцян изнасяше словото си пред студенти и преподаватели от Университета за морски инженерни науки в Ухан, но мъжете и жените в аудиторията всъщност бяха статисти. Посланието определено трябваше да достигне международна аудитория.

За разлика от президента Уей, председателят Су нямаше намерение да се представя като чаровен или изискан мъж. Едър, с обсипани с медали гърди, той изтъкваше себе си като силен човек, с планове за страната си и със стремежи за възход на Народната освободителна армия.

Встъпителните му думи възхваляваха Военноморските сили на Народната освободителна армия и той обеща на студентите, че ще направи всичко по силите си, за да осигури необходимото оборудване, технология и обучение, необходимо за посрещане на бъдещите заплахи за страната.

Хората на Запад, които гледаха предаването, очакваха поредната реч на председателя Су, представена с напористи и неясни злокобни предупреждения към Запада, слабо завоалирани заплахи във връзка с китайските териториални претенции, но без никакви конкретни подробности.

Той изнасяше тази реч, почти без промяна, откакто стана тризвезден генерал малко след войната с Русия и САЩ.

Но днес беше различно. Днес той начерта конкретни линии.

Като четеше от напечатани страници, а не от подсказващо устройство, той се спря на неотдавнашните въздушни схватки над Тайванския проток, като ги представи като неизбежен резултат от изпращането от страна на Америка на бойни самолети в гъсто населена, но мирна част на света. След това каза:

— В светлината на новите опасности, Китай прекратява достъпа на всички международни бойни кораби от Тайванския проток и от Южнокитайско море, освен корабите в националните акватории или онези, които имат разрешение да прекосяват територията на Китай. Всички нации, различни от онези, граничещи с Южнокитайско море, ще трябва да искат позволение от нас да преминават през територията на Китай. Разбира се, това включва и всички подводни кораби. Всеки боен кораб, който навлезе в тази зона, ще бъде считан за нападащ съд и ще бъде третиран като такъв. В името на мира и стабилността ние насърчаваме световната общност да ни сътрудничи. Защото става дума за суверенната територия на Китай. Ние няма да пускаме корабите си по река Темза в Лондон или по река Хъдсън в Ню Йорк. Ние искаме единствено другите страни да се отнесат със същото уважение към нас.

Студентите и преподавателите, които присъстваха на срещата в университета, викнаха радостно, което доведе до крайно рядко събитие. Председателят Су вдигна поглед от словото си и се усмихна.

* * *

Изключването на достъпа за чужди бойни кораби до Южнокитайско море създаваше непосредствени затруднения на няколко страни, но най-вече на Индия. От две години Индия изпълняваше договор с Виетнам за проучвателни работи за нефт и природен газ в част от изключителната икономическа зона на Виетнам, в международни води до брега на страната. До момента проучванията не бяха дали особено плодотворни резултати, но Индия държеше там две корвети, „Кора” и „Кулиш”, както и по-голямата фрегата „Сатпура”, за защита на една дузина проучвателни кораби в Южнокитайско море само на сто и тридесет мили от китайския бряг.

В деня след речта на председателя Су самолетите на Народната освободителна армия, които излитаха от остров Хайнан, в южния край на Китай, летяха ниско и застрашително над индийските кораби, а три дни след речта една китайска дизелова подводница удари „Кулиш” и рани няколко индийски моряци.

Индия не прие провокацията безмълвно. Ню Делхи обяви, че един от самолетоносачите им е поканен от виетнамците в пристанище Дананг — третия по големина виетнамски град. Самолетоносачът, който се намираше вече до западния бряг на Малайзия, щеше да мине през Малакския проток заедно с няколко помощни кораба, а след това да се насочи към виетнамския бряг.

Вбесените китайци незабавно настояха индийците да не вкарват самолетоносача си в Южнокитайско море и показаха, че говорят сериозно, с второ блъскане с подводница на една от индийските корвети.

Във Вашингтон президентът Райън не смяташе, че от навлизането на индийския самолетоносач в Южнокитайско море ще излезе нещо добро, и изпрати държавния си секретар Скот Адлър в Ню Делхи, за да моли министър-председателя на Индия да спре заповедта и да изведе останалите си военноморски съдове от Южнокитайско море във виетнамските териториални войни, докато се намери дипломатическо решение на въпроса.

Но индийците не отстъпиха.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДЕМ

Мелани Крафт и Джак Райън-младши прекараха заедно първата вечер от повече от седмица. Тя оставаше до късно на работа, докато той се намираше извън града. Казал й беше, че е в Токио, където фирмата имаше работа, а и така можеше да обясни умората от часовата разлика.

Тази вечер ядоха в един от любимите ресторанти на Джак съвсем близо до Белия дом. Райън идваше често тук със семейството си и ресторантът се превърна в мястото за седмични срещи с приятели, когато бе в Джорджтаун. Тази вечер храната се оказа също така вкусна, както я помнеше, а дори може би и по-вкусна, защото не беше имал възможност в Хонконг да седне и да се наслади на добра храна.

След вечеря Джак покани Мелани в дома си в Колумбия и тя се съгласи с готовност. Щом влязоха, седнаха на дивана. Погледаха телевизия, което в техния случай означаваше натискане през половината предавания и сто процента от рекламите.

Към единадесет Мелани се извини, че иска да иде до тоалетната. Взе чантата си и когато остана сама, бръкна в нея и извади малкия диск с конектор за айфон в края. Липтън й беше обяснил, че тя не трябва да прави нищо с това устройство с размерите на кибритена кутия, а само да свърже телефона на Джак с него и да изчака автоматичното разтоварване на програмата за около тридесет секунди.

Ръцете й се потяха от напрежение и тя чувстваше огромна вина.

Имаше цяла седмица да мисли за това и да оправдае деянието си. Разбираше, че е по-добре да има локатор на телефона, вместо цял екип за наблюдение да го следва денонощно, и тъй като не вярваше, че той участва в нещо незаконно или дори неетично, знаеше, че от това следене няма да излезе нищо.

Но в моментите, в които изпитваше вина, защото допускаше да е откровена със себе си, разбираше напълно, че прави всичко това за собственото си оцеляване.

Тя не би сторила нещо такова без принудата и заплахата от миналото й.

— Стегни се — прошепна тя на себе си, след което пъхна малкото устройство в джоба на панталона си и пусна водата в тоалетната.

След няколко минути отново седеше на дивана с Джак. Искаше да зареди тази програма, преди да си легнат, защото Джак спеше много леко и тя и за секунда не смяташе, че ще може да обиколи леглото и да сложи устройството, без той да я усети. Точно сега телефонът му се намираше под лампата, на масата до него и на нея й стигаше той да иде до тоалетната или в кухнята, или пък в спалнята, за да се преоблече в пижамата си.

Сякаш по сигнал, Джак се изправи.

— Отивам да налея по нещо. Ти искаш ли?

Тя се замисли трескаво. Какво ли да поиска, заради което той ще се бави цяла минута?

— Ти какво ще пиеш?

— „Мейкърс Марк”.

Мелани помисли малко.

— Имаш ли „Бейлис?”

— Да.

— С лед, ако обичаш.

Джак изчезна през отворената кухненска врата и Мелани реши, че това е удобният момент. Можеше лесно да го чуе, когато вземе леда от хладилника за напитките. Знаеше, че не трябва да се тревожи, че той ще се върне в хола дотогава.

Тя бързо се премести от другата страна на дивана, погледна към телефона на масата и извади следящото устройство на ФБР от джоба си. Хванала двете устройства с ръце, тя ги съедини, като през цялото време поглеждаше към вратата на кухнята.

Тридесет секунди. Отброи ги наум, макар Липтън да я предупреди, че устройството ще завибрира леко, когато зареждането на програмата приключи.

От кухнята се чуваше отварянето и затварянето на шкафове и звук от бутилка, поставена на кухненския плот.

„Хайде!” Искаше й се проклетото прехвърляне да става по-бързо.

„Петнадесет, шестнадесет, седемнадесет…”

Джак се прокашля и на Мелани й се стори, че той е при кухненската мивка.

„Двадесет и четири, двадесет и пет, двадесет и шест…”

Новините в единадесет започнаха с вестта, че американски реактивен самолет е воювал с китайски изтребители над Тайванския проток.

Мелани погледна към кухненската врата, разтревожена, че Джак може да изтича, за да види новините.

„Тридесет.”

Понечи да изтегли устройството от телефона, но осъзна, че не е усетила вибрирането.

„По дяволите!”

Трябваше да почака. Все още не се чуваше звук от кубчетата лед, затова тя реши, че Джак ще остане в кухнята още малко.

Устройството в ръката й избръмча и тя мигновено го измъкна, пъхна го в джоба си и посегна да остави телефона на масата. Докато го поставяше, се спря.

„Надолу или нагоре с екрана беше?”

Не можеше да си спомни. Мамка му. Погледна масата и телефона, за да си припомни как стоеше той, преди да го вземе. След не повече от секунда тя го постави на масата надолу с екрана.

„Готово.”

— Какво правиш с телефона ми?

Мелани подскочи и погледна към кухнята. Джак стоеше с чаша „Бейлис” в ръка.

— Какво? — запита тя с леко дрезгав глас.

— Какво правиш с телефона ми?

— О.‍ Гледам колко е часът.

Джак остана прав, загледан в нея.

— Какво? — запита Мелани. Усети се, че тонът й май е пресилен.

— Твоят телефон е точно там — посочи с глава той другия край на дивана. — Наистина, какво става?

— Какво става ли? — отвърна Мелани, като смяташе, че Джак със сигурност чува ударите на разтуптяното й сърце.

— Да. Защо разглеждаше моя телефон?

Двамата се гледаха няколко секунди, докато по новините обсъждаха въздушната война над Тайван.

Накрая Мелани отговори:

— Защото искам да знам дали нямаш някоя друга.

— Друга?

— Да. Стига, Джак. Постоянно заминаваш нанякъде, не ми се обаждаш, когато не си тук, и никога не казваш кога ще се върнеш. Можеш да ми кажеш, не съм малка. Имаш ли друга?

Джак бавно поклати глава.

— Не, разбира се. Работата ми… работата ми налага от време на време да ходя по разни места. Винаги е било така. До миналата седмица не бях ходил никъде два месеца.

Мелани кимна.

— Знам. Глупаво е. Но и както миналия път ми се искаше поне да се обадиш.

Джак въздъхна.

— Съжалявам. Трябваше да намеря време да ти се обадя. Права си.

Мелани стана и отиде при него, след което го прегърна силно.

— Просто съм много напрегната. Хормони. Извинявай.

— Няма за какво. Наистина не знаех, че това не ти е приятно.

Мелани Крафт посегна към чашата в ръката му и я взе.

Усмихна се.

— Забрави ли леда?

Джак погледна чашата.

— Бутилката беше във фризера. Сега е като млечен шейк. Реших, че и така става.

Мелани отпи.

— О, да, страхотно е.

Извърна се, за да иде обратно при дивана, а Джак остана на мястото си, загледан в телефона.

Знаеше, че тя го подозира, и имаше защо. Неприятно му стана, че я е хванал как го проверява, но я разбираше. Реши да остави темата, като си каза, че трябва да се старае да я радва, и изхвърли всичко това от мислите си.

* * *

Валентин Коваленко седеше на малкото бюро в обзаведения апартамент, който нае в град Вашингтон. Тъкмо се беше включил в програмата „Криптограм”, за да извести Центъра, че е на място и готов за указания, и чакаше отговор.

Последните два дни минаха много бързо. Приключи всичко в Барселона, след което отиде с влак до Мадрид и оттам излетя за Шарлот в Северна Каролина. Пътуването до САЩ го притесняваше — там го чакаха опасности, също както в собствената му страна. За да овладее страха от преминаването през емиграционните власти на САЩ, той се напи здравата в самолета и премина през летището в спокоен и съсредоточен унес.

В Шарлот нае кола, с която замина за Вашингтон. Прекара нощта в хотел и се нанесе в приземния апартамент до предното стълбище на луксозна сграда в скъпия район „Дюпонт Съркъл”.

Всъщност готов беше за работа от обед, а сега часовникът показваше осем вечерта, но преди да извади лаптопа от раницата си и да включи мобилния си телефон, беше опитал да се свърже със свой познат в руското посолство тук. Не знаеше дали старият му колега все още работи във Вашингтон, затова отиде в монетен телефон пред една пощенска служба и се обади на справки.

Мъжът не фигурираше със собственото си име, но това не изненада Коваленко, който провери и няколко псевдонима, използвани от колегата му за операции в чужбина, и едва тогава прие факта, че няма да успее така лесно да се измъкне от задълженията си към организацията на Центъра, като позвъни на приятел за помощ.

След продължителна проверка за следящи го хора той отиде при руското посолство на авеню „Уисконсин”, но не посмя да се приближи твърде много. Вместо това остана на една пряка разстояние, откъдето в продължение на един час наблюдаваше мъжете и жените, които идваха и си тръгваха. Не се беше бръснал цяла седмица, което помагаше за маскировката, но трябваше да ограничи присъствието си тук. Провери отново дали не го следят, докато се връщаше обратно към своя квартал, като не бързаше да се качва или да слиза от градския транспорт.

След това се отби в един магазин за алкохол на Осемнадесета Улица зад ъгъла до неговата улица, за да купи бутилка „Кетел 1” и няколко бири. Като се върна в апартамента си, прибра водката във фризера и изпи бирите.

След пълния провал през този следобед той се озова седнал пред лаптопа си в очакване на отговора на Центъра.

На черния екран се появи текст със зелени букви:

— На позиция ли сте?

— Да — написа той.

— Имаме изключително спешна операция за вас.

— Добре.

— Но първо трябва да обсъдим движенията ви през днешния ден.

Коваленко почувства лека болка в сърцето си. Не. Не може да са ме проследили. Оставил беше телефона си в апартамента, без дори да разопакова лаптопа. Не беше използвал компютър, нито пък беше забелязал някой да го следи.

Онези блъфираха.

— Постъпих точно както искахте.

— Отидохте в руското посолство.

Болката в сърцето му се усили — паникьосваше се, но трябваше да се пребори с това. Онези със сигурност блъфираха и сега. Лесно можеха да предположат, че ще опита да се свърже със своите хора от бившата си служба, когато стигне във Вашингтон. А и самият той стоеше на стотина метра от посолството.

— Предположенията ви — написа той — са погрешни.

В програмата се появи снимка без предупреждение. С качество като от камера за наблюдение, тя го показваше застанал в малък парк срещу руското посолство на улица „Уисконсин”. Очевидно бяха я направили днес следобед, вероятно от камера за наблюдение на трафика.

Валентин затвори очи за момент. Тези наистина имаха очи навсякъде.

Изтича в кухнята и взе бутилката от фризера. Бързо взе чаша за вода от шкафа и наля два пръста охладена водка в нея. Изпи я на няколко глътки и отново я напълни.

След минута седна обратно пред бюрото си.

— Какво искате от мен, мамицата му?

— Искам да изпълнявате указанията.

— И какво ще направите, ако не ги изпълнявам? Ще пратите руската мафия ли? Тук, в Америка? Не мисля така. Може и да сте хакнали охранителна камера, но не можете да ме достигнете тук.

Доста време нямаше отговор. Валентин гледаше компютъра си, докато изпи втората чаша водка. Когато я сложи на малкото бюро, чу почукване на входната врата зад себе си.

Коваленко скочи и се извъртя бързо. Потта, избила по челото му през последните няколко минути, покапа в очите му.

Погледна към програмата „Криптограм”. Все още нямаше отговор.

И след това се появи текст:

— Отворете вратата.

Коваленко нямаше оръжие — не беше от този тип разузнавачи. Изтича в малката кухня до хола и извади дълъг кухненски нож от дървената стойка. Върна се в хола, като гледаше към вратата.

Изтича бързо при лаптопа. Написа с разтреперани ръце:

— Какво става?

— Имате посетител. Отворете вратата или той ще я строши.

Коваленко надникна през малкото прозорче до вратата, но не видя нищо освен стълбите за улицата. Отключи вратата и я отвори, като държеше ножа до себе си.

Този път забеляза фигурата в тъмното — стоеше до една кофа за боклук под стълбите, до стената. Коваленко прецени от позата, че това е мъж, но тъй като стоеше неподвижен като статуя, Валентин не можеше да различи чертите му.

Пристъпи назад в хола и фигурата приближи, стигна до вратата, но не влезе.

Сега в светлината на хола Коваленко видя, че мъжът нямаше и тридесет години. Здрав и трениран на вид, с костеливо лице и силно изразени скули. На руснака този човек приличаше на нещо като кръстоска между азиатец и американски индианец. Сериозен и суров, мъжът носеше черно кожено яке, черни дънки и черни маратонки.

— Вие не сте Центъра — отбеляза Валентин.

— Аз съм Жерав — отговори мъжът и Коваленко разбра веднага, че той е китаец.

— Жерав.

Коваленко отстъпи още малко назад. Мъжът го плашеше адски силно — изглеждаше като хладнокръвен убиец, като животно, което няма място в цивилизованото общество.

Жерав разкопча якето си и го отвори. На кръста му се виждаше черен пистолет.

— Оставете ножа. Ако ви убия без позволение, Центъра ще се ядоса. Аз не искам да ядосвам Центъра.

Валентин отстъпи още малко назад и се блъсна в бюрото. Остави ножа върху него.

Жерав не посегна към пистолета си, но определено искаше да го покаже. Каза с много силен акцент:

— Ние сме близо до вас. Ако Центъра ми каже да ви убия, сте мъртъв. Разбирате ли?

Коваленко само кимна.

Жерав посочи лаптопа на бюрото зад руснака. Валентин се обърна и погледна екрана. В този момент в „Криптограм” се появи нов текст:

— Жерав и хората му са умножители на силите ни в тази операция. Ако можех да реализирам всичките си схеми от клавишите на компютъра, щях да го сторя. Но понякога се налагат други мерки. Използваме хора като вас. И хора като Жерав.

Коваленко отмести очи от компютъра, за да погледне Жерав, но китаеца го нямаше. Валентин бързо затвори вратата и я заключи.

Върна се при бюрото и написа:

— Убийци?

— Жерав и хората му имат своите задачи. Една от тях е да проверяват дали изпълнявате указанията.

Валентин се запита дали през цялото това време не е работил за китайското разузнаване.

Когато премисли, някои неща дойдоха на мястото си. Но други — не.

С все още разтреперани ръце написа:

— Едно е да работиш с мафията в Русия. Но е съвсем различно да контролираш групи убийци в Съединените щати. То няма нищо общо с промишления шпионаж.

Нехарактерно продължителната пауза от страна на Центъра го обезпокои. Валентин се запита дали не сгреши, че разкри подозренията си.

— Бизнесът си е бизнес.

— Глупости! — извика Коваленко, но не написа нищо.

След като не отговори, в програмата „Криптограм” се появи нов текст:

— Готов ли сте да научите следващата си задача?

— Да — написа в отговор Коваленко.

— Добре.

—

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ОСЕМ

„Който завоюва морето, е всемогъщ.” Това беше девизът на „Вираат” — индийския самолетоносач, спрял в пристанище Дананг точно седмица след деня, в който председателят Су Къцян заповяда всички чуждестранни военни кораби да излязат от Южнокитайско море.

Самолетоносачът „Вираат” започна живота си през 1959 г.‍, като под името „Хермес” и след четири десетилетия под флага на Великобритания беше продаден на Индия през 80-те години на двадесети век. Никой не би казал, че той е последен писък на техниката, но неотдавна индийските ВМС удължиха ресурса му с няколко години и въпреки остарелите технологии той остана важен символ за страната си.

Със своите тридесет хиляди тона той не достигаше и една трета от размерите на „Роналд Рейгън” от клас „Нимиц”. На борда му се намираха 1750 моряци и пилоти, както и четиринадесет изтребителя „Хариер” и осем щурмови хеликоптера „Сий Кинг”.

На втория ден след пристигането на самолетоносача в Дананг един от хеликоптерите му, който патрулираше в предоставената на Индия зона за проучване за нефт, забеляза китайска подводница от клас „Сун”, която се намираше съвсем близо до един от индийските кораби за геоложки проучвания. След минути подводницата блъсна и повреди кораба, поради което се наложи тридесетте и петима членове на екипажа да се качат на спасителните лодки. Пилотите на хеликоптера се заеха да пренасят спасените до другите кораби наоколо, но не преди да се обадят на оборудвания за борба с подводници корвет „Каморта”, пристигнал в Южнокитайско море заедно с „Вираат”. Корветът пристигна бързо в района и улови в радара си китайската подводница.

„Каморта” изстреля една ракета с диаметър 213 мм от монтираната на палубата му съветска пускова установка РБУ–600 за борба с подводници. Ракетата излетя от подобната на подкова установка, прелетя пет километра във въздуха, след което се гмурна във водата. Потъна на дълбочина двеста и петдесет метра, но избухна по-рано, без да повреди подводницата, слязла на триста и двадесет метра под повърхността.

Втората ракета също не успя да открие целта си.

Китайската подводница се измъкна. Но китайците чакаха точно това.

Три часа след нападението над подводницата „Нинбо” разрушител с управляеми ракети на позиция между Хайнан и виетнамския бряг премина към бойни действия. Изстреля четири руски противокорабни ракети SS-N–22, с натовско обозначение „Сънбърн”.

Ракетите се стрелнаха над водата със скорост 2,2 пъти над звуковата и три пъти по-бързо от американската противокорабна ракета „Харпун”. Радарната и насочващата система в носа й я водеха към целта — най-големия кораб в района.

„Вираат”.

Докато бързите като светкавица тристакилограмови бронебойни глави се носеха към целта си, отбранителните ракети „земя-въздух” на борда на „Вираат” полетяха в отчаян опит да ги свалят. Като по чудо едната от тях улучи първата китайска ракета на четири километра в морето, но само след няколко мига другите три удариха големия кораб отдясно, като втората от тях попадна достатъчно високо, за да взриви и вдигне във въздуха трите хеликоптера „Сий Кинг” като огнени топки, а разхвърчалите се от тях парчета унищожиха два от изтребителите „Хариер”.

Самолетоносачът не потъна — три тристакилограмови бойни глави не можеха да изпратят толкова голям кораб на дъното на океана, но постигнаха „унищожение на мисията” — термин, който във Военноморските сили означаваше, че корабът е станал безполезен като средство за водене на война.

Загинаха и двеста четиридесет и шест моряци и летци, а всичките поддържащи кораби се спуснаха да гасят огъня и да вадят членовете на екипажа от черната вода.

Двама пилоти на изтребители „Хариер”, които в това време се намираха във въздуха, се оказаха без писта за кацане, защото нямаха гориво, за да стигнат до своите резервни летища във Виетнам. Пилотите катапултираха в океана и оцеляха, а самолетите им изчезнаха във вълните.

Въпреки че Народната освободителна армия незабавно обяви нападението за отбранителна реакция срещу индийската атака срещу подводницата, целият свят разбираше пределно ясно, че за китайците си струва да убиват заради Южнокитайско море.

* * *

Валентин Коваленко нае един бял „Нисан Максима” от гараж за коли под наем близо до летище „Роналд Рейгън” и замина с него в Джорджтаун, като прекоси моста „Франсис Скот Кий”.

Изпълняваше поредната детска задача за Центъра, или поне така му изглеждаше от указанията, които получи предишната вечер малко след запознаването си с Жерав.

Коваленко не смяташе, че днешната му задача ще протече така драматично, както снощните събития. Трябваше да наеме кола и да проведе наблюдение над един обект на три-четири километра от апартамента си.

Както обикновено, Коваленко не знаеше нищо за операцията, а само инструкциите си.

След няколко минути каране из Джорджтаун, за да провери дали не го следят, той стигна до целта си. Разбира се, това го изискваше занаятът, но Валентин не се оглеждаше само за врагове. Оглеждаше се за хора на Центъра или някой от организацията, за която беше работил толкова време, както и за местната полиция или за оператори на американското контраразузнаване.

Отби по улица „Уисконсин”, а след това по улица „Проспър” — тиха уличка с две платна, с големи сгради на федералното правителство и къщи от ранния викториански период с малки предни дворчета, основно училище и магазинчета. Коваленко продължи да кара малко под позволената скорост, като се оглеждаше за адреса.

3333.

Откри го от дясната си страна — двестагодишна двуетажна къща в малък имот, затиснат от двете страни от училището и от двуетажен жилищен блок. Около имота имаше ограда от черно ковано желязо, а предната част на сградата се криеше зад разлистени дървета и храсти. Изглеждаше като обитавана от призрак къща. На нивото на улицата имаше гараж, а до дома над него водеше стълбище с каменни стъпала, което тръгваше от входната врата в оградата до тротоара.

Валентин зави зад ъгъла, спря в малък паркинг на ателие за химическо чистене и включи цифров диктофон, за да си припомни възможно най-много от подробностите на имота. Когато приключи, се върна с колата и подкара северно от къщата с № 3333 на улица „Проспър”. Намери малка уличка, която минаваше от задната страна на имота.

След като паркира колата на улица „Уисконсин”, тръгна пеша и обиколи всички околни улици, за да огледа и другите имоти, а не само интересуващия го.

Тръгна по тясната уличка отзад, мина край училищния двор и откри малка врата, която позволяваше достъп до целта.

При всичките си обиколки около къщата не забеляза никакви хора вътре или около нея и си отбеляза, че по стълбите до предната врата има пожълтели есенни листа, които, изглежда, се намираха там от доста време. Не виждаше какво има в гаража, а и не знаеше дали от него до къщата има пряк достъп, но за момента можеше само да предполага, че тук няма никой.

Представа нямаше защо Центъра се интересува от този имот. Сигурно иска да си купи къща. Инструкторът му не беше казал нищо ясно, но въпреки това Валентин смяташе цялата тази потайност за излишна.

Може би просто трябваше да иде до предната врата, да почука и да поиска да му покажат къщата.

Не. Това не беше в стила на Коваленко. Той знаеше, че лично за него е най-добре да сведе контактите си с други хора до минимум.

Върна се при колата си и потегли обратно към летището, за да се прибере в апартамента под наем. Когато се върне, щеше да докладва на Центъра чрез програмата „Криптограм” какво е открил, след което щеше да се напие.

* * *

Джон Кларк стоеше неподвижен като камък в пасището зад къщата, загледан към листата, които студеният есенен вятър носеше пред него, но не фокусираше върху тях.

Внезапно се размърда — лявата му ръка се изви рязко пред тялото, отдясно под коженото му яке, и се върна обратно с черен пистолет „ЗИГ Зауер” калибър 45, с дебел заглушител. Пистолетът се вдигна до нивото на очите му и се насочи към центъра на широк колкото грейпфрут стоманен диск, увиснал от метална верига на нивото на гърдите на десет метра от него, пред няколко бали сено.

Джон Кларк изстреля два куршума към малката мишена, които отекнаха като пукот в студения въздух въпреки заглушителя.

Из пасището проехтяха две задоволително силни издрънчавания от ударите на куршумите в стоманата.

Всичко това стана за по-малко от две секунди.

С дясната си ръка Джон Кларк отмести якето си и върна пистолета в кобура, приспособен за изваждане с ръка пред тялото.

Доста беше напреднал след цяла седмица всекидневни тренировки по стрелба, но не оставаше доволен. Искаше му се да съкрати времето двойно. И да уцелва мишената от два пъти по-голямо разстояние.

Но това изискваше време и всеотдайност. Джон разполагаше с време — напоследък имаше само време, — но за първи път през живота си се съмняваше, че има необходимата всеотдайност.

Въпреки дисциплинираността си вече се съмняваше, че ще се налага да се възползва от уменията си е пистолета, за да спасява живота си, и не смяташе, че ще трябва да изразходва усилията, необходими за отличния резултат.

Джон знаеше, че вече никога няма да стреля срещу враг.

Но трябваше да си признае, че всичко това, заедно с барутния дим и усещането на оръжието в ръката му, макар и лявата, го караше да се чувства адски добре.

Джон смени пълнителя с нов от малката дървена масичка до себе си, защото искаше да изстреля още малко кутии с патрони.

Днес нямаше какво друго да прави.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТ

Президентът Райън имаше чувството, че прекарва също толкова време в Ситуационната зала, колкото и в Овалния кабинет.

Присъстваха и обичайните заподозрени. Мери Пат Фоли и Скот Адлър от дясната му страна. Боб Бърджис и Колийн Хърст от лявата. Останалите около масата бяха Арни ван Дам, вицепрезидентът Полан, посланик Кен Ли и висши генерали и адмирали от Пентагона.

На монитора в далечния край на стаята се виждаше адмирал Марк Йоргенсен, командващ Тихоокеанския флот, който седеше на конферентна маса с отворен пред себе си лаптоп.

Основно срещата се провеждаше заради посещението на посланик Ли във Вашингтон. Предишния ден той, повикан от министъра на външните работи на Китай, беше получил послание, което трябваше да даде лично на президента на Съединените Щати.

След полета същата нощ Ли беше дошъл тук, за да изпълни искането на Китай.

Посланието се оказа кратко. Китай предупреждаваше Съединените щати да отведат своята група кораби и самолетоносача „Роналд Рейгън” на триста морски мили от китайския бряг, за да избегнат риска от „случайни и неприятни инциденти”.

Сега самолетоносачът се намираше на деветдесет морски мили югоизточно от Тайпе, което означаваше, че може лесно да изпраща самолетите си на патрули над протока. Ако го отведяха на триста мили, щяха да се озоват извън обсега, необходим за повечето редовни операции.

Райън не искаше да постъпи така, а да покаже подкрепа на Тайван, но разбираше, че „Рейгън” се намира на пътя на стотици ракети, също толкова мощни, а дори и помощни от онези, които удариха „Вираат” в Южнокитайско море.

Министърът на отбраната Бърджис откри срещата, като отначало запозна всички с агресията на Китай и с новостите от Южнокитайско море в дните след нападението над „Вираат”. Бойни кораби на китайската армия вече се появяваха в индонезийски води, а и няколко малобройни части бяха дебаркирали на необитавани острови във Филипините. Китайският самолетоносач „Ляонин” плаваше към Хайнан в Южнокитайско море, заобиколен от пълен комплект ракетоносци, разрушители, танкери и други помощни машини.

Министърът на отбраната каза:

— Показват мускули, но го правят много жалко.

— Кое му е жалкото? — запита Райън.

Бърджис отвърна:

— На носача няма самолети.

— Какво? — запита удивен Джак.

— На него возят към двадесет и пет щурмови и транспортни хеликоптери, но китайците нямат дори една ескадрила самолети, годни за работа от самолетоносач. „Ляонин” плава… Щях да кажа, че плава показно, но не е така. Вероятно ще нападат и убиват. Но просто китайците не го ползват като истински самолетоносач, защото нямат нужните възможности.

Райън заяви:

— Силно подозирам, че държавните китайски медии ще забравят да споменат, че самолетоносачът не носи самолети на борда си.

Кенет Ли отговори:

— Това е напълно сигурно, господин президент. Повечето китайци ще реагират със свирепа гордост, защото знаят, че „Ляонин” отива да завладее Южнокитайско море.

Райън запита:

— Има ли още нападения над Тайванския проток?

— Не от нападението на „Вираат” насам, но не очаквайте това да продължи. Времето над протока не е добро и вероятно това е причината, а не чувството на китайците, че са прекалили — отвърна Бърджис.

Райън се обърна към посланик Ли:

— Какво мислиш за всичко това, Кен?

Посланикът на САЩ в Китай отвърна:

— Нападението над „Вираат” не е свързано с конфликт между Китай и Индия, а по-скоро с конфликта между Китай и Съединените щати.

Райън се съгласи:

— Това беше сигнал за нашите Военноморски сили. И за мен.

Ли кимна и продължи:

— Сигнал в смисъл „не се бъркай”.

— Да убиеш двеста четиридесет и няколко души си е доста силен и ясен сигнал.

Ли се съгласи.

Райън каза:

— Значи Уей избира нас и ни казва да не се бъркаме в неща, които не ни засягат. Какво точно сочат, като ни заплашват по този начин? Само самолетоносача ли?

— Отчасти сочат към засиленото ни присъствие в района. Но преди всичко става дума за асоциативна вина, господин президент. Страните в района, които са ни съюзници, или всички в Южнокитайско море, все повече говорят, че са наши съюзници и че ще ги защитим в конфликт с Китай. Това не им помага. Все по-често китайски кораби заплашват кораби на Филипините. Също и на Индонезия и Виетнам.

— Китайците наистина смятат, че цялото Южнокитайско море е тяхно, а?

— Да — отвърна Ли. — Правят всичко по силите си, които стават все по-големи, за да разширят суверенитета си. Изтласкват от пътя си военноморските сили на Виетнам, Филипините, Индонезия и Индия от района, който смятат за своя територия, и хич не ги е грижа за международното право. И в същото време полагат максимални усилия да предизвикат въоръжен конфликт в протока чрез нападения на самолети.

Ли замълча, но Райън чувстваше, че посланикът иска да каже още нещо.

— Говори, Кен. Твоята информация е много ценна за мен.

Ли отговори:

— Хегемонистичните стремежи на Китай не са единствената причина за конфликта. Не подценявайте колко враждебни са лично към вас военните във висшите ешелони.

— Искаш да кажеш, че ме мразят силно.

— Аз… Точно това казвам. Да. Унизени са от предишната война и ако четете изявленията на китайските генерали за пред местните хора, ще разберете, че мечтаят за славна победа над Съединените щати.

Райън обърна поглед към адмирал Йоргенсен на екрана.

— Адмирале, какво смятате за посланието на китайците? Да върнем ли „Рейгън” триста мили назад?

Йоргенсен, разбира се, знаеше, че ще му зададат този въпрос. Отговори премерено:

— Господин президент, от един месец китайците действат безразсъдно. Според мен е самоубийство да нападнат „Рейгън” или някой от помощните му кораби, но няма да кажа, че не вярвам да го сторят. Ако преди месец ме бяхте запитали дали армията им ще стреля по изтребители на нашата Морска пехота в международни води, щях да отговоря, че вероятността за това е невероятно малка.

— Имат ли възможността, като технология, да улучат „Роналд Рейгън”?

Без миг колебание Йоргенсен отговори:

— О, да, сър. Това е възможно. Ние имаме противоракетни мерки, и то ефективни, но не и срещу непрекъснато нападение с балистични ракети и ракети тип „Круз”, изстрелвани от сушата, въздуха и морето. Ако китайците наистина искат да потопят „Рейгън”, няма да ви кажа, че можем да предотвратим това.

Йоргенсен продължи:

— Но ако искат да ни попречат да се бием на собствената им територия, не е необходимо да удрят „Рейгън”. Много по-лесно им е да отстранят нашите най-важни помощни кораби, които не са така добре защитени.

— Обяснете.

— Нашите самолетоносачи и подводници с ядрени двигатели могат да работят години наред без презареждане, но останалата част от флота — помощните кораби, получават гориво само от шест танкера в Тихия океан. Не би било невъзможно за китайците да ударят тези танкери и да влошат значително мобилността на Седми флот. Това ще ограничи ударните ни възможности. Ще бъдем като мечка, завързана с верига за дърво. Дървото ще е Пърл Харбър и няма да можем да идем далеч оттам. Разполагаме с двеста осемдесет и пет кораба по целия свят, от които половината са в западната част на Тихия океан. Противокорабните ракети на Китай са наистина опасни.

Мери Пат Фоли се обади:

— Възможностите на Китай да ни отнемат достъпа в района накланят равновесието на силите встрани от нас и нашите съюзници в района и те го знаят. Мислят, че ще сме идиоти да ги нападнем на тяхна територия.

Бърджис отвърна:

— Смятаме, че точно това става. Искат да ни вкарат в кратка и напрегната схватка, в която да ни разкървавят носа, за да си идем вкъщи и да си стоим там.

Райън каза:

— Значи разиграват картата с Тайван.

Мери Пат отвърна:

— Това е целта, нали? Китайците опитват да унищожат тайванското правителство. Успеят ли, ще се намърдат там, за да съберат каквото е останало.

— Казваш, че буквално ще влязат там?

— Не веднага. Няма да нахлуят в Тайван. Вместо това ще поставят свои хора на власт, ще отслабят настроените срещу тях партии, ще навредят на икономиката и на политическите отношения на страната със съюзниците й. Това го могат, без да нахлуват. Само ще трябва да съберат остатъците. Смятат, че ще успеят да сложат край на Република Китай бавно, като постепенно я абсорбират обратно в Китайската народна република.

— Напоследък поемат повече рискове в Тайван. Непрекъснато вербуват шпиони и информатори. Купуват политици, които им симпатизират.

Президентът Райън продължи да обсъжда въпроса още малко, след което седна тихо в края на масата. Накрая вдигна поглед към Йоргенсен.

— Изтегли „Рейгън” на точно триста мили, но докарай и бойна група „Нимиц”. Вкарай я в Източнокитайско море. Нека разберат, че няма да се включим в тяхната игра, но и че няма да бягаме.

Бърджис отвърна:

— Ако изтеглим „Рейгън” на триста мили, господин президент, няма да можем да патрулираме Тайванския проток. Тайван остава сам.

Райън спря погледа си върху Боб Бърджис.

— Има ли начин да окажем тайна подкрепа на Тайван?

— Тайна?

— Да.

Фоли отговори:

— През последните няколко години съдебните дела срещу шпиони в Тайван се увеличиха неимоверно. Сега Китай налива пари в шпионските си служби и подкупва всеки с достъп до политическа или военна информация, който иска да играе с тях. Трудно е там да се прави нещо, без китайците да узнаят за него.

Джак каза:

— Трудно значи, че няма да е лесно. Но не това питах. Въпросът ми е може ли да се направи това?

Бърджис се обади:

— Разработени са планове за действие. Един от тях включва вкарване на ограничен брой пилоти в самолети на Тайван. Не става дума за много хора. Но това ще демонстрира подкрепа за правителството на страната.

Президентът Райън кимна.

— Направете го. Но го направете правилно. Недейте просто да захвърлите там няколко души без прикритие и подкрепа. Ако китайците ги засекат, това може да стане провокацията да нападнат Тайван.

— Да, господин президент. Разбирам залога.

Джак Райън стана и прекрати срещата с думите:

— Пращай Морската пехота.

ПЕТДЕСЕТ

Су не се зарадва на заповедта да се яви при Уей. Чакаха го срещи през целия ден в Джуннанхай, но малко преди обяд му се обадиха от неговия кабинет, за да му кажат, че президентът Уей настоява той да се яви на обяд в резиденцията му.

Су настръхна при тази проява на нетърпимост от равния по пълномощия президент, но незабавно прекъсна срещата си и замина при Уей, без да се бави.

И не се нуждаеше от време за подготовка за разговора. Знаеше точно какво ще му каже президентът.

Мъжете се прегърнаха, поздравиха се с думата „другарю” и се заинтересуваха от членовете на семействата си, но тези любезности продължиха само няколко секунди, а не минути.

След малко Уей седна до Су и каза загрижено:

— Не така си представях събитията.

— Събития ли? Предполагам имате предвид събитията в Южнокитайско море и протока?

Уей кимна и продължи:

— Смятам, че вие ме манипулирахте в известна степен, като се възползвахте от първоначалната ми програма за икономическо развитие за собствените си цели.

Другарю генерален секретар, в армията казваме „Врагът има право на глас”. През последните две седмици сте свидетел на агресия от страна на Индия въпреки ясните ни предупреждения, агресия от страна на Съединените щати, докато извършвахме внимателно пресметнати маневри в Тайванския проток, за да покажем готовността си да действаме срещу всяка проява на сила от страна на Тайван — тези ситуации са породени от противниците ни. Разбира се, ако всички мои… извинете ме, всички наши сили останат в базите или пристанищата, със сигурност това нямаше да се случи, но за да постигнем териториалните си цели, което ще ни помогне да изпълним и икономическите си цели, е необходимо да навлезем в оспорваната зона.

Уей остана почти напълно объркан от тази реторика. За момент загуби нишката на мисълта си. Су се славеше като кибритлия, а не като оратор, но Уей имаше чувството, че генералът манипулира времето и пространството, за да спечели този спор.

— Кибератаката срещу Америка…

— Не е свързана с Китай.

Уей запита изненадан:

— Искате да кажете, че това не е наша работа?

Су се усмихна.

— Казвам, че не могат да я свържат с нас.

Уей отново се поколеба.

Су се възползва от това и добави:

— През последния час моята служба за военноморско разузнаване ми докладва, че групата на самолетоносача „Роналд Рейгън” се оттегля на североизток.

Напълно изненадан, Уей рязко обърна глава.

— И това е заради нашето настояване да се оттеглят на триста морски мили?

— Съвсем сигурен съм, че е така — отговори Су.

Новината ободри президента Уей.

— Значи е възможно, в края на краищата, да се разговаря логично с Джак Райън.

Су си наложи да запази спокойствие. Не, разбира се, с Райън не можеше да се говори логично. Можеха само да го сплашват или набият. Но Уей реши, че тази рискована военна маневра е довела до нещо като примирие.

„Идиот” — помисли си генералът.

— Да — каза той. — Президентът Райън желае само най-доброто за страната си. За него, а и за нас, е най-добре той да се оттегли от региона. Учи бавно, но фактът, че премества „Рейгън”, значи, че все пак научава нещо.

Тази вест, изглежда, разсея гнева на Уей. Следващия половин час той говори за плановете си за бъдещето на икономиката. За потенциала на държавните предприятия да работят в Южнокитайско море и надеждата, че връщането на Тайван под управлението на Китай ще стане дори още по-бързо и безболезнено, отколкото той смееше да мечтае.

Су отговаряше като папагал на амбициите му и едва успяваше да не погледне часовника си.

Накрая Уей приключи срещата. Но преди Су да си тръгне, президентът го изгледа продължително. Очевидно се колебаеше да зададе следващия въпрос.

— Ако обстоятелствата се променят. Ако решим, че моментът не е подходящ… ще можем ли да спрем всичко това?

— Да спрем растежа на Китай? Единственият изглед за растеж на Китай?

Уей се поколеба.

— Имам предвид най-крайните военни мерки. Някои от най-големите кибератаки, за които споменахте в по-предишния ни разговор, както и нападенията по море и по въздух.

— Обмисляте ли да спрете всичко това?

— Само зададох въпрос, другарю председател.

Су се усмихна слабо.

— Аз съм на вашите услуги, другарю генерален секретар. Мога да изпълня всяко ваше желание. Но ще ви напомня, че залогът е голям. Пътят напред никога няма да е гладък.

— Разбирам.

— Надявам се, че е така. Враждебността е част от процеса. Както казах преди, врагът има право на глас.

Уей кимна със сериозно изражение на лицето.

Су обаче се усмихна и каза:

— Но не забравяйте, другарю, че Америка гласува днес да се махне от пътя ни.

* * *

Петимата мъже, които работеха в тайната квартира на ЦРУ на улица „Проспър” № 3333 в Джорджтаун, се наслаждаваха на сутринната си почивка, но не толкова, колкото младият мъж, заключен в обезшумената стая на втория етаж.

Трима от петимата бяха въоръжена охрана, един наглеждаше кухненския прозорец към улицата, а вторият седеше на стол до спалнята на втория етаж, от чийто прозорец, скрит зад една магнолия, се виждаше малката бивша пътека за файтони и сегашна алея зад двора.

Третият човек от охраната се намираше на първия етаж. Седеше до кухненската маса с редица монитори, откъдето наблюдаваше радиоапаратурата и надеждната охранителна система на къщата. Не откъсваше очи от монитора с картини от четирите охранителни камери.

Другите двама мъже останаха в малък офис на горния етаж, за Да планират следващото „интервю” с обекта. По няколко пъти на ден единият или другият влизаха в обезшумената стая с тефтер и химикалка, за да задават въпроси от дълъг списък, на които до момента обектът полагаше максимални усилия да не отговаря.

Не бяха изтезавали Джа Шухай физически, но го държаха буден цяла нощ и постоянно го разпитваха. Различни хора му задаваха едни и същи въпроси по толкова много различни начини, че Джа дори не си спомняше повечето от разговорите.

Но смяташе, че не е казал нищо за Тун, за „Призрачния кораб” и за отвличането на безпилотните самолети, нито пък за проникването в секретни правителствени компютърни мрежи.

Знаеше, че няма да издържи вечно, но и че това няма да му се наложи.

Поне двеста пъти поиска адвокат, след като го докараха тук, в Съединените щати, не разбираше защо не са му назначили такъв. И преди беше лежал в американски затвор, който се оказа не чак толкова зле, но знаеше, че тогава се намираше в затвор с минимална сигурност, а сега заради отвличането на безпилотните самолети го чакат много по-сериозни неприятности.

Но неприятностите го чакаха само ако онези успееха да му лепнат обвиненията, а Джа познаваше достатъчно добре американската система още от предишното си съдебно дело и престой в затвора и разбираше, че нямат нищо толкова експлозивно срещу него, колкото той имаше срещу тях. Нелегалното отвличане, убиването на онези от триадите в Хонконг, лишаването от сън и така нататък.

Джа Шухай знаеше, че трябва да издържи само още малко, да използва превъзхождащия си интелект, който имаше заради произхода си от превъзхождаща раса, и след това американците ще решат, че той няма да се пречупи.

Джа се чувстваше изтощен, но това представляваше само досадна неприятност. Той беше по-добър от тези глупаци и щеше да ги победи, като само си държи устата затворена. Нямаше да го бият или убият. Те бяха американци.

Един от следователите се върна в стаята и кимна на Джа да седне до масата. Докато китаецът ставаше от рогозката си за спане, лампите в стаята примигнаха и угаснаха.

— Мамка му — изруга следователят и пристъпи назад до вратата, като не откъсваше очи от другия мъж в тъмното. Удари вратата с юмрук.

Сърцето на Джа Шухай затуптя силно. Той седна на стола и сложи ръце на масата.

Не очакваше това. Не можа да се сдържи и се усмихна радостно.

— Кое е толкова забавно? — запита следователят.

За първи път през този ден Джа не се сдържа и проговори:

— Ще видите кое е толкова забавно.

Мъжът не го разбра, но отново удари заключената врата на обезшумената стая. Знаеше, че ключалките са механични, не електрически, и нямаше причина колегата му да не го пусне да излезе веднага.

След третото удряне по вратата следователят отиде до еднопосочния прозорец за наблюдение. Разбира се, не виждаше нищо навън, но колегата му би трябвало да го види.

Махна с ръка и чу тракането на ключалката.

Вратата се отвори.

Следователят понечи да излезе.

— Бушон ли гръмна или целият квартал…

Във вратата се появи азиатец с черно яке и насочен напред пистолет със заглушител в ръката. Гледаше през мерника със студени черни очи.

— Какво…

Жерав простреля следователя от ЦРУ в челото. Тялото му падна с приглушено тупане на пода на обезшумената стая.

Джа продължи да държи дланите си върху масата. Поклони се бързо.

— Жерав, не съм говорил. Не съм казал и…

— Заповед на Центъра — отвърна Жерав и простреля и Джа Шухай в челото.

Тялото на ФастБайт22 се свлече от пластмасовия стол върху пода. Той падна по лице до следователя.

ПЕТДЕСЕТ И ЕДНО

Валентин Коваленко се връщаше към апартамента си, когато осъзна, че от югозапад се чува вой на сирени. Досети се, че те виеха от доста време, може би още отпреди да влезе в малкото кафене, откъдето си взе обяд за къщи, преди да се отбие в магазина за алкохол за нова бутилка водка.

Почти веднага стомахът му се сви. Опита да се отърси от неприятното чувство, докато вървеше по Седемнадесета улица, но далеч преди завоя по улица „Суон” дочу шум от вертолети.

— Heт[7]. — каза си той. — Нет.

Продължи спокойно по улица „Суон” до своя апартамент, но след като затвори вратата, се втурна към телевизора в хола, захвърли бутилката и обяда на дивана и включи един от местните канали.

Даваха сериал. Превключи друг местен канал, на който вървеше реклама.

Седна на дивана с впити в екрана очи в очакване на обедните новини след пет минути.

Докато чакаше, заслушан в сирените, си наля два пръста топла водка в чашата, която беше оставил на масичката за кафе предишната вечер.

Изпи я на един дъх и си наля втора водка.

Почти успя да си внуши, че страховете му са неоснователни. Но това продължи до началото на новините, които започнаха с картина от хеликоптер над града. Валентин видя дим от къщата в двора с дърветата на улица „Проспър”.

Новинарят не знаеше много, освен че е имало мъртви и че съседите са съобщили за стрелба от къщата и за мистериозен микробус.

Първият порив на Коваленко беше да се напие и той започна този път направо от гърлото на бутилката. Вторият — да побегне. Да стане и да се махне, да се отдалечи от сирените.

Но потисна това свое желание, стана и отиде при лаптопа си. Написа с разтреперани ръце в програмата „Криптограм”: „Какво направихте?”.

Изненада се от бързината, с която на екрана се появиха зелените букви: „Обясни въпроса си”.

„Да обясня въпроса си?”

Пръстите на руснака увиснаха над клавишите. Накрая написа: „3333”.

Отговорът се забави само няколко секунди: „Ти и работата ти не са компрометирани”.

Тридесет и шест годишният руснак вдигна поглед към тавана и изкрещя:

— Мамка му!

След това написа: „Кого убихте?”.

„Това няма връзка с теб. Не отклонявай вниманието си от инструкциите.”

Коваленко написа бързо: „Мамка ти! Накара ме да ида там!!!! Може да са ме видели. Може да са ме снимали. Кой беше в къщата? Защо? Защо?”.

Стисна бутилката водка и я прибра близо до тялото си, като чакаше отговор.

Този път отговорът дойде след продължителна пауза. Валентин си представи как Центъра чака, преди да изпрати отговора си, за да му даде време да се успокои.

Накрая текстът пристигна: „Аз следя полицейския и служебния им трафик. Не те споменават. Уверявам те, че ти и наетата кола не сте записвани от никакви камери около улица „Проспър”. Нямаш причини да се тревожиш, а аз нямам време да успокоявам всеки от агентите си”.

Коваленко написа: „Живея на два километра оттам. Ще трябва да се преместя”.

„Не. Остани където си. Необходим си ми в „Дюпонт Съркъл”.

Коваленко искаше да запита защо, но знаеше, че няма нужда да си прави труда.

Вместо това продължи да пие в продължение на минута, успокои се малко под въздействието на водката и запита: „Хората в 3333? Кои са?”.

Не получи отговор.

Валентин написа: „Много бързо ще се чуе в новините. Защо не ми кажеш?”.

„Един от тях се оказа проблем.”

За Валентин това не значеше нищо. Понечи да напише няколко въпросителни, когато на екрана се появи нов текст.

„Другите петима работеха в Централното разузнавателно управление.”

Коваленко остана загледан в екрана с празен поглед и леко отворена уста.

Прошепна:

— Ни хуя себе — О, мамка му.

След това притисна бутилката до сърцето си.

* * *

Джак Райън научи от мрежата Intelink-TS на ЦРУ, че най-голямата новина на месеца във Вашингтон — убийство на шестима души в Джорджтаун тази сутрин, щеше да е още по-голяма, ако истината излезе наяве.

От трафика между ЦРУ и Агенцията за национална сигурност стана ясно, че къщата на улица „Проспър” № 3333 е тайна квартира на ЦРУ и че петима от мъртвите са служители на Управлението, а шестият е главният заподозрян в отвличането на безпилотните самолети.

ФастБайт22, когото Джак Райън и колегите му помогнаха да идентифицират и заловят.

Естествено, Райън събра всички от оперативния и управленския персонал на Колежа в конферентната зала, за да каже новината.

Чавес не можеше да повярва колко дръзко е това престъпление.

— Значи китайците наистина им стиска да пратят екип за мокри поръчки в Джорджтаун, за да убият хора на ЦРУ?

— Не знам дали китайците са го направили — отговори директорът на аналитичния отдел Рик Бел, който влезе в конферентната зала. — Току-що прехванахме съобщение от ЦРУ до Кибернетичното командване във Форт Мийд. При един от разпитите ФастБайт, който очевидно е страдал от сериозно недоспиване, е споменал името Тун Гуогун като човека, който е Центъра. Може би Центъра го е наказал за това, че е разкрил името му.

— А какво знаем за този Тун? — запита Гренджър.

Райън отговори:

— Той е д-р Тун Гуонгун. Адам Яо каза, че този човек е създал китайската общност на воините в киберпространството.

Гренджър не вярваше на ушите си.

— И какво е правил в Хонконг с ФастБайт и хакерите, по дяволите? Той трябва да е в Пекин или в някоя военна база.

Райън поклати глава:

— Той се е скарал с тях. В Китай е издирван престъпник.

Чавес каза:

— Може да са се целунали и сприятелили и той отново да работи за китайците. За Народната армия. И за секунда не вярвам, че някаква любителска хакерска организация прави всичко това за своите си неясни цели. Това, днешното, ми звучи като спонсорирано от държавата, точно както хакерската атака над безпилотните самолети.

Гери отвърна:

— Който и да е, е трябвало да убие Джа, за да го смълчи.

Джак се обади:

— Но не са го смълчали. Компютърът му е в Гавин и можеш да се обзаложиш, че като разберем какво има в него, ще е сякаш Джа ни е казал доста неща.

* * *

Двамата елитни пилоти от Морската пехота майор Скот (Чийз) Стилтън и капитан Брандън (Траш) Уайт имаха много повече преживявания от средностатистическите тридесет и една и двадесет и осем годишни мъже, но не можеха да се похвалят, че са изживявали нещо подобно на онова, което ставаше през последните двадесет и четири часа.

Почти ден по-рано офицери от разузнаването на ВМС ги събудиха и заведоха в конферентната зала на ескадрилата, където имаше и летци от „Рейгън”. Двадесет и четиримата пилоти застанаха „мирно”, когато в залата влезе един полковник от разузнаването на ВМС. Той им каза да седнат, а после им съобщи, че на зазоряване ще летят за Япония, като по пътя ще трябва да презаредят. Трябваше да кацнат в станцията на ВМС „Ивакуни”, където ги чакаха други указания.

Пилотите се разгневиха и почувстваха разочаровани. Екшънът ги чакаше посред Източнокитайско море и в протока, а не в Япония. Но самолетоносачът „Рейгън” се оттегляше много назад, което Траш определи като отстъпление. А сега трябваше и да изоставят самолетоносача, за да отидат още по-далече.

Никой от летците не желаеше да изостави самолетоносача, но всички знаеха, че не е необходимо военните заповеди да имат смисъл или законност, затова седяха и чакаха да ги освободят.

Но полковникът ги изненада с думите, че търси доброволци за изключително опасна мисия. Щяха да разберат повече в „Ивакуни” и да получат допълнителна информация за окончателната дестинация.

Объркани, заинтригувани и развълнувани, всички в залата се съгласиха да станат доброволци.

Приземиха се в „Ивакуни” преди обяд и щом излязоха от изтребителите, им подадоха цивилни дрехи и ги отведоха в една стая, за да ги инструктират. Тук Траш, Чийз и останалите пилоти от двете ескадрили се озоваха пред цивилен служител на ЦРУ, който не се представи.

Траш за малко не падна на пода, когато мъжът им каза, че ще получат опакован багаж и фалшиви паспорти и че ще се качат на хеликоптери за международното летище в Осака. Там щяха да вземат пътнически самолет за Тайпе, Тайван.

Траш и ескадрилата му щяха да влизат незаконно в Тайван — остров без присъствие на американски военни.

Неотдавна тайванските военновъздушни сили бяха получили две дузини самолети F/A–18 „Хорнет”. Пилотите трябваше да заминат за Тайван, да се качат на тези самолети и да патрулират с тях в Тайванския проток.

Съединените щати не бяха вкарвали военни сили в Тайван от 1979 г.‍ насам, защото това за Китай щеше да изглежда като открита провокация. Всички смятаха, че силите на САЩ в Тайван ще ядосат Китайската народна република достатъчно, за да изстреля ракети по малкия остров и да го репатрира насила. Америка не искаше да даде на Китай извинение за това и по тази причина стоеше настрани.

Мъжът от ЦРУ увери пилотите от Морската пехота, че са избрани, защото могат да работят с по-малко подкрепа, отколкото тези от Военноморските сили, и защото всички присъстващи в залата бяха участвали през последните две седмици в схватки с китайските ВВС в протока.

Така да се каже, имаха бойна закалка.

Секретната ескадрила щеше да получава подкрепа, механици и управление на полетите от тук, в „Ивакуни”, но повечето от наземния персонал щеше да е от тайно доведени в базата хора от тайванските ВВС.

Траш разбираше, че той и двадесет и тримата други пилоти нямаше да могат да отблъснат китайците, ако те нападнат Тайван. Чудеше се дали цялото това упражнение не е просто политика и демонстриране за правителството на Китай, че „Рейгън” и другият самолетоносач в Тихия океан може и да не са близо до опасността, но Съединените щати имат волята да вкарат няколко от своите момчета тук, посред протока.

Разгневи се от мисълта, че той и приятелите му са нещо като пешки в геополитическа партия шах, но трябваше да признае, че се радваше отново да участва в бой.

Полетът до тайванското международно летище „Тао’юен” премина без проблеми, ако се изключи фактът, че двадесет и четирима американци на възраст двадесет и шест до четиридесет и една години, подстригани като военни, седяха сами или по двойки, без да обръщат внимание един на друг. Преминаха бързо през митницата и се събраха във фоайето на хотела на летището.

Двама души, които Траш определи като оператори от разузнаването на армията, ги заведоха до един автобус, който ги закара в затворена част на голямото международно летище.

От Тайпе ги закараха в летището „Хуалиен” с транспортен самолет С–130 на тайванските авиолинии, който кацна във фронтова военна база на източния тайвански бряг. Изтребители F–16 на тайванските ВВС летяха тук целогодишно, а цивилната част на летището се оказа затворена безсрочно за „военни маневри”. Траш и останалите научиха, че за намаляване до минимум на изтичането на информация ще бъдат държани встрани от персонала на базата.

Друг наблюдателен самолет на ВВС на Тайван също летеше с екипаж от американски военни, за да осигурява командването и управлението на полетите.

Американците влязоха в голям бункер, изграден в един склон до пистата, където се намираха двадесет и два употребявани самолета F/A–18C „Хорнет” в добро състояние и места за настаняване и оперативни съвещания.

Тридесет и три часа след като ги събудиха посред нощ на самолетоносача, капитан Брандън (Траш) Уайт и майор Скот (Чийз) Стилтън излязоха от бункера с шлемове на главите си, спазвайки заповедите за оперативна сигурност, които получиха от хората от армейското разузнаване.

Огледаха самолетите си на пистата за последен път, след което Траш се качи в кабината на „своя” самолет с номер 881. Чийз се качи по стълбичката и се настани в кабината на дадения му самолет с номер 602.

Не след дълго се озоваха във въздуха, за да патрулират над протока и което според Траш и останалите си беше най-приятната част от всичко, за да кацнат на истинска писта — дълга, широка, равна и неподвижна ивица асфалт, а не подскачащата пощенска марка посред океана.

ПЕТДЕСЕТ И ДВЕ

Гавин Биъри беше прекарал последната седмица след Хонконг заключен в лабораторията си, където разучаваше тайните на компютъра на ФастБайт22.

Сега, когато ФастБайт22 не беше между живите, Гавин знаеше, че само тук, в електрониката на компютъра, може да намери информация от младия хакер и че задачата му е да я разгадае.

Устройството се оказа трудно за разучаване. Първия ден Гавин откри, че ФастБайт22 е заложил вътре вирус, който действаше срещу всеки компютър, приемник с „блутут” или друго свързано към него периферно устройство. Вирусът копираше троянски кон в заразеното устройство, който изпращаше снимка на потребителя.

Кодът се оказа доста добър и Гавин прекара два дни, за да го заобиколи.

След като успя да се добере до диска и да деактивира криптирането, намери цяла съкровищница с информация. Почти всичко се оказа на китайски, разбира се, но пък стана ясно, че Джа си е водил много бележки. Ужасен от възможността на машината да има друг вирус, Биъри накара един преводач с китайски език от третия етаж да дойде при него, да се подложи на претърсване и след това да препише стотици страници текст в бележник.

По време на преписването Биъри заразглежда програмите и откри и други тайни.

Отначало го озадачи една сложна програма за качване на документи. Докато разглеждаше кода, той не можеше изобщо да схване разликата между тази програма и безплатните, които вършеха същата работа. Кодът изглеждаше прекалено сложен и ненужно объркан.

Убеден беше, че тук има нещо, защото ФастБайт22 не би написал толкова претрупан код, само за да минава времето, но остави програмата настрани и се зае да се рови в други места из компютъра.

* * *

Накрая китайският преводач откри тайната на компютъра на ФастБайт22. Изглежда, бележките съдържаха размислите на Джа, когато не е работил. Райън обясни на Гавин, че когато го следяха и дори в стриптийз клуба китаецът сякаш постоянно пишеше нещо. Биъри го разбираше, защото самият той правеше така. Когато не се намираше в офиса, Гавин винаги седеше пред компютъра си вкъщи или записваше идеите си на диктофон в колата, за да не ги забрави.

Повечето от бележките на Джа се оказаха идеи, много от които глупави или направо откачени: „Искам да проникна в интернет страницата на Бъкингамския дворец и да поставя портрет на председателя Mao над главата на кралицата” и „Ако можем да включим стабилизиращите ракети на международната космическа станция, можем ли да искаме откуп от целия свят, за да не разбием станцията в някой спътник?”.

Имаше и подробен план за поемане на контрола върху помпа за инсулин за диабетици чрез включения в нея маломощен суперхетеродинен приемник и чрез сигнал от насочена антена да се увеличи потокът инсулин в кръвния поток на човека, за да бъде убит той от тридесет метра разстояние. От записките на ФастБайт22 ставаше ясно, че вече е правил подобни тестове и че неотдавна компания от Марсилия му е пратила приемник в пощенска кутия в Монкок.

От бележките на Джа Гавин разбираше, че мъртвият китайски хакер е имал отличен ум и плодовито въображение.

Но много от бележките съдържаха важна разузнавателна информация: „Трябва да обсъдя с Центъра откритието за мерките за безопасност на водноелектрическата централа” и „Украинските командни сървъри са стабилни само ако е стабилна електрозахранващата мрежа. Харков = по-добре от Киев. Да обсъдя с Центъра нуждата нашият отдел за данни да отклони трафика от Киев преди следващата фаза”.

Повечето бележки предизвикваха въпроси, а не даваха отговор на Биъри, но пък той откри обяснението за голямата и сложна програма за качване на документи. От бележка, която Джа беше въвел седмица преди залавянето си от „тюлените”, Гавин разбра, че тази програма е зловредна, създадена от Джа, за да му позволява да качва вирус чрез „Криптограм” — програмата за комуникация, която Центъра използваше и която се смяташе за непробиваема от хакери. Гавин беше изучавал „Криптограм”, но без да задълбава до ниво, на което да разпознае написания от Джа код. След простичкото обяснение от бележката на Джа той отново разгледа кода и откри, че не е никак прост. Програмата се оказа брилянтна и хитра и от разликите в кода Биъри схвана, че в писането му е участвал голям екип програмисти.

Това се оказа интересно. В Хонконг Джа се срещаше с други добре известни китайски хакери. А тук имаше ново доказателство, че те работят по зловредна програма от високо ниво.

Второто голямо откровение от бележките на ФастБайт се оказа по-скоро бомба. Младият китайски хакер използваше кодови думи, за да обозначава хора и имена на места, и Гавин разбра бързо, че няма да успее да разгадае кода, без да знае за какво точно е мислил Джа. Но китаецът се беше подхлъзнал в един от текстовете. В дълга бележка споменаваше на четири места „командния сървър от Маями” и говореше за изтегляне на данни от безименен контрагент на отбранителните сили на САЩ, но петия път споменаваше „командния сървър Брайтуеб”.

Гавин незабавно напусна стерилната си лаборатория, изтича в кабинета си, включи компютъра и потърси този сървър в Маями. Веднага получи отговор. Оказа се, че това е фирма за интернет дизайн със сървър за данни в Корал Гейбълс. След още малко ровене се оказа, че фирмата е собственост на холдингова компания на Кайманите.

Гавин вдигна телефона и нареди на един от служителите си да остави всичко и да проучи тази холдингова компания.

След час Гавин отново се обади по телефона, но този път на оперативния директор Сам Гренджър.

— Добро утро, Гавин.

— След колко време можеш да събереш всички в конферентната зала?

Гренджър запита:

— Имаш ли нещо?

— Да.

— Качи се след двадесет минути.

* * *

Двадесет и пет минути по-късно Гавин Биъри застана пред конферентната маса. Пред него се намираха всички оператори от Колежа заедно с Гери Хендли и Сам Гренджър.

— Какво имаш да ни кажеш? — запита Хендли, след като всички се настаниха.

— Много време ще ми трябва, за да разкрия всички тайни в компютъра на китаеца, но междувременно открих един от командните сървъри на Центъра.

— Къде е той? — запита Чавес.

— Маями. Корал Гейбълс. Адресът е улица „Саутуест” 62.

— Маями? — запита изненадан Гренджър. — Значи оттам хакерите командват и управляват? В Маями?

— Не. Това е едно от местата, в които програма робот под контрола на Джа и Тун изпраща данни, които краде от хакнати компютри. Имам чувството обаче, че този сървър не е просто обикновена машина за данни. Компанията е така устроена, че е ясно: собствениците на сървъра знаят много добре, че ще използват машините си за незаконни неща. Това е сървър от подземната икономика. Определено се управлява от сенчести копелета. Имат наблизо място за получаване на пратки — пари и стоки.

— За престъпни деяния ли говорим?

— Да — отговори Гавин. — Без съмнение. Крият кои са собствениците на сървъра зад фирми паравани и зад невярна регистрация. Собственикът на компанията е руснак, Дмитрий Орански, който я е учредил в Кайманите, но живее в САЩ.

— Мамка му — възкликна Гренджър. — Надявах се… очаквах да са някъде извън страната.

Гавин отговори:

— В такава голяма мрежа робот не може да няма и други командни сървъри. Някои ще са тук, а други — зад граница. Но този определено е част от операцията и хората, които я движат, не играят по правилата.

Дрискол се обади:

— Ако атакува Щатите, защо ще е тук? Не знаят ли, че така е по-лесно да ги спрат?

— Лошите обичат да имат сървър тук. Електрическата ни мрежа е стабилна, интернетът е евтин и разпространен почти навсякъде, а и политиката ни за насърчаване на бизнеса намалява бюрокрацията, която гангстерите не обичат. Със сигурност знаят, че не е възможно посред нощ да дойде камион с войници или полицаи и да ги измъкне заедно с оборудването им, без ФБР да се оплита с месеци в законите, което ще позволи на лошите да си съберат чукалата и да се ометат.

Гавин установи, че повечето в залата не разбират какво точно им казва.

— Онези смятат, че могат да скрият сървърите си, и ако е така, какво пречи да ги сложат под носа ни? Фактът е, че този начин на действие върши работа деветдесет и девет процента от цялото време.

Дом Карузо каза:

— Дори и Маями да не е нервният център на цялата операция, е ясно, че адресът в Корал Гейбълс е част от пъзела и трябва да го проверим.

Сам Гренджър вдигна ръка.

— Не бързай толкова. Не искам да ви пращам на операции в наша територия.

— Не че не сме го правили вече.

— Да, като в Невада например. Но онова беше друго. Знаем, че Тун и хората му, които и да са те, дявол да ги вземе, са ни нарочили директно и че имат информация, с която могат да ни закрият лесно и бързо. Не е сега времето да тичаме и да стреляме по американци в Америка. Амнистиите на бащата на Джак няма да ни свършат никаква работа, ако ви заловят и обвинят на локално или щатско ниво.

— Вижте — обади се Джак Райън, — врагът ни е от друга държава, това е ясно. Но някои от ресурсите му са тук. Предлагам да идем и да погледнем. Не говоря за бронежилетки или нападения, а за малко разузнаване. Ще направим снимки на онези, които работят там, ще се поразровим в информацията за тях и хората, с които дружат, и така ще стигнем до следващото звено от веригата.

Гренджър поклати глава.

— Ще ми се да можеше така, но това е хлъзгав терен. Баща ти не е създавал фирмата, за да шпионираме американци.

Джак отговори:

— Задниците са задници, Сам. Не е важно какъв е цветът на паспорта им.

Сам се усмихна, но решението му беше окончателно.

— Ще сигнализираме на ФБР за командния сървър. Ще помислим как да ги информираме. Но междувременно Колежът няма да се меси.

Дом и Джак кимнаха. Не разбираха защо Сам иска така, но той беше шефът и трябваше да се подчинят.

* * *

Срещата приключи скоро след това, но Гавин Биъри помоли Райън да го последва до кабинета му. Там Биъри каза:

— Не исках да го обсъждам на срещата, защото засега имам само теория, но искам да ти я разкажа, защото може да се наложи нашите оператори да свършат малко работа.

Джак каза:

— Давай. Тъй като не можем да идем в Маями, за да разследваме, нямам нищо против да поработя.

Гавин вдигна ръка.

— Засега няма какво да правиш. Това може да отнеме много дни. Но след продължителна работа може да успея да проумея две програмки на компютъра на Джа и да си направя доста мощно оръжие с тях.

— Какво оръжие?

— Джа е изградил система за тайно пращане на документи, която позволява подаване на зловредни програми през „Криптограм”, и е сложил в компютъра си вирус, който инфектира всеки друг, който влезе в контакт с него, с вариант на троянския си кон.

— Онзи, с който може да те вижда през камерата.

— Да.

Джак разбра.

— Значи… казваш, че можеш да направиш нов вирус, който да минава през „Криптограм” и да заразява компютрите от другата страна, а после да прави снимки на всичко там?

Биъри кимна.

— Отново казвам, че това е още теория. И освен това ще трябва да намериш компютър, чрез който някой се свързва с Центъра. Не този на Джа, защото Центъра ще разбере, че компютърът е компрометиран, и няма да позволи комуникация. И не и от Истанбулския диск по същата причина. Говоря за нов компютър на човек, когото Центъра не подозира. Ако Центъра отвори разговор в „Криптограм”, приеме сигналите за разпознаване на другия и после приеме файл, който другият е качил… може да успеем да видим кой е този Център.

Обикновено Гавин грейваше, когато обясняваше на Джак какво може да направи с компютърен код, но сега изглеждаше много по-потиснат от обичайното.

Джак реши да го окуражи:

— Разбираш колко важно е това за Колежа, нали? Мамка му, важно е и за Америка.

Гавин отговори:

— Не обещавам нищо. Няма да е лесно.

Джак го потупа по ръката.

— Имам вяра в теб.

— Благодаря, Райън. Ще работя по кода, а ти работи да намериш някой много глупав човек на Центъра, който да играе по нашата свирка.

* * *

Два часа по-късно Райън седеше пред бюрото си. Усети нечие присъствие, вдигна поглед и видя Доминик, който стоеше до него с усмихнато лице.

— Здрасти, братовчеде. Имаш ли грандиозни планове за уикенда?

Райън поклати глава.

— Не. Мелани казва, че ще е на работа в събота. Та реших да дойда тук и да работя. А после можем да идем някъде. Защо питаш?

— Откога двамата с теб не сме били заедно на почивка?

Джак отмести очи от компютъра.

— Ние ходили ли сме някога заедно на почивка? Искам да кажа освен като деца?

Тони Уилс, който седеше на съседното бюро, обядваше навън и затова Карузо дръпна празния му стол и седна на него. Приближи се до Райън и каза заговорнически:

— Значи, много отдавна.

Джак усети, че го чакат неприятности.

— Какво искаш да кажеш?

— Работим здравата. Та си мислех, че можем да си тръгнем рано следобед и да идем някъде да прекараме уикенда. Просто ей така, да изпуснем малко налягане.

Джак Райън наклони глава настрани.

— И къде смяташ да изпускаш налягане?

Дом Карузо не отговори. Само се усмихна.

Джак отговори сам на въпроса си:

— Маями.

— Е, защо не, по дяволите? Ще идем със самолет, ще си вземем стаи в Саут Бийч, ще ядем кубинска храна…

Доминик замълча и Райън още веднъж довърши мисълта му.

— И ще отскочим до Корал Гейбълс да разгледаме набързо какво има на улица „Саутуест” шестдесет и две. Такъв ли е планът?

Дом кимна.

— Кой ще разбере? А и на кого му пука?

— И няма да казваме за това на Гренджър?

— Трябва ли да му казваме какво правим всеки уикенд?

— Ако няма да казваме на никого тук, какъв е смисълът да идем?

— Виж, няма да приближаваме прекалено много, нито да се компрометираме. Само ще поразгледаме. Може да запишем някой номер на колите в паркинга, да проследим някой компютърен очилатко до апартамента му и да запомним адреса.

— Не знам — отговори Джак. Знаеше, че Дом има право — двамата можеха да правят каквото си искат със свободното си време.

Но знаеше и че по този начин ще нарушат духа на заповедта на Сам Гренджър, ако не и самата нея. Нямаше да работят за Колежа по време на това пътуване, но разделителната линия беше доста тъничка.

— Какво, искаш ли да си седиш на задника вкъщи целия уикенд, или да свършиш работа, която може да се окаже важна? Е, ако нищо не излезе, няма да навредим на никого. Но ако успеем да намерим добра информация, ще я дадем на Сам и ще му се извиним. Знаеш как е. Понякога е по-добре да искаш прошка, а не позволение.

Това хареса на Джак. Представи си как седи вкъщи и се чуди какво ли изпуска, като не е приел поканата на братовчед си. Помисли още малко и се усмихна лукаво.

— Признавам, братовчеде, че обичам да пия хубаво мохито.

Карузо се усмихна.

— Браво, моето момче.

ПЕТДЕСЕТ И ТРИ

Доминик и Джак пристигнаха в Маями късно вечерта в петък. В сравнение с фирмения самолет, пътническият, с който летяха, им се струваше като нещо от каменната ера, но пък ги докара навреме и спаха почти през целия път.

Нямаха оръжие, въпреки че в Съединените щати не е забранено да се качиш на самолет с оръжие. Тъй като във Флорида е позволено носенето на скрит пистолет с разрешително, двамата можеха да дойдат с незаредени и блокирани пистолети в багажите си, но това изискваше писане на формуляри и бавене, а и те решиха, че пътуването им не е такова. Имаха заповед да не извършват официално наблюдение около мястото на командния сървър, а и ако Сам разбереше, фактът, че са без оръжие, щеше да работи в тяхна полза, защото не бяха тук по „фирмени дела”.

Това беше като да цепиш косъма на две и Джак не се чувстваше особено щастлив, но смяташе, че операторите от Колежа трябва да огледат адреса.

Наеха една раздрънкана тойота и заминаха за Маями Бийч, където отседнаха в евтин мотел с категория звезда и половина. Доминик взе две стаи за две вечери и плати в брой, а Райън чакаше в колата. Намериха стаите си, които се оказаха съседни, хвърлиха саковете на леглата и се върнаха на паркинга при колата. Тридесет минути след като се регистрираха в мотела, тръгнаха на разходка по авеню „Колинс” сред тълпите плажуващи и туристи, дошли за уикенда. Отидоха две пресечки по-надолу, до улица „Оушън Драйв”, и седнаха в първия бар по пътя, в който, както в повечето нощни заведения в Маями, имаше впечатляващ брой красиви жени.

Когато изпиха коктейлите си и поръчаха втори, се разприказваха за плана за уикенда.

— Ставаме и отиваме в Корал Гейбълс — каза Доминик.

— Денем? — запита Джак.

— Да. Мека форма на разузнаване. Няма да можем да направим друго. Видя улицата в „Гугъл Мапс” — там няма как да не бием на очи, затова ще трябва да не спираме, пеша или с колата.

— Сигурен ли си, че не искаш да идеш там сега?

Доминик огледа бара и красивите жени.

— Братовчеде, ти може вече да не си ерген, но аз съм. Смили се.

Райън се разсмя.

— Ерген съм. Но в момента не си търся гадже.

— Да. Виждам как се разтапяш, когато тя ти се обади. По дяволите, даже гласът ти се качва половин октава, когато говориш с нея.

Джак изстена.

— Не. Моля те, кажи, че не е така.

— Съжалявам. Но тя те е омаяла.

Джак се замисли как всички в офиса знаят кога разговаря с Мелани по телефона. Въздъхна и каза:

— Е, извадих късмет с нея.

— Това не е късмет. Ти си свестен. Заслужаваш я.

Останаха смълчани няколко минути, докато отпиваха от коктейлите си. Отегчен, Райън проверяваше телефона си за съобщения от Мелани, а Дом заглеждаше една красива колумбийка на бара. Тя му се усмихна, но след няколко секунди се появи приятелят й, целуна я и седна на стола до нея. Имаше широки плещи като на футболист от местния отбор. Карузо поклати глава и се разсмя, а после изсърба остатъка от коктейла.

— Майната му, братовчеде. Хайде да огледаме този команден сървър.

Незабавно Райън измъкна две двадесетдоларови банкноти от портфейла си. Хвърли ги на масата и двамата тръгнаха обратно към паркинга с колата.

* * *

Намериха адреса чак към полунощ.

Минаха бавно покрай сградата, като оглеждаха паркинга и входа. Според табелката, „Брайтуеб” беше фирма за съхраняване на данни на отделни лица и на малки фирми. В двуетажната сграда светеха няколко лампи, а на неголемия паркинг имаше и няколко коли.

Завиха и се озоваха пред малък осветен проход, който пресичаше сградата по средата.

Джак усети как косата на врата му настръхва.

Доминик само подсвирна. Каза:

— Тези тук не приличат на компютърджии.

До вратата на прохода стояха двама млади мъже и пушеха цигари. И двамата носеха тесни тениски и панталони в цвят каки и изглеждаха мускулести и високи към метър и осемдесет. Имаха тъмноруси коси, квадратни челюсти и широки славянски носове.

— Тези не ти ли се струват руснаци?

— Да — отговори Джак. — Но се съмнявам някой от тях да е Дмитрий Орански, собственикът. По-скоро изглеждат като охрана.

Дом каза:

— Може да са от руската мафия. Плъзнали са из цяла Южна Флорида.

— Които и да са, ще ни забележат, ако минаваме тук по това време. Хайде да се върнем утре сутринта.

— Добре.

— А искаш ли да вземем нови коли, за да е сигурно, че няма да ни познаят? Различни марки и модели. Тук е Южна Флорида и колите ще имат затъмнени стъкла, което е добре. С две коли ще удвоим времето за наблюдение на целта, без онези бандити да усетят нещо. Ще трябва да направим снимки на всички, които идват и си отиват.

— Разбрано.

Четиринадесет хиляди и петстотин километра оттук, в четиринадесететажна сграда в Гуанджоу, една двадесет и три годишна жена се наведе напред, за да провери картината на монитора си. Пет секунди след това натисна един бутон на клавиатурата и чу кратко и тихо пиукане в слушалката си.

Седнала тихо, тя наблюдаваше предаването в реално време от Маями, докато чакаше Центъра да приеме видеоконферентния разговор. Преди няколко минути той беше минал покрай нея, така че имаше възможност в момента той да е в конферентната зала, а не в кабинета си. Ако е така, щеше да приеме обаждането със слушалка през интернет вместо по видеовръзка на компютъра си. Той може и да се намираше тук, но тя не го повика. Ако всеки викаше, залата щеше да заприлича на търговската борса в Чикаго.

До картината от Корал Гейбълс се появи лицето на д-р Тун.

Седнал пред бюрото си, той каза:

— Тук Центъра.

— Център, тук бюро тридесет и четири.

— Да?

— Цел „Хендли Асошиейтс”, Мериленд, Съединени щати. Лице — Джак Райън-младши и лице Доминик Карузо.

— Те във Флорида ли са?

— Да. Провеждат наблюдение на командния сървър там. Виждам ги в реално време в кола под наем на една пряка от „Брайтуеб”.

— Предупреди местните. Уведоми ги, че непознати сили са компрометирали командния сървър. Дай им информацията за мотела и описанията. Не разкривай кои са. Инструктирай местните да елиминират целите. Всичко това продължи достатъчно дълго.

— Разбрано.

— След това кажи на „Дата Лоджистикс” да отклонят трафика от командния сървър в Маями. От този момент операцията там се закрива. Със смъртта на Джак Райън-младши инцидентът ще се разследва много внимателно и не трябва да оставяме следи към Призрачния кораб.

— Да, Център.

— „Дата Лоджистикс” могат да минат през командния сървър в Детройт, докато намерят трайно решение.

— Да, Център.

Двадесет и три годишната коитрольорка изключи разговора и отвори програмата „Криптограм” на един от мониторите. След секунди се свърза с компютър в Кендал, Флорида. Собственикът му беше тридесет и пет годишен руснак, който живееше в Щатите с изтекла студентска виза.

Дванадесет минути и тридесет секунди след разговора между Центъра и служителката в джоба на един руснак в нощен клуб в Холивуд Бийч, Флорида, звънна телефон.

— Да?

— Юри, Дмитрий се обажда.

— Да, шефе?

— Имаме ситуация. Момчетата с теб ли са?

— Да.

— Вземи молив и запиши един адрес. Идете там да се позабавлявате.

* * *

Джак и Дом стигнаха до мърлявия мотел и изпиха по една бира на верандата в двора до стаята на Райън. Свършиха бирите към един и половина и Доминик понечи да иде в стаята си, но реши преди това да вземе бутилка вода от машината в коридора.

Отвори вратата и се озова пред цевта на дълъг черен пистолет.

Райън все още седеше на верандата. Вдигна поглед и видя как двама души прескачат ниската ограда. Носеха пистолети, които насочиха към лицето му.

— Вътре — каза един от тях с определено руски акцент.

Джак вдигна ръце.

* * *

Един от руснаците внесе два алуминиеви стола и бутна Райън и Карузо да седнат на тях. Най-малкият от тримата гангстери носеше гимнастически сак, от който извади огромна ролка монтажна лента. Докато другите двама мъже стояха в далечния край на стаята, руснакът омота краката на Джак и след това на Доминик към краката на столовете, а после завърза и ръцете им зад облегалките.

Райън беше прекалено шашнат, за да каже нещо, защото знаеше със сигурност, че не са го проследили до мотела, и не можеше да разбере как тези са разбрали, че е тук.

Тримата руснаци изглеждаха сериозни, но очевидно бяха обикновени биячи. Джак виждаше, че тези не са мозъкът на операцията или на нещо по-сложно от това да си завържеш обувките или да стреляш с пистолет.

Това трябва да бяха биячите на Дмитрий и ако се съди по всичко, той май искаше Райън и Карузо да са мъртви.

Дом опита да ги заговори:

— Какво значи всичко това?

Очевидният водач на триото каза:

— Знаем, че ни шпионирате.

— Не знам за какво говорите, по дяволите. Ние дойдохме на плаж за уикенда. Дори не знаем кои…

— Млъквай!

Райън мислеше трескаво какво да направи. Ясно беше, че така, с вързани крака, е безсилен и всичко ще приключи, защото нямаше как да се движи или да се бие.

Но не виждаше изход. Двамата с насочени към тях пистолети стояха на около три метра от него, от другата страна на леглото. Джак знаеше, че по никакъв начин не би могъл да се добере до някой от тези пистолети, преди онези да го застрелят.

Джак каза:

— Вижте, не искаме неприятности. Само изпълнявахме заповеди.

Мъжът начело отговори:

— Така ли? Е, шефът ви ще трябва да си наеме други хора, защото вие, двамата хубавци, сега ще умрете.

Дребният мъж със сака извади черен кабел и го подаде на шефа си. Райън забеляза завитите като дръжки краища и разбра какво е това.

Гарота, каквато убийците поставяха около шията и дърпаха силно назад, за да задушат жертвата си.

Райън заговори по-бързо:

— Не разбирате. Нашият шеф е същият като вашия.

— Какво говориш?

— Изпрати ни Центъра. Казва, че Дмитрий краде от парите, които му прехвърля и които трябва да се делят поравно между вас. Затова сме тук.

— Какво говориш?

Карузо подхвана историята на Джак:

— Центъра проникна в компютъра и телефона на шефа ви и трябва да ви кажа, момчета, че ви крадат.

Единият от мъжете от другата страна на леглото каза:

Измислят си разни глупости, за да не ги убием.

Джак отвърна:

— Имам доказателството на лаптопа си. Разговор в „Криптограм” в който Центъра казва на Дмитрий колко да ви плати. Мога да ви го покажа.

— Няма да ни показваш нищо — отвърна същият мъж. — Лъжеш. Какво го е грижа Центъра колко ни плащат?

— Центъра настоява агентите да спазват нарежданията му. Това не може да не го знаете. Казва на вашия шеф да ви плати определена сума и, по дяволите, очаква точно така да се случи. Дмитрий прибира вашата част и Центъра ни прати да оправим тази работа.

Карузо отново се включи:

— Да. Преди няколко месеца ни изпрати в Истанбул да се погрижим за едни, които го лъжеха.

Главният руснак, който стоеше до стената, каза:

— Дмитрий ми каза, че Центъра иска да оправим вас.

Джак и Дом се спогледаха. Центъра знаеше, че те са тук, в Маями? Откъде го е разбрал?

Но Джак се съвзе бързо.

— Това ли ви е казал Дмитрий? Аз мога да ви докажа, че е лайнар.

— Как?

— Позволете да се включа в „Криптограм”. До две минутки ще разговарям с Центъра. И той ще потвърди думите ни.

Тримата гангстери се разприказваха забързано на руски. Единият запита:

— А как ще разберем, че това наистина е той?

Джак сви рамене под превръзките.

— Човек, за Центъра говорим. Питайте го за нещо. За вашата организация. Питайте го какви операции сте изпълнявали за него. По дяволите, питайте го кой е рожденият ви ден. Той знае.

Райън видя, че руснаците се впечатлиха.

След още малко разговор единият руснак прибра пистолета си в кобура и отиде до бюрото.

— Кажи ми паролата. Аз ще се обадя на Центъра от твоя компютър.

Райън поклати глава.

— Няма да стане. Центъра вижда през камерата. Мамка му, момчета, вие от колко време работите? Види ли, че това не съм аз, той няма да позволи разговор. Ще изключи компютъра от системата и като го знам, вероятно ще прати друг екип в Маями да избие всички тук, които работят за него, като започне от идиота, опитал да говори от моя лаптоп.

— Преувеличаваш — обади се руснакът до бюрото. Но се отмести настрани от камерата на компютъра.

— Бъди сигурен — отвърна Джак. — Китайците се отнасят сериозно към сигурността.

— Китайци ли?

Джак изгледа мъжа.

— Центъра китаец ли е? — запита един от другите руснаци.

— Ама вие сериозно ли говорите? — отвърна Джак и погледна към Доминик. Той поклати глава, сякаш е заобиколен от идиоти.

— Вие нови ли сте?

— Не — отвърна най-дребният руснак.

Мъжът до бюрото каза нещо рязко и един от останалите двама измъкна нож от якето си и го отвори със замах. Сряза лентата от китките и глезените на Райън, след което Джак стана от металния стол. Докато измина трите метра до бюрото, той хвърли поглед през рамо към Карузо. Доминик не издаваше нищо. Само седеше и гледаше.

Райън погледна главния гангстер.

— Остави ме да се свържа с него, да му обясня ситуацията и след това да те включа в разговора.

Руснакът кимна и Джак осъзна, че е преметнал тримата въоръжени мъже, които само преди минутка щяха да го убият заедно с братовчед му.

Коленичи пред лаптопа си, болезнено съзнаващ, че в момента го наблюдават три чифта очи. Най-близкият от тримата се намираше на две стъпки от дясната му страна, другият продължаваше да стои до леглото с пистолет в ръка, а мъжът, който преди малко отвърза Райън, стоеше прав до Карузо и държеше своя нож.

Джак имаше план, макар и непълен. Знаеше, че няма да говори с Центъра по „Криптограм”, защото дори нямаше необходимата програма на компютъра си, което означаваше, че му оставаха само няколко секунди време да започне схватка. Но макар да смяташе, че лесно може да се справи с всеки от тримата един по един, нямаше как да стигне бързо до третия руснак от другата страна на леглото.

Нуждаеше се от пистолет, а най-близкият пистолет се намираше в кобура под ризата на мъжа до него.

Коленичилият Джак го погледна.

— Е? — запита руснакът.

— Може пък да не се обадя на Центъра — отвърна Джак далеч по-предизвикателно, отколкото докато седеше завързан на стола.

— И защо? — запита пак руснакът.

— Защото няма да ни направите нищо. Блъфирате.

— Блъфираме? — обърка се мъжът.

Американецът пред него беше го уговарял няколко минути да го допусне до компютъра, а сега казваше, че няма да се свърже.

— Аз не блъфирам.

— Какво, ще накараш ли малките си приятелчета да ме набият?

Водачът поклати глава и се усмихна.

— Не, те ще те застрелят.

— О, разбирам. Тези ги водиш да вършат нещата, които ти не смееш да свършиш.

Джак поклати глава.

— Типичен руски путьо.

„Извади пистолета!” — крещеше наум Джак. Това беше единственият шанс двамата с Доминик да оцелеят.

Лицето на мъжа почервеня от гняв и той посегна под червената си копринена риза към корема.

„Бинго” — каза си Джак и се хвърли напред, с ръце, насочени към оръжието, което тъкмо излизаше изпод ризата.

Мъжът опита да отстъпи назад и настрани, но Райън, прекарал много часове да се учи как да отнема оръжие, знаеше какво прави. Блъсна с тяло руснака и го събори назад, като рязко дръпна цевта на пистолета надолу и наляво от себе си, за да се отмести от куршума, в случай че руснакът успееше да натисне спусъка. В същото време Джак изви оръжието така, че да счупи показалеца на мъжа. Онзи изкрещя, а Джак вкара своя пръст под скобата на спусъка и завъртя оръжието почти на сто и осемдесет градуса, докато ръката на руснака още го държеше. Натисна счупения пръст към спусъка.

Двата куршума се забиха във въоръжения руснак от другия край на леглото. Мъжът се завъртя и падна на пода.

Докато първият руснак падаше заднешком към леглото, Джак му измъкна пистолета, хвана го добре и простреля мъжа два пъти в корема от по-малко от метър. Руският мафиот умря, преди да се свлече на леглото.

Джак се извъртя надясно към мъжа, който стоеше до Доминик, но преди да успее да се прицели, установи, че има проблем. Докато се обръщаше, забеляза, че онзи замахва с ръка над главата си, което означаваше, че мята ножа.

Джак се хвърли на пода, защото не искаше да рискува да убие братовчед си, ако стреля, докато се пази от ножа.

Парчето стомана прелетя над главата му и се заби в стената.

Руснакът понечи да измъкне пистолета от панталона си, докато Джак вдигаше глава. Онзи се оказа бърз… по-бърз от Райън.

Но американецът имаше предимство, защото пистолетът се намираше в дланта му. Изстреля два куршума в гърдите на мъжа, който се блъсна в стената и падна на пода между стола с Доминик и леглото.

Карузо опита да се освободи от лентата, докато Райън проверяваше дали всички са мъртви.

Доминик каза:

— Добро мислене и страхотна стрелба.

Джак бързо сряза лентата и го освободи.

— Трябва да изчезнем до шестдесет секунди.

— Да — отвърна Доминик и изтича в другия край на леглото, за да си вземе сака и да хвърли нещата си в него.

Райън взе мобилните телефони и портфейлите на мъртъвците, след това грабна собствения си сак, напъха лаптопа си в него и изтича в банята, за да вземе кърпа. Десетина секунди три всички повърхности, до които можеше да се е докоснал, след което за още десетина секунди провери дали не е оставил неприбрана някоя от вещите си.

Докато крачеха бързо през тъмния паркинг, Джак каза:

— Има ли охранителна камера?

— Да, зад гишето. Ще се оправя.

— Отивам за колата.

Карузо влезе във фоайето. Там имаше само един дежурен, който вдигна поглед от телефона, изненадан от Доминик.

Мъжът остави слушалката и каза нервно:

— Обадих се на полицията. Идват.

— Аз съм от полицията — отвърна Карузо, след което прескочи гишето, избута мъжа и натисна бутона за изваждане на видеокасетата от охранителната уредба. — И трябва да взема това за доказателство.

Мъжът очевидно не му вярваше, но не опита да го спре.

Джак изкара колата до входната врата пред фоайето и Доминик бързо се качи в нея. Излязоха от паркинга веднага, за да изпреварят полицията.

— Сега какво? — запита Райън.

Карузо удари гневно глава назад в облегалката.

— Обаждаме се на Гренджър, казваме му какво е станало и се прибираме да ни се карат.

Райън изстена и стисна волана, все още обзет от прилива на адреналин.

Да. Май точно така щеше да стане всичко.

ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

Разговорът между президента на Съединените щати Джак Райън и президента на Китайската народна република Уей Джънлин се провеждаше по инициатива на Райън, който искаше да започне диалог с Уей, защото Райън и повечето му съветници смятаха, че каквото и да казваше китайският президент, конците в протока и в Южнокитайско море се дърпаха от Су до степен, която едва ли се харесваше на Уей.

Райън смяташе, че ще успее да изтъкне колко опасен е пътят, по който поема Китай. Можеше и да не успее, но смяташе, че трябва поне да опита.

Хората на Уей се бяха свързали с посланик Кен Ли предишния ден и бяха уговорили час за разговора между двамата президенти на следващата вечер.

Джак се озова в Овалния кабинет преди уречения час, за да обсъди с Мери Пат Фоли и директора на ЦРУ Джей Кенфийлд Дали да говори с китайския президент за убийствата в Джорджтаун.

Фоли и Кенфийлд твърдяха убедено, че Джа е убит, за да не издаде участието на Китай в кибератаките срещу Запада, особено срещу САЩ.

Нямаше много информация за д-р Тун Гуогун и неговата схема, но колкото по-дълбоко навлизаше Агенцията за национална сигурност в операцията, толкова по-убедена ставаше, че цялата операция се управлява от Китай, а не от триадите в Хонконг. Участието на Джа в отвличането на безпилотните самолети вече изглеждаше ясно, защото специалистите от Агенцията за националната сигурност не смятаха, че иранците могат да напишат такъв код.

Разполагаха с косвени, но убедителни доказателства. Райън смяташе, че Китай стои зад нападенията срещу компютърната мрежа и отвличанията на безпилотните самолети, освен това смяташе, че убийството в Джорджтаун е правителствена операция, което отново означаваше Китай.

На всичко отгоре Кенфийлд и Фоли искаха кръв за смъртта на петимата служители от ЦРУ, което Джак разбираше добре, но се оказа в ролята на адвокат на дявола. Каза им, че преди да обвини китайците в каквото и да е, ще са му необходими по-конкретни доказателства, че Народната освободителна армия или Министерството на обществената сигурност ръководят Центъра.

Реши да не споменава убийствата в Джорджтаун. Вместо това щеше да насочва вниманието към действията, които Китай не можеше да отрече, т. е. към всичко, което се случваше в Южнокитайско море и в Тайванския проток.

Райън и Уей щяха да ползват свои преводачи. Преводачът на Джак се намираше в Ситуационната зала, като президентът можеше да чува гласа му в слушалка, докато слуша гласа на Уей по телефона. Следователно го чакаше бавен разговор без особена искра, но Райън не се притесняваше от това.

Щеше да подбира думите си много внимателно и малкото спечелено време, за да обмисля какво да каже на Уей, можеше да го предпази от словесна схватка.

Разговорът започна така, както започват всички дипломатични разговори на високо ниво. Учтиво и сковано, особено заради другите, които присъстваха тук. Но Райън бързо премина към основната тема.

— Господин президент, изключително важно е да обсъдя с вас военните действия на вашата страна в Южнокитайско море и в Тайванския проток. През последния месец агресията на Народната освободителна армия причини смъртта на стотици души, изселването на хиляди и затрудняването на трафика в района, което се отразява зле на икономиката на нашите страни.

— Президент Райън, аз също съм загрижен. Загрижен за действията ви около брега на Тайван, който е суверенна територия на Китай.

— Аз заповядах оттеглянето на самолетоносача „Роналд Рейгън” на триста мили, както поискахте. Надявах се това да успокои ситуацията, но до момента няма сведения агресията ви да е отслабнала.

Уей отвърна:

— Вие, господин президент, докарахте „Нимиц” близо до границата от триста мили. Това е на хиляди мили от вашата територия — каква причина имате за това, ако не да ни провокирате?

— Америка има интереси в региона и моята задача е да ги защитавам, президент Уей.

Преди преводачът да завърши изречението, Райън добави:

— Военните маневри на вашата страна, макар и агресивни, все още могат да бъдат туширани с дипломация.

Райън продължи да говори, докато преводачът превеждаше на Уей с тих глас.

— Искам да ви насърча да направите необходимото и да не допуснете да се случи нещо, което да не може да се поправи по пътя на дипломацията.

Уей запита рязко:

— Заплашвате ли Китай?

Райън, за разлика от него, отговори спокойно и отмерено:

— Не говоря на Китай. Тази задача е ваша, господин президент. Говоря с вас. И това не е заплаха. Знаете, че в голяма степен държавното управление изисква да прецените как ще постъпят противниците ви. Аз ще ви облекча от това бреме сега. Ако вашата страна нападне нашите самолетоносачи в Източнокитайско море и застраши живота на около двадесет хиляди американци, ние ще ви нападнем с всичко, с което разполагаме. Ако изстреляте балистични ракети срещу Тайван, няма да ни оставите избор и ще обявим война на Китай. Казвате, че сте отворени за бизнес? Уверявам ви, че войната с нас ще се отрази зле на бизнеса.

Райън продължи:

— Ценя живота на сънародниците си, господин президент. Не мога да ви накарам да проумеете това, нито да се съобразявате с него. Но мога и съм длъжен да ви кажа, че случаят е такъв. Ако този конфликт премине в открита война, ние няма да бягаме, а ще отговорим с ярост. Надявам се разбирате, че председателят Су бързо отклонява Китай по погрешен път.

— Ние със Су имаме пълно разбирателство.

— Не, президент Уей, не е така. Моето разузнаване е много добро и ме уверяват, че вие искате икономически просперитет, а той иска война. Тези две неща са взаимноизключващи се и смятам, че вече разбирате това. Според моите агенти председателят Су ви обещава, че ние няма да ескалираме действията си и че ако нанесе удар по нас, ще се откажем и ще напуснем района. Ако така ви е казал Су, значи ви дава много лоша информация и се притеснявам, че действията ви ще почиват на такава информация.

— Господин президент, признавам, че неуважението ви към Китай ме изненадва, макар че не би трябвало.

— Не се отнасям неуважително към Китай. Вие сте най-голямата нация, с една от най-големите територии с отлична и старателна работна сила и с която моята страна е в добри отношения вече четиридесет години. Но всичко това е под заплаха.

Разговорът не приключи с това. Уей продължи да говори няколко минути, че няма да търпи да му четат лекции, и Райън изрази желание да поддържат отворена възможността за комуникация, защото тя ще бъде много важна в критична ситуация.

Когато разговорът приключи, Мери Пат Фоли, която слушаше, поздрави президента и запита:

— Казахте му, че вашето разузнаване ви дава информация за решения на високо ниво. Имате ли друга разузнавателна служба, за която аз не знам? — запита тя с лукава усмивка.

Джак отговори:

— От доста време съм в играта и мисля, че в думите му имаше известна нерешителност. Това за неразбирателството между двата лагера го изиграх по подозрение и опитах да превърна страховете му в параноя, като казах тези неща за нашето разузнаване.

Мери Пат каза:

— Това звучи като казано от психолог, но съм напълно съгласна, ако ще затрудни живота на китайците. Предстои ми да присъствам на погребение на няколко големи американци и съм убедена, че за смъртта им са виновни Уей, Су и техните хора.

ПЕТДЕСЕТ И ПЕТ

Джак Райън и Доминик Карузо седяха в офиса на Гери Хендли и гледаха в очите бившия сенатор и оперативния директор на Колежа Сам Гренджър.

Джак не смяташе, че Сам и Гери обичат да идват в офиса в осем сутринта в събота, но знаеше със сигурност, че това няма да е основното им оплакване, след като чуят всичко за случката в Маями от предишната вечер.

Хендли се наведе и опря лакти на бюрото си, а Гренджър седна, преметнал крак върху крак, за да чуе разказа на Доминик. Джак се включваше тук-там, но не можеше да добави особено много. Двамата млади мъже си признаха, че са знаели, че „ваканцията” в Маями нарушава духа, а дори и буквата на заповедта на Гренджър да не провеждат наблюдение на руската компания за хостване на данни „Брайтуеб”.

След като Доминик приключи и след като Гери и Сам разбраха, че в мотела в Маями са останали трима мъртъвци и двамата оператори не могат да обяснят как Центъра е знаел, че са в Маями, че не са оставили никакви пръстови отпечатъци, че никой не ги е снимал с телефона си и не са записани на охранителни камери, което може да ги свърже със случая, Гери Хендли се облегна в стола си.

— Радвам се, че сте живи — каза той. — Изглежда, сте били доста близо до края. Какво мислиш, Сам?

Сам отговори:

— След като операторите нарушават преки заповеди, Колежа няма да съществува дълго време. А провали ли се Колежа, ще пострада Америка. Страната ни има врагове, ако не знаете, и всички ние, както и вие двамата, се бием добре с тях.

— Благодаря — каза Джак.

— Но не може да вършите такива неща. Необходимо ми е да знам дали може да се разчита на вас.

— Може — отвърна Райън. — Осрахме се. Няма да се повтори.

Сам каза:

— Няма да се повтори тази седмица, защото една седмица не сте на работа. Идете си вкъщи и помислете няколко дни колко лесно щяхте да компрометирате нашата толкова важна мисия.

Доминик понечи да възрази, но Джак го стисна за лакътя. След което каза:

— Разбираме напълно. Сам, Гери, мислехме, че можем да свършим всичко това, без да се издаваме. Не знам как са разбрали, че сме там, но са разбрали. И все пак това не е извинение. Оплескахме се и съжаляваме.

Джак стана и излезе от кабинета, последван от Доминик.

* * *

— Заслужаваме си го — каза Райън на път към колата си.

Карузо кимна.

— Така е. Даже ни се размина леко. Но се падна кофти момент да не сме на работа. Много ми се иска да участвам, ако разберем кои са очистили Джа и хората от ЦРУ. Кръвта ми кипва при мисълта, че китайците са пратили убийци тук, във Вашингтон.

Райън отвори вратата на колата си.

— Да. И моята.

Карузо запита:

— Искаш ли после да излезем някъде?

Джак поклати глава.

— Не днес. Ще се обадя на Мелани, за да я поканя на обяд.

Карузо кимна и се обърна, за да си иде.

— Доминик?

— Да.

— Как е разбрал Центъра, че сме в Маями?

Карузо сви рамене.

— Представа нямам. Ти се сети и ми кажи.

Джак седна в колата си, включи двигателя и посегна към телефона. Понечи да набере номера на Мелани и се спря.

Остана загледан в телефона.

След доста дълъг момент набра номер, но не на Мелани Крафт.

— Биъри.

— Хей, Гавин. Къде си?

— В офиса в събота сутрин. Страхотен живот, а? Работих цяла нощ по дрънкулката, която си донесохме от ХК.

— Можеш ли да слезеш на паркинга?

— Защо?

— Защото трябва да говоря с теб, но не искам по телефона, освен това съм временно отстранен от работа и не мога да дойда при теб.

— Отстранен ли?

— Дълга история. Ела на паркинга и ще те водя да закусим.

Гавин и Джак отидоха в едно заведение „Уафъл Хаус” в Северен Лоръл и седнаха в сепаре. След като дадоха поръчката си, Гавин запита Джак какво е направил, че да заслужи временното си отстраняване, защото той отказваше да говори по време на десетминутния преход с колата.

Райън го прекъсна:

— Гавин. Това, което ще ти кажа, си остава между нас, нали?

Биъри отпи от кафето.

— Да.

— Ако някой ми вземе телефона, може ли да вкара в него вирус и да ме следи в реално време?

Гавин не се поколеба с отговора:

— Това няма да е вирус. А програма. Програма, която работи във фон и потребителят не знае за нея. Да, някой би могъл да вкара такава програма на телефона ти, ако му е подръка.

Райън се замисли за момент.

— А могат ли да го накарат да записва всичко, което казвам и върша?

— С лекота.

— Ако на телефона ми има такава програма, можеш ли да я намериш?

— Да. Така мисля. Дай си телефона.

— В колата е. Не исках да го нося тук.

— В такъв случай нека ядем сега. Ще го взема в лабораторията и ще го проверя.

— Благодаря.

Гавин го изгледа.

— Казваш, че някой ти е взел телефона? Кой?

— Предпочитам да не казвам — отвърна Джак, но беше сигурен, че разтревоженото му лице издава отговора.

Гавин Биъри се изправи на стола си.

— О, мамка му. Не и твоето момиче.

— Не знам със сигурност.

— Но очевидно имаш подозрения. Хайде да оставим закуската. Ще го занеса в лабораторията още сега.

Джак Райън седеше в колата си на паркинга на „Хендли Асошиейтс” вече четиридесет и пет минути. Чувстваше се странно без телефон. Както повечето хора, той считаше телефона си за част от себе си. Без него сега мислеше за неприятни неща.

Чакаше със затворени очи, когато Биъри се върна при черното BMW на Джак и почука на прозореца.

Райън излезе от колата и затвори вратата.

Гавин го изгледа продължително.

— Съжалявам, Джак.

— Имаше ли програма?

— Софтуер за определяне на местонахождението ти и троянски кон. Оставих телефона ти в лабораторията, за да проуча кода на програмата, но знай, имаш я.

Джак промърмори нещо за благодарност, след което се върна в колата си. Потегли към апартамента си, но промени решението си и отиде до Балтимор, за да си купи нов мобилен телефон.

Щом служителят го настрои да приема обаждания от другия му телефон, той получи гласова поща.

Докато крачеше из магазина, той включи съобщението.

Обаждаше се Мелани:

— Хей, Джак. Чудех се дали ще си тук тази вечер. Събота е и сигурно ще работя докъм четири часа. Както и да е… обади ми се. Надявам се да те видя. Обичам те.

Джак затвори телефона и седна на една пейка.

Главата му се замая.

* * *

В дните след убийството в Джорджтаун Валентин Коваленко пиеше все повече и все по-късно през нощта прегръщаше бутилката водка и гледаше телевизия. Не смееше да се рови из интернет, защото знаеше със сигурност, че Центъра наблюдава всяко негово действие, а и нямаше сайтове, които непременно трябваше да посети, пък макар и под наблюдението на някой китайски суперхакер.

Заради късните вечери, прекарани с пица, пиене и прескачане през телевизионните канали, той цяла седмица вече не тичаше сутрин. Тази утрин продължи да се излежава до девет и половина — почти смъртен грях за запален по здравословния начин на живот човек като Коваленко.

С мътен поглед и рошава глава си направи кафе и си препече филия на тостер, след което седна пред бюрото си и пусна лаптопа, който гасеше, защото подозираше, че Центъра може да наблюдава хола му нощем.

Знаеше, че е параноик, но знаеше също и какво го докара до това състояние.

Провери тазсутрешните инструкции в „Криптограм” и откри, че Центъра му е изпратил нареждане в пет и дванадесет сутринта да чака пред института „Брукингс” днес следобед, за да направи снимки на хората, присъстващи на симпозиум по кибернетична сигурност.

„Лесна работа” — каза си той, преди да угаси компютъра и да се преоблече в екипа си за бягане.

Реши, че след като е свободен преди обяд, може да потича. Изпи кафето и изяде закуската си, преоблече се, излезе от апартамента си в десет часа и пет минути и когато се обърна, за да заключи вратата, забеляза малък плик, залепен за дръжката на вратата. Извъртя глава, за да огледа улицата покрай стълбището, а после надникна от другата страна на сградата към паркинга.

Не забеляза никого.

Дръпна плика от дръжката и влезе обратно в апартамента, за да го отвори.

Веднага след като го отвори, забеляза, че текстът е на кирилица. Бележката вътре съдържаше само един надраскан набързо ред с почерк, който той не познаваше.

„Фонтанът в „Дюпонт Съркъл”. Десет сутринта.”

Имаше и подпис: „Стар приятел от Бейрут”.

Коваленко прочете отново бележката и я остави на бюрото.

Вместо да излезе, за да тича, руснакът седна бавно на дивана, за да помисли за тази странна промяна на събитията.

Първото му назначение като нелегален агент беше в Бейрут в началото на двадесет и първи век. Там прекара една година и въпреки че не работеше в руското посолство, помнеше доста руснаци, с които контактуваше в Ливан.

Дали писмото не е от някой от посолството, който го е видял тук и протяга ръка за помощ, или пък някакъв трик от страна на Центъра?

Коваленко реши, че не може да игнорира бележката. Погледна часовника си и осъзна, че трябва да побърза, за да стигне навреме.

Точно в десет той прекоси улицата до „Дюпонт Съркъл” и тръгна бавно към фонтана.

На пейките около него седяха хора — сами или на групи, а в парка отзад се виждаха много хора, които седяха по тревата дори в това студено утро. Валентин не знаеше кого търси, затова направи голяма обиколка в опит да разпознае някое лице от миналото.

След няколко минути забеляза мъж в бежов шлифер до едно дърво в южната част на кръглия парк. Мъжът стоеше сам, встрани от другите хора, и гледаше към Валентин.

Коваленко тръгна предпазливо към него. Когато наближи, разпозна лицето. Не беше за вярване.

— Дьома?

Дьома Апиликов работеше в СВР още преди много години в Бейрут, а после в Лондон при Валентин.

Коваленко винаги беше смятал Дьома за идиот — нелегален агент далече под необходимия стандарт в продължение на години, преди да стане нормален ездач на бюро в руското посолство, но пък беше честен и никога не вършеше толкова зле работата си, че да го уволнят.

Но точно сега Валентин Коваленко се зарадва много на Дьома Апиликов, защото той можеше да му подаде спасителното въже към агенцията.

— Как сте, господине? — запита Дьома. Макар и по-възрастен от Валентин, той наричаше всички така, сякаш е прост подчинен.

Коваленко отново се огледа, за да види дали някой не ги наблюдава или да забележи камери или други хитрини, с които Центъра следи всяко негово движение. Районът му изглеждаше чист.

— Добре съм. Как разбра, че съм тук?

— Някои хора знаят. Влиятелни хора. Изпратиха ме със съобщение.

— От кого?

— Не мога да кажа. Съжалявам. Но е от приятели. Хора на върха в Москва, които искат да знаете, че работят за измъкването ви от тази ситуация.

— Ситуация ли? Какво значи това?

— Проблемите ви със закона у дома. А работата ви тук е с подкрепата на СВР, защото е тяхна операция.

Коваленко не разбираше.

Дьома Апиликов разбра това и каза:

— Центъра. Знаем за него. Знаем, че ви използва. Наредиха ми да ви кажа, че имате позволение от СВР да продължите до края. Това може да помогне много на Русия.

Коваленко се изкашля, за да прочисти гърлото си, и се огледа.

— Центъра е от китайското разузнаване.

Дьома Апиликов кимна.

— Да. Министерство на обществената сигурност. Той работи и за тяхната дирекция за кибервойна. Трети отдел.

Валентин веднага схвана и се зарадва, че СВР знаят всичко за Центъра. Очевидно и Дьома знаеше повече за Центъра от самия Коваленко.

— А този човек има ли име? И откъде действа?

— Да, има име, но не мога да ви го кажа. Съжалявам, господине. Вие сте бившият ми шеф, но официално сте извън системата. Вие сте, така да се каже, агент и в тази операция аз само трябва да ви кажа някои неща.

— Разбирам, Дьома. Право на достъп до информация.

Коваленко погледна небето, което му се стори по-синьо и въздухът изглеждаше по-чист. Почувства се сякаш от раменете му падна страшна тежест.

— Значи… заповедите ми са да продължавам да работя за Центъра, докато ме измъкнат, така ли?

— Да. Не надигайте глава и изпълнявайте заповедите си възможно най-добре. Разрешиха ми да ви кажа, че може и да не ви позволят да работите отново в Дирекция „ПР” заради риска от разкриване, след като сте били зад граница, но че ще можете да избирате назначения на високо ниво в Дирекция „Р”.

Дирекция „ПР” се занимаваше с политическо разузнаване — старата служба и кариера на Коваленко. Дирекция „Р” се занимаваше с оперативно планиране и анализ. Той предпочиташе да се върне към живота си като заместник-резидент в Лондон, но знаеше, че това е невъзможно. Но пък работата за Кремъл в отдел „Р”, където разработваха операциите на СВР по целия свят, си беше сладко място за всеки. Ако успееше да се измъкне от китайското разузнаване и да се върне в СВР, нямаше да се оплаква от Дирекция „Р” нито за секунда.

Вече си представяше как се прибира в Москва като герой. Какъв невероятен обрат на съдбата.

Но бързо проясни съзнанието си и се върна към настоящето.

— Ти… ти знаеш ли за Джорджтаун?

Дьома кимна.

— Това няма отношение към вас. Американците ще разберат, че е работа на китайците, и ще ги погнат. Ние сме на чисто. Вие сте на чисто. Американците в момента си имат достатъчно други грижи.

Коваленко се усмихна, но усмивката му угасна. Имаше още нещо.

— Чуй това. Центъра ме измъкна от „Матроская” с мафиоти от Санкт Петербург. Нямам нищо общо със смъртта на…

— Спокойно, господине. Знаем. Да, онези са от „Тамбовская братва”.

Коваленко не знаеше много за тази конкретна „братва” или братство. Хората от „Тамбовская” действаха из цяла Русия и в много европейски страни. Успокои се при мисълта, че СВР знаят, че той няма нищо общо с бягството.

— Това ме успокои много, Дьома — каза той.

Апиликов потупа Коваленко по рамото.

— Просто стискайте зъби и правете каквото ви кажат. Ние ще ви измъкнем скоро и ще ви върнем у дома.

Двамата мъже си стиснаха ръцете.

— Благодаря, Дьома.

ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТ

На третата сутрин от едноседмичното си временно освобождаване Джак напусна Колумбия и тръгна в натоварения трафик към град Александрия.

Не знаеше какво точно ще прави, но искаше да разгледа апартамента на Мелани, докато тя е на работа. Не ставаше дума за влизане с взлом, или поне той не възнамеряваше съвсем сериозно да го стори, но му се искаше да погледне през прозореца и да се порови в нейната кофа за боклук.

Не се гордееше с това, но му омръзна да седи вкъщи и да се ядосва.

Знаеше, че Мелани е направила нещо с телефона му, преди той да иде в Маями, а когато Гавин му каза, че със сигурност на телефона има нещо, Джак разбра, че само силно влюбен глупак би сметнал, че тя няма нищо общо със случилото се.

Нуждаеше се от отговори и затова реши да иде в къщата й и да се порови из боклука.

„Добре се справяш, Джак. Баща ти, легендата от ЦРУ, ще се гордее адски много.”

Но в девет и половина, когато минаваше през Арлингтън, плановете му се промениха.

Телефонът му иззвъня.

— Райън на телефона.

— Здравей, Джак. Мери Пат се обажда.

— Директор Фоли, как сте?

— Джак, говорили сме за това. За теб съм Мери Пат.

Джак се усмихна.

— Добре, Мери Пат, но не мисли, че аз ще ти позволя да ме наричаш „младши”.

Жената се засмя, но Джак остана с впечатление, че предстои нещо сериозно. Тя каза:

— Питах се дали не можем да се срещнем.

— Разбира се. Кога?

— Ами точно сега става ли?

— О… добре. Става. Аз съм в Арлингтън. Мога да дойда веднага в Маклийн.

Джак разбра, че става дума за нещо голямо. Нямаше представа какви проблеми имаше да решава директорката на Националното разузнаване. Но определено срещата нямаше да е просто за да се видят.

Мери продължи:

— Всъщност тази среща трябва да е тайна. Искаш ли да се срещнем някъде на спокойствие. Можеш ли да дойдеш вкъщи? Аз ще стигна там до половин час.

Мери Пат и Ед Фоли живееха в квартала „Адамс Морган” във Вашингтон. Джак беше ходил там много пъти, като през последните девет месеца повечето пъти с него идваше и Мелани.

— Тръгвам. Ед ще ми прави компания, докато дойдеш.

Джак знаеше, че Ед се е пенсионирал.

— Всъщност Ед го няма. Ще пристигна възможно най-бързо.

Джак и Мери Пат седнаха до масичката на верандата от задната страна на къщата в квартала „Адамс Морган”. Дворът представляваше градина с гъсти дървета и растения, предимно кафяви в есенния студ. Мери предложи кафе, което Джак отказа, просто защото забеляза колко напрегната е тя още докато паркираше колата. Каза на своя охранител да остане в къщата, което изненада Джак още повече.

Щом седнаха, тя дръпна стола си към него и каза:

— Обадих се днес сутринта на Джон Кларк. Изненадах се, като чух, че той вече не работи в „Хендли”.

— Той поиска така — отвърна Джак. — Но определено ние не искахме да напуска.

Мери Пат продължи:

— Разбирам. Служил е на страната си, жертвал е доста неща много, много дълго време. Няколко години нормален живот може наистина да започнат да изглеждат привлекателно, а той със сигурност си ги е спечелил, особено след онова, което преживя миналата година.

Райън каза:

— Обадила си се на Кларк, разбрала си, че той вече не работи, и затова се обади на мен. Да считам ли, че има нещо, което искаш да споделиш?

Тя кимна.

— Всичко, което ще ти кажа, е секретно.

— Разбирам.

— Джак, време е разузнавателната общност на САЩ да осъзнае, че имаме сериозни проблеми във връзка с агентите си в Китай.

— Изтича информация.

— Не изглежда да си изненадан.

Джак се поколеба. Накрая каза:

— Имахме някои подозрения.

Фоли помисли над думите му и продължи:

— Имахме редица възможности да работим с хора в Китай — местни дисиденти, протестиращи групи, разочаровани служители на правителството и военни, а и с други личности с добри позиции в Китай. Китайското разузнаване разкри всяка една от тези възможности. Там арестуват, принуждават да бягат или убиват тези хора.

— Значи очите и ушите ви на място в Китай са ограничени.

— Де да беше така. Не, просто в Китай сега нямаме никакви агенти.

— Имате ли представа откъде е изтичането?

Мери Пат отвърна:

— От ЦРУ. Знаем това. Но не знаем дали не са проникнали по някакъв начин в нашия информационен трафик или дали имат човек отвътре. Може да е някой в станцията в Пекин или Шанхай, а дори и някой в отдел „Азия” в Ленгли.

След кратко мълчание тя добави:

— Или някой на по-висок пост.

Джак каза:

— В светлината на всичко, което се случва, бих се вторачил сериозно в кибервъзможностите им.

— Да, правим го. Но ако те черпят от нашата информация, го крият майсторски. Използват я много предпазливо, като се ограничават само до определени аспекти на контраразузнаването спрямо Китай. Очевидно по нашите системи пътува много информация, която може да е от полза на Китай, но не виждаме да я използват.

— Ние как можем да помогнем? — запита Джак.

— Излезе една нова възможност.

Райън вдигна вежда.

— Излязла е от вашето течащо ЦРУ?

Жената се усмихна.

— Не. В този момент не мога да вярвам на никоя организация в нашето разузнаване, нито пък на някой от Министерството на отбраната, предвид онова, което става в Пентагона. Тази информация мога да я доверя само на външни хора. Външни хора, които имат стимула да си мълчат.

Джак запита:

— За Колежа ли става дума?

— Точно така.

— Продължавай.

Мери Пат придърпа стола си още по-близо. Джак се наведе на сантиметри от лицето й.

— Преди няколко години, когато Ед беше шеф в ЦРУ и когато баща ти водеше последната схватка с китайците, аз имах един агент в Пекин, който се оказа изключително важен при решаването на конфликта. Но по онова време имахме и други опции. Опции, които не използвахме, защото бяха… как да кажа? Май подходяща дума е „неуместни”.

— Но сега нямате много възможности.

— Точно така. В Китай има организирана престъпност. Не говоря за триадите, които действат извън страната, а за тайни организации в комунистическата държава. Арестуването като член на такава банда в Китай ти печели претупано съдебно дело и куршум в тила и затова в тези групи участват само най-отчаяните или най-злите хора.

Джак не можеше да си представи организирана престъпна банда в полицейска държава, защото това означаваше, че самото правителство е банда организирани престъпници, а в Китай — банда с армия от милиони войници и милиарди единици военно оборудване.

Мери Пат продължи:

— Една от най-противните организации там се нарича „Червената ръка”. Те изкарват пари чрез отвличания, шантаж, грабежи и трафик на хора. Те са истински кучи синове, Джак.

— Така звучи.

— Когато ми стана ясно, че нашите агенти в Китай са компрометирани, говорих с Ед за „Червената ръка”, които мислехме да използваме като допълнителни информатори през онази война. Ед си спомни, че те имат представител в Ню Йорк, който живее в Чайнатаун. Нямахме информация за този човек в базата данни на ЦРУ, а и той нямаше връзка с американското разузнаване — просто човек, за когото научихме, но не потърсихме.

Джак знаеше, че Ед Фоли, бившият директор на ЦРУ, не е в града. Запита:

— Ти да не си изпратила Ед да го посети?

— Не, Джак. Ед се самоизпрати. Вчера замина за Ню Йорк и снощи е бил заедно с господин Лю, емисаря на „Червената ръка”. Лю се свързал със своите хора в Китай и те са съгласни да ни помогнат. Могат да ни свържат с една организация на дисиденти в града, които твърдят, че имат връзки с местната полиция и правителство. Тази група извършва въоръжени протестни действия в Пекин и все още не са ги прибрали само защото ЦРУ не ги е потърсило. Деветдесет и девет процента от дисидентските групи в Китай съществуват само в интернет. Но тези, ако може да се вярва на „Червената ръка”, са истински.

Джак вдигна вежди.

— Ако може да се вярва на „Червената ръка”? Не се обиждай, Мери Пат, но май точно тук е грешката ти.

Жената кимна.

— Предлагаме им доста пари, но ако само ни дадат онова, което обещават — активна група бунтовници с връзки. Не търсим континенталната армия на Джордж Вашингтон, но ни трябва нещо истинско. Не знаем с какво си имаме работа, докато някой не иде на място да провери. Трябва ни човек там, на място, който да иде да се срещне с хората, някъде, където не го виждаме нито ние, нито китайските комунисти, и да каже какви са те според него. Ако не са група обикновени глупаци с добри намерения, ще ги подкрепим, за да ни кажат какво става там. Не очакваме мащабни размирици, но трябва да сме готови да дадем подкрепа, ако възникне такава възможност.

Без да е необходимо, Мери уточни:

— Всичко това е напълно анонимно.

Преди Джак да успее да каже нещо, тя го изпревари:

— Това е необявена война, Джак. Китайците убиват американци. Нямам нищо против да подкрепям местните, които воюват с онзи зъл режим.

Посочи с пръст гърдите на Джак и продължи:

— Но нямам намерение да създавам повече пушечно месо. Направихме достатъчно с изтичането на информация.

— Разбирам.

Тя подаде на Райън лист хартия, която извади от чантата си.

— Това с човека от „Червената ръка” в Ню Йорк. Името му не фигурира в никой компютър и не се е срещал с никого от правителството. Запомни името му и този номер и унищожи листа.

— Разбира се.

— Добре. И чуй следното. Ти, Джак, няма да ходиш в Китай. Искам да говориш с Гери Хендли и ако той реши, че вашата организация иска да ни помогне тихичко, може да изпрати Доминго Чавес или друг оператор. Но да заловят в Пекин сина на президента с въстаници, ще направи проблемите ни далеч по-сложни.

— Разбирам — отговори Джак и си каза: „А да не говорим, че баща ми ще получи удар”.

— И ще говоря с Гери веднага, щом тръгна оттук.

Мери Пат прегърна Джак и понечи да стане.

Райън каза:

— Има още нещо. Не знам дали не излизам извън нормите, но…

Мери Пат седна обратно на мястото си.

— Кажи.

— Добре. Колежа участваше в арестуването на Джа в Хонконг преди няколко седмици.

Изненадата на Мери Пат изглеждаше истинска.

— Участваше?

— Да. Бяхме там по работа с Адам Яо, нелегалния агент на ЦРУ, който го разпозна в Хонконг.

— Добре.

— Яо не знае, че сме Колежа. Ние му казахме, че сме фирма, която иска да намери Джа, защото е проникнал в мрежата ни. Използвахме прикритието му като бизнес детектив.

— Четох отчетите на ЦРУ за инцидента с Адам Яо и Джа в Хонконг. „Тюлените” казват, че са им помогнали от ЦРУ. Подозирахме, че Яо е работил с двама от местните ни хора там.

— Както и да е, искам само да кажа следното: предполагам, познаваш стотици страхотни служители в американското разузнаване, но Адам изглеждаше съвсем в час там. Изключително съобразителен човек е. Знаеше, че има изтичане на информация от ЦРУ, и внимаваше да не надига глава, за да не попадне и той в изтичащата информация, и в същото време да си върши работата. Не е моя работа да го казвам, но според мен той е от хората, които имат нужда от пълната ви подкрепа, особено в такъв момент.

Мери Пат не отговори.

След неловка пауза Райън продължи:

— Извинявай. Знам, че точно сега имаш доста проблеми. Просто реших, че…

— Джак. Адам Яо изчезна преди две седмици, след като някой опитал да го взриви в колата му, в която обаче се намирал негов съсед.

Райън подскочи при тази новина.

— О, господи.

Фоли продължи:

— Възможно е просто да е изчезнал от радара, за да оцелее. Не го виня, ако бяга от нас заради изтичането на информация. Но нашите хора в консулството в Хонконг смятат, че са го хванали триадите „Четиринадесет К”.

Мери стана.

— Предполагат, че сега е на дъното на пристанище „Виктория”.

— Жалко. Не успяхме да спасим и Адам.

Тя се върна в къщата, докато Джак седеше отвън на студа, стиснал глава с ръце.

ПЕТДЕСЕТ И СЕДЕМ

Адам Яо прекара първите две седмици след престрелката в Уанчай на остров Лама, който беше част от територията на Хонконг и пътят от дома му дотук отнемаше четиридесет минути. На острова цареше тишина и спокойствие — точно каквото търсеше. Не познаваше никого тук, а местните го считаха за турист, който се наслаждава на плажа и баровете.

Не се обади на никого. Нито на ЦРУ, нито на клиенти или колегите от фирмата си, на роднини в Щатите или на приятели от квартала. Живееше в малък апартамент под наем близо до плажа, за който заплати в брой, и се хранеше само в близкия ресторант.

През последните две седмици животът му се промени драстично. Не използваше кредитните си карти и захвърли мобилния си телефон в една кофа за боклук в Каулун. Продаде няколко от личните си вещи за пари на улицата и изкара няколко дни без никакви пари, но не това го притесняваше. От „работата” си във фирмата се познаваше с всякакви местни измамници, контрабандисти, фалшификатори и други спекуланти, като с много от тях имаше приятелски отношения. Понякога се налагаше да се сприятелява с такива хора, за да си върши работата, и сега си поиска някои от вересиите. Знаеше, че може да си намери временна работа като докер или в някое мазе за производство на фалшиви дамски чанти, или пък друга лайняна работа като тези, които макар и лайняни, изглеждаха далеч по-примамливи от това да изгори като хрупкав бекон подобно на приятеля си Робърт Кам.

Изчака две седмици, защото искаше онези, които го търсят, да решат, че някой друг се е докопал до него или че е избягал, а и за да не го търсят и от ЦРУ. Адам знаеше, че в Ленгли гледат много сериозно на изчезването на свой агент без прикритие, особено предвид операцията на „тюлените”, но пък ЦРУ и без това почти нямаше хора тук, а и точно сега Ленгли си имаше по-важни задачи.

След като двете седмици отминаха, Адам се върна в Каулун, вече с брада и мустаци. През следващите двадесет и четири часа се снабди с нови тъмни слънчеви очила, нов мобилен телефон и нов костюм и аксесоари. Костюмът му изглеждаше безупречен — всеки в Хонконг можеше да носи страхотен костюм, защото шивачите там имаха славата на тези от „Савил Роу” и шиеха красиви костюми по поръчка за една четвърт от парите, които взимаха лондонските им колеги.

Адам знаеше, че можеше да напусне Хонконг и да се върне в Щатите. Там определено щеше да е в безопасност от триадите и почти сигурно от комунистически Китай.

Но не мислеше да тръгва от Хонконг, без да научи повече за сенчестата група хакери, на която се натъкна и която беше причинила смъртта на Бог знае колко хора. Американците може и да пипнаха Джа, но онзи, Центъра, за когото спомена Гавин Биъри, сигурно още работеше.

Адам нямаше да ходи никъде, преди да открие Центъра.

Главния майкотаковач.

След като си пое дълбоко дъх няколко пъти и си нашепна разни неща за кураж, Адам тръгна към компютърния център в Монкок така, сякаш е собственик на цялата сграда, и поиска да говори с мениджъра, който се занимава с наемите, като каза, че иска да наеме широко място за нов телефонен център за сингапурска банка.

Подаде визитката си, което се оказа достатъчно убедително за жената срещу него.

Тя му каза с радост, че преди две седмици са освободили два етажа, и той поиска да ги види. Жената го разведе из застланите с мокет стаи и коридори, които той огледа много внимателно, като правеше снимки и задаваше въпроси.

Адам зададе и някои въпроси лично към жената, което не беше част от първоначалния план, но пък да отиде на вечеря с нея и да измъкне информация за току-що напусналата компания изглеждаше много по-привлекателно от плана, който включваше ровене из кофите за боклук със слаба надежда да намери къс хартия с информация коя е голямата група, в която Джа участваше.

На вечерята жената говореше свободно за фирма „Комършъл Сървисиз” — голямата компютърна фирма, която напуснала съвсем скоро, и най-вече, че ги притежавали триадите и използвали ненормално много ток, че монтирали тревожно много неприятни на вид антени на покрива на сградата, като някои от тях дори не махнали, когато си тръгнали посред нощ под конвой от въоръжени хора с униформи на полицаи от охранителна фирма.

От всичко това главата на Адам се замая.

— Много любезно от страна на „Четиринадесет К”, че са им помогнали с изнасянето на оборудването.

Тя поклати глава.

— Не. Онези хора, които работеха в офисите, си опаковаха сами нещата и дойде фирма за превози, която закара всичко.

— Интересно. Ще ми трябва и на мен някой, който работи бързо и може да докара компютрите от Сингапур. Помните ли случайно името на тази спедиторска фирма?

Жената го помнеше и Адам го запамети, след което прекара приятна вечер с наемодателката.

* * *

На следващата сутрин той влезе през вратата на фирмата за товарни превози „Карго Фрейт Форуърдърс” в индустриалния център „Кайдъ” в района Нови територии северно от Хонконг. Офисът беше малък, само с един служител и Адам Яо му даде красива визитка, според която той изпълняваше длъжността мениджър по наемите в сградата на компютърния център в Монкок.

Служителят май прие думите му, без обаче да се впечатлява особено силно. Почти не отмести поглед от телевизора.

Яо каза:

— В деня, когато фирмата ви откара оборудването на „Комършъл Сървисиз” от нашата сграда, пристигнаха два палета със забавени в митницата техни компютри таблети. Сега пратката е в нашия склад. Проверих опаковъчния лист и там пише, че пратката е комплектна, но някой е объркал нещо и едва по-късно разбрали, че тези два палета не са доставени. Някой ще остане много недоволен, ако тези стоки не заминат с останалата пратка.

Служителят не показа абсолютно никакъв интерес.

— Това не е мой проблем.

Яо не се предаваше.

— Не, то е мой проблем, само че вие сте подписали неправилен документ. Ако дойдат при мен да търсят триста и шестдесет таблети, за които сте се подписали вие, мога да им кажа, че сигурно превозвачът ги е загубил.

Служителят изгледа Яо е раздразнение.

Адам се усмихна.

— Виж, човече, искам да постъпя правилно.

— Оставете ги тук. Ние ще ги закараме на клиента веднага, след като те забележат несъответствието.

— Надявам се, че не изглеждам толкова глупав. Няма да ви дам стока на стойност един милион хонконгски долара, която е законно внесена от Китай. Така вие можете да я продадете на улицата и да кажете на клиента, че аз не съм ви я доставил. Аз искам клиентът ни да е доволен и вие трябва да искате същото. Оплескахме се малко, случва се, и опитвам да оправя нещата тихо. Ако ми направите лична услуга и ми кажете пристанището на разтоварване и името на човека, който се е подписал за стоките, ще мога да ида направо при тях, без да занимаваме клиента с тези неща.

Адам най-често получаваше онова, което иска, с невероятните си социални умения, каквито притежаваха повечето добри шпиони. Представяше се като професионалист, говореше учтиво и се държеше спокойно и самоуверено. Трудно му отказваха. Но понякога постигаше успех по-скоро с дразнещата си настоятелност.

Този момент беше такъв. След като няколко минути казваше „не”, чиновникът реши, че собственият му мързел и придържането към фирмената политика няма да го отърват от досадния млад мъж с хубавия костюм.

Чиновникът се премести със стола към компютъра си, като демонстрира колко проблемно е всичко това. Щракна с мишката върху няколко екрана, след това избра един и посочи с химикалката към данните.

— Добре. Отплавали са на осемнадесети. Точно сега е на един ден път от Токио.

Мъжът продължаваше да гледа компютъра.

— Къде отиват?

— След това за САЩ, а после за Мексико.

— Товарът. Къде ще разтоварят четиринадесетте палета?

Мъжът наведе глава настрани.

— Вече не са на кораба. Разтоварили са ги на деветнадесети, в Гуанджоу.

— Гуанджоу?

— Да. Нелогично е. Казахте, че нещата са внесени от Китай, което значи, че са заплатени всички мита, данъци и тарифи. И след това ги връщат в Китай? Кой постъпва така, по дяволите?

Адам знаеше, че никой не постъпва така. Но разбра къде Центъра е преместил организацията си.

Центъра се намираше в Китай. Нямаше друго обяснение. И нямаше начин да провежда такава мащабна операция, без китайските власти да знаят за нея.

Нещата в мислите на Яо дойдоха бързо по местата си, докато стоеше пред гишето. Центъра работеше за Китай. Джа работеше за Центъра. Джа стоеше зад отвличанията на безпилотните самолети.

Дали групата на Центъра не беше някаква организация под чужд флаг, създадена от китайците?

Това го смрази, но Яо не можеше лесно да си представи друго обяснение. Сега му се искаше да може да каже на някого в ЦРУ какво е научил и какво възнамерява да прави. Но желанието му да остане жив се оказа по-силно от това да получи потупване по рамото или приятелска ръка.

Щеше да премине през границата. Щеше да намери „Центъра” и неговата организация. И след това щеше да реши какво да прави.

* * *

Валентин Коваленко стана рано тази сутрин. Взе метрото от града за Арлингтън, по линията под реката, провери набързо дали не го следи някой, след което в седем и петнадесет сутринта влезе в обществения паркинг „Болстън”.

Днешните инструкции се оказаха ясни, макар и необичайни. За първи път от пристигането си тук щеше да ръководи агент. Според Центъра това щеше да е приоритетната му задача тук, в Съединените щати, затова трябваше да се отнесе сериозно и да я изпълни добре.

Днес трябваше да се срещне с агента, но тук имаше подтекст, който Центъра му изясни предишната вечер през „Криптограм”. Агентът беше държавен служител и съучастник на Центъра, когото не познаваше лично, като самият той ръководеше свой агент.

От Коваленко се изискваше да накара мъжа да окаже по-сериозен натиск над агента си, за да получи резултати.

Предишната вечер Центъра представи всичко като детска игра и наистина поне не включваше свързването му с нещо като убийството на петима служители на ЦРУ.

Но Коваленко не можеше да знае колко важна е тази операция просто защото не му казаха кой е крайната цел. По обичая си Центъра казваше съвсем малко, затова Валентин знаеше само, че трябва да натисне агента си да натисне своя агент, който пък трябваше да компрометира крайната цел.

— Така не се провежда ефективно разузнаване — беше казал Коваленко на глас предишната вечер.

И все пак СВР искаше от него да изпълнява заповедите, поради която причина той се намираше тук, в мразовития гараж рано сутринта, и чакаше срещата с агента.

В паркинга влезе миниван „Тойота” и спря до Коваленко, който дочу рязкото отваряне на ключалките. Качи се на предната седалка и се озова до едър мъж със смешен перчем сиво-руса коса, който падаше в очите му.

Мъжът протегна ръка.

— Дарън Липтън. ФБР. Как сте, по дяволите?

ПЕТДЕСЕТ И ОСЕМ

Коваленко разтърси ръката на мъжа, но не се представи. Само каза:

— Центъра поиска да работя директно с вас. Да ви помогна с достъпа до ресурси, които може да ви трябват за изпълнение на задачата.

Не казваше истината. Валентин знаеше, че мъжът е агент на ФБР в отдела за национална сигурност. Категорично имаше достъп до много повече ресурси от тези на Валентин. Не, Коваленко се намираше тук, за да го натиска да даде резултат, но нямаше смисъл да започва разговора или отношенията им, колкото и краткотрайни да са те, със заплахи.

Американецът стоеше загледан в него дълго време, без да каже нищо.

Коваленко се изкашля.

— Като казах това, знайте, че очакваме резултатите незабавно. Вашата цел е много важна за…

Едрият мъж го прекъсна с тътнещ вик:

— Ти да не се ебаваш с мен, бе?

Коваленко се отдръпна рязко, изненадан.

— Моля?

— Наистина ли? Искам да кажа… наистина ли?

— Господин Липтън, не знам какво…

— Проклетите руснаци? Работя за проклетите шибани руснаци?

Коваленко се съвзе от шока. Всъщност изпитваше съчувствие към агента. Знаеше какво е да няма представа за чия страна рискуваш живота и свободата си.

— Нещата не са каквито изглеждат, специален агент Липтън.

— Така ли? — запита Липтън и фрасна волана с ръка. — Силно се надявам да е така, защото ти приличаш на шибан руснак.

Коваленко свали поглед към ноктите на пръстите си за момент. Продължи:

— Така е, но знам, че агентът ви е поставил програма за проследяване на мобилния телефон на целта. Но не получаваме информация. Смятаме, че не ползва телефона. Ще продължим с физическо наблюдение, ако няма незабавни резултати. Това ще изисква вашето участие, моето и вероятно на други. Не трябва да ви обяснявам, че тази работа изисква дълги часове и никакъв комфорт.

— Не мога да се занимавам. Имам работа и семейство.

— Очевидно няма да правим нищо, което да породи подозрения във ФБР. Вие няма да провеждате наблюдение, когато сте необходими в офиса. Но семейството ви си е ваш проблем, не наш.

Липтън изгледа Коваленко продължително.

— Мога да ти скърша кльощавия шибан врат.

Този път Коваленко се усмихна. Може и да не знаеше нищо за агента на Липтън или кой е обектът на агента на Липтън, но знаеше някои неща за Дарън Липтън. Центъра му беше изпратил всичко.

— Ако опитате да ми счупите шибания врат, специален агент Липтън, няма да успеете. Но дори и да успеете, миналото ви ще излезе наяве много бързо, защото Центъра ще ви се ядоса и двамата знаем как ще постъпи той.

Липтън отклони поглед напред, през стъклото на колата.

Коваленко продължи:

— Детската порнография, господин Липтън, на вашия компютър, или поне в количествата и разнообразието, намерени там, е нещо, заради което много бързо ще се озовете зад решетките. Не знам как са нещата във вашата страна, но предполагам, че един бивш федерален агент ще има трудности в затвора. Освен всичко това знайте, че ще се разчуе от нас какви са престъпленията ви и мисля, че животът ви в затвора ще стане особено… брутален — каза той и се наведе към Липтън заплашително.

Липтън прехапа долната си устна, докато гледаше напред. Пръстите му заудряха по волана.

— Ясно — каза тихо той с много по-различен тон от предишния и повтори: — Ясно.

— Отлично. Сега е време да окажете максимален натиск върху агента си.

Липтън кимна, без да гледа към руснака до себе си.

— Ще се обаждам да ви проверявам.

Липтън кимна. И запита:

— Това ли е?

Коваленко отвори вратата и излезе от минивана.

Липтън включи двигателя и изгледа руснака, преди той да затвори вратата. Поклати глава и промърмори:

— Проклетите руснаци.

Коваленко затръшна вратата и отстъпи, докато колата излезе на заден и тръгне към изхода на гаража.

— Ще ти се — отвърна тихо Валентин Коваленко, докато гледаше изчезващите светлини на колата.

* * *

Дарън Липтън се срещна с Мелани Крафт в кафенето „Старбъкс” на ъгъла на улиците „Кинг” и „Сейнт Асаф”. Тази сутрин тя бързаше, защото трябваше да подготви всичко в офиса на директорката си за оценката на изтичането на информация, заради което вероятно беше компрометирана тайната квартира на улица „Проспър”, а имаше и среща в осем, за която не можеше да закъснее.

Но Липтън настояваше прекалено много и затова тя му каза, че ще се срещнат само за десет минути, преди тя да се качи на автобуса.

Веднага разбра, че той е по-притеснен от обикновеното. Не й се хилеше както обикновено. Вместо това беше напълно делови.

— Изхвърлил е телефона си — каза Липтън още щом седнаха.

Това изнерви Мелани. Дали Джак не е открил програмата?

— Така ли? Не ми е казвал нищо за това.

— Ти да не си му казала? Да не си казала нещо за локализиращата програма на ФБР?

— Шегуваш ли се? Разбира се, че не. Да не мислиш, че просто така ще му призная всичко над чаша бира?

— Е, нещо го е накарало да се отърве от него.

— Сигурно подозира — каза Мелани тихо при мисълта колко резервиран беше Джак през почивните дни. Не беше отговорил на поканата й да излязат в събота вечерта. На следващата сутрин й каза, че се чувства зле и ще си вземе малко почивка. Тя му предложи да дойде при него, но той й каза, че иска да си отспи.

И сега Липтън й казваше, че е възможно, и даже вероятно, Райън да е открил програмата.

Тя извика:

— Програмата трябваше да е неуловима!

Липтън вдигна длани.

— Така ми казаха. Аз не знам. Не съм техничар. По хората си падам — отвърна той и се усмихна слабо.

Мелани стана.

— Направих точно каквото искахте. Никой не ми е казвал, че ще изгоря. Обясни на Пакард, или аз ще му кажа, че приключих с вас.

— В такъв случай двамата с баща си ще идете в затвора.

— Вие нямате нищо срещу него. Иначе да сте го арестували още преди години. А ако нямате нищо срещу него, значи нямате нищо и срещу мен.

— Скъпа, това не е от значение, защото ние сме ФБР и имаме най-добрите полиграфи и оборудване за разпит на земята. Ще вкараме малкия ти задник в една стая, ще те вържем на пърдящата възглавничка и ще те питаме за Кайро. И ти ще си тази, която ще изпрати баща си в затвора.

Мелани се извърна и изхвърча нагоре по улицата, без да каже нищо повече.

* * *

Наричаха го „горещата седалка”. Траш и Чийз изтичаха на пистата и застанаха под двата изтребителя, които бяха кацнали преди малко, за да изчакат пилотите им да слязат и техниците да се заемат с презареждането с гориво, без да гасят по един двигател, за да не се налага да рестартират всички системи на самолета. След това Траш и Чийз се качиха на самолетите, навряха се в кабините, все още топли от предишните пилоти. Бързо се вързаха с коланите, включиха комуникационните си линии и шланговете за въздух, включиха втория двигател и излязоха на пистата.

Преди три дни, когато започнаха да патрулират над Тайванския проток в тайвански самолети, имаше по един самолет за всеки пилот. Но засиленото им ползване си каза думата, особено за по-старите модели „Хорнет”, и четири от тях сега се намираха в ремонт, поради което се налагаше да летят на „гореща седалка”.

Един беше прострелян, но младият пилот, след като се катапултира успешно, беше спасен от тайвански патрулен кораб, чиито моряци изпаднаха в шок, че прибират американец. Друг самолет се беше блъснал в отломки от улучен от него китайски изтребител и пилотът му го приземи аварийно на южния край на острова.

Пилотът оцеля, но със сериозни наранявания и се говореше, че повече няма да може да лети.

През последните три дни Съединените щати претърпяха една бойна загуба, но причиниха девет на китайските ВВС. Тайванците загубиха единадесет от своите самолети F–16 и шестима пилоти — болезнен резултат за такава малка войска, но нещата можеше да са много по-зле без двете дузини американци, които правеха всичко по силите си, за да държат китайците настрана.

Нещата ставаха опасни и на морско ниво. Една китайска противокорабна ракета потопи тайвански крайцер. От Народната освободителна армия заявиха, че са го направили, след като крайцерът потопил китайска дизелова подводница, но по всичко си личеше, че подводницата се е самопотопила, защото едната от мините, която залагала, се оказала неправилно настроена и се блъснала в трюма на подводницата.

И в двата случая с потопените съдове имаше смъртни случаи. Все още не се водеше открита война, или поне не в този момент, но човешките и материалните жертви нарастваха всекидневно.

Траш и Чийз получиха заповед да летят на юг тази сутрин, заради прогнозите за буря и макар китайците да не изпращаха толкова много самолети в лошо време, двамата американци не смятаха, че патрулът ще е лесен.

През вчерашния ден Чийз успя да свали втори самолет. Докато изтребителят на Траш го пазеше, Чийз изстреля радарно насочвана ракета AIM–120 AMRAAM, която свали един китайски изтребител J–5, докато нападаше няколко тайвански F–16 на тридесет мили северно от Тайпе.

Това значеше, че двамата морски пехотинци имат общо четири свалени самолета, а заради двата „Супер 10”, които свали с оръдието си, Траш вече се превръщаше в легенда. Пилотите се дразнеха, че съвсем малко хора, дори и във Военноморските сили, знаят, че ескадрилата е тук, в Тайван, и че се бие срещу китайците, но най-много се ядосваше Чийз, защото нямаше да може да изрисува на своя самолет в базата в Япония колко чужди е свалил.

И все пак страхът, стресът, опасностите и изтощението не значеха нищо за двамата млади американци, които не искаха за нищо на света да се разменят с някой друг тука. В кръвта им беше да летят, да се бият и да защитават невинните.

Самолетите им излетяха от военновъздушната база „Хуалиен” и се понесоха на юг към протока и бурята.

ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТ

Гавин Биъри седеше на бюрото си и разтъркваше очи. Изглеждаше като пребит и се чувстваше точно така, а усещането за загуба и безнадеждност си личеше по отпуснатите му рамене и увесената глава.

До него стояха двама от най-добрите му инженери, които протегнаха ръце. Единият го потупа по рамото, а другият го прегърна неловко. Мъжете излязоха мълчаливо.

„Как? Как е възможно това?”

Въздъхна продължително и шумно и взе телефона си. Натисна един бутон и затвори очи в очакване на отговора.

— Гренджър.

— Сам. Биъри се обажда. Имаш ли секунда?

— Звучиш сякаш някой е умрял.

— Може ли да се срещнем с теб, с Гери и с операторите от Колежа?

— Качвай се. Ще ги събера.

Гавин прекъсна разговора, стана бавно и излезе, като угаси осветлението.

* * *

Биъри се обърна към групата със сериозен тон:

— Тази сутрин един от моите инженери дойде при мен, за да ми каже, че след случайна проверка на сигурността е установил изходящ трафик от нашата мрежа. Започнал е веднага след връщането ми от Хонконг и не следва строго определена схема, въпреки че всеки случай с увеличен трафик е продължавал точно две минути и двадесет секунди.

Тази вест беше посрещната от мълчаливи погледи.

Биъри продължи:

— Нашата мрежа е обект на десетки хиляди компютърни атаки всеки ден. По-голямата, истински голямата част от тях са нищо — глупави схеми за измама, с каквито е пълен интернет. Деветдесет и осем процента от електронната поща по света е ненужна информация, като повечето съобщения от тях са хакерски опити. Всяка мрежа по света попада под ударите им непрекъснато и за защита от тях са достатъчни умерено компетентни действия. Но нашата мрежа е избрана за много сериозни и умни кибератаки. Това трае вече доста време и само с най-жестоки, драконови мерки успявахме да държим лошите от другата страна на оградата.

Отново въздъхна и издаде съскане като от балон.

— След като се върнах от Хонконг, атаките на ниско ниво продължиха, но тези на високо ниво спряха. За съжаление сигналът за изходящ трансфер означава, че в мрежата ни има нещо. Нещо изпраща нашите данни, нашите сигурни данни.

Гренджър запита:

— Това какво ни казва?

— Проникнали са. Компрометирани сме. Хакнаха ни. Мрежата има вирус. Рових се на няколко места и със съжаление трябва да кажа, че открих в нашата мрежа пръстовите отпечатъци на ФастБайт двадесет и две.

Хендли запита:

— Как са го направили?

Биъри вдигна очи нагоре в празното пространство.

— Има четири вектора на заплахата. Четири начина за компрометирането на една мрежа.

— Кои са те?

— От разстояние, като нападение над мрежата ни от интернет, но това не се е случило тук. Имам преградна стена, което означава, че сме без пряка линия към интернет и никой не може да премине в мрежата ни.

— Добре. Кои са другите? — продължи Гренджър.

— Близка заплаха. Като когато някой проникне в безжична мрежа от близко разстояние. И тук сме непробиваеми.

— Добре — подкани го Чавес да продължи.

— Третият вектор на заплахата е вътрешният човек. Някой тук, в сградата, който работи за врага и компрометира нашата система.

Биъри поклати глава.

— Не вярвам някой тук да го стори. Аз проверявам и одобрявам хората, които наемаме възможно най-внимателно. Всички тук са работили по свръхсекретни…

Хендли махна с ръка, за да отпъди тази мисъл.

— Не. Не вярвам, че е вътрешен човек. Кой е четвъртият вектор на заплахата?

Биъри отвърна:

— Веригата за доставки.

— Което означава какво?

— Компрометиращ хардуер или софтуер, които се озовават в мрежата ни. Но и този път съм се подсигурил. Проверяваме всяко нещо, което идва при нас, всяко периферно устройство, което се свързва към системата, всеки…

Биъри спря посред думата.

— Какво има? — запита Чавес.

Биъри стана бързо.

— Германският твърд диск!

— Какво?

— Тод Уикс от „Адвантидж Текнолоджи Солушънс „достави един диск, който му бях поръчал. Аз го проверих. Всичко му беше наред. Чист беше от познатите вируси. Но може да има нещо ново. Нещо, което се крие в сектора за начално зареждане и което никой не знае как да открива. Не го инсталирах чак докато не се върнах от Хонконг и точно тогава вирусът започна да изпраща информацията.

— Какво искаш да правиш?

Биъри седна. Опря лакти на масата и отпусна глава в дланите си.

— Стъпка едно ли? Да застрелям заложника.

— Какво? — възкликна Хендли.

— Казваме му „да застреляш заложника”. Те държат моята мрежа. Това е тяхното предимство. Но аз мога да я угася. Цялата мрежа. Това им отнема предимството. Да убия всичко.

Гренджър кимна.

— Добре. Направи го. Втората стъпка?

— Втората стъпка ли? Изпращаш ме в Ричмънд.

— Какво има там?

— Тод Уикс. Ако неговият диск е компрометиран, ще знае нещо.

Хендли запита:

— А ти сигурен ли си, че той е знаел?

Гавин си припомни посещението на Тод в „Хендли Асошиейтс”. Тогава доставчикът изглеждаше прекалено приятелски настроен, малко нервен, особено като се запозна с Джак-младши.

Биъри отвърна:

— Знаеше.

Чавес стана бързо.

— Аз ще карам.

* * *

Тод Уикс гледаше децата си, които играеха на люлката в задния двор. Въпреки ниската температура, около десет градуса, децата се наслаждаваха на края на деня и знаеха, че още повече ще се наслаждават на хамбургерите, които той печеше на грил.

Шери стоеше до него и говореше по телефона с клиент, седнала на шезлонга си с поларка и скиорски панталони, въпреки които пак изглеждаше красива.

Тод се чувстваше добре днес със семейството си и се радваше на живота.

През непрекъснатия шум от играещите деца той дочу нов шум, вдигна поглед от грила с бургерите и видя един черен „Форд Експлорър” да спира в подхода към къщата. Не познаваше тази кола. Преметна бързо четирите бургера на грил и извика на жена си:

— Скъпа, чакаш ли някого?

Жена му не виждаше подхода от мястото си. Свали телефона от ухото си и каза:

— Не. Дошъл ли е някой?

Той не отговори, защото сега видя Гавин Биъри, който излезе от пасажерската врата на колата, и се скова, защото не знаеше как да постъпи.

Коленете му омекнаха за момент, но се пребори с паниката си, остави шпаклата и свали престилката си.

— Двама от работата, скъпа. Ще говоря с тях вътре.

— Мога ли да се запозная с тях?

— Не — отговори той малко по-властно, отколкото искаше, притеснен, защото не знаеше какво точно ще се случи.

„Отричай, отричай, отричай — каза си той. — Не знаеш нищо за никакъв вирус.”

Бързо излезе от верандата и тръгна към колата, за да пресрещне Гавин и приличащия на латиноамериканец мъж, преди те да стигнат задния двор. „Спокойно” — казваше си той непрекъснато. Усмихна се широко.

— Гавин? Хей, приятел. Как е?

Гавин Биъри не отвърна с усмивка. Другият мъж застана до него с неподвижно като камък лице.

— Можем ли да влезем и да поговорим за минутка?

— Разбира се.

„Добре. Разкарай ги от проклетия път и ги води в къщата, за да не ги чуе Шери.”

След минутка седяха в хола на Уикс. Тримата останаха прави. Тод покани гостите да седнат, но те не го направиха, поради което и Тод остана прав, нервен, с вид на човек, комуто е горещо и некомфортно. Продължи да си повтаря, че трябва да се държи спокойно.

— Какво има? — запита, като реши, че е улучил правилния тон.

Биъри отговори:

— Знаеш. Открихме вируса на диска.

— Какво сте открили?

— Какво ли? Само толкова ли можеш? Хайде, Тод. Помня как за малко не се насра, когато те представих на Джак Райън. Какво ли ти е минавало през главата тогава?

Чавес се вторачи в Уикс.

— Кой сте вие? — запита Уикс.

Мъжът не отговори.

Уикс погледна Биъри.

— Гавин, кой, по дяволите, е…

Биъри отговори:

— Знам, че дискът е бил заразен. В сектора за начално зареждане.

— Какво говориш…

Този път се обади Чавес:

— Най-добре е да не лъжете. Прозира. А ако лъжете, аз ще ви причиня болка.

Лицето на Уикс пребледня още повече, а ръцете му се затресоха. Каза нещо, но гласът му затрепери, а Динг и Гавин се спогледаха. Чавес каза:

— Говори!

— Не знаех какво има там.

— А как научи, че е имало нещо? — запита Чавес.

— Ами… бяха китайците. Китайското разузнаване.

Гавин запита:

— Те ли ти дадоха диска?

— Да.

Тод заплака.

Латиноамериканецът въздъхна.

— Шегуваш ли се, мамка му?

Като хълцаше, Уикс помоли:

— Можем ли да седнем, моля ви?

* * *

През следващите десет минути Тод разказа всичко на двамата мъже. За момичето в Шанхай, за полицаите, за детектива, който каза, че може да му помогне да не влезе в затвора, за агента в пицарията в Ричмънд и за твърдия диск.

Чавес каза:

— Значи си се хванал на примамка.

— Какво? — запита Уикс.

— Казват му примамка. Пускат ти момичето, Бао, за да тръгнеш след нея, и те хващат в меден капан.

— Да. Май точно така стоят нещата.

Чавес погледна Биъри. Пухкавият компютърен специалист изглеждаше готов да убие Тод Уикс. Мрежата на „Хендли Асошиейтс” беше най-голямата любов на Гавин Биъри, а този човек беше успял да се промъкне през защитите и да я срине. Динг се зачуди дали би могъл да удържи Гавин от по-младия и постегнат на вид Уикс, който в момента не приличаше на способен да се защити и от домашна котка, да не говорим пък за разярен компютърен специалист.

— Какво ще правите с мен? — запита Уикс.

Чавес погледна към прекършения мъж.

— Не споменавай за това на никого, докато си жив. Съмнявам се, че китайците отново ще те потърсят, но ако го направят, то ще е, за да те убият, и затова е по-добре да си вземеш семейството и да бягаш адски далече.

— Да ме убият ли?

Динг кимна.

— Нали видя какво стана в Джорджтаун?

Очите на Уикс се разшириха.

— Да?

— Същите хора, за които работиш, Тод. Онова в Джорджтаун е пример как чистят след себе си. Помни го.

— О, Господи.

Чавес погледна през прозореца към съпругата на Уикс. Тя буташе децата на люлките и поглеждаше към кухнята, несъмнено заинтересувана кои са двамата мъже, с които съпругът й не искаше да я запознае. Чавес й кимна, а после се обърна към Тод Уикс.

— Не я заслужаваш, Уикс. Май ще трябва цял живот да се стремиш да поправиш тази очевидна грешка.

Чавес и Биъри си тръгнаха през вратата на гаража, без да кажат нито дума повече.

ШЕСТДЕСЕТ

Гавин Биъри и Доминго Чавес пристигнаха в апартамента на Джак Райън-младши малко след десет вечерта. Джак все още не ходеше на работа, но Гавин и Динг искаха да го информират за събитията от днешния ден.

Чавес се изненада, когато Райън каза, че не желае да говори у дома си. Подаде по една бира на двамата и ги изведе на паркинга, а после прекосиха улицата и отидоха на едно голф игрище. Там тримата седнаха в тъмното на маса за пикник и се загледаха с бира в ръце към покритото с було от мъгла игрище.

След като Биъри разказа на Райън за посещението в къщата на Уикс и разкритието, че китайското разузнаване има пръст във вкарването на вирус в мрежата на „Хендли Асошиейтс”, Джак запита:

— Има ли начин всички тези хора да не работят за Министерството на обществената сигурност? Възможно ли е да са хора на Тун, вкарани в Китай, за да компрометират нашия компютърен продавач?

Динг поклати глава.

— Това е станало в Шанхай. Центъра не би могъл да сложи подслушвателни устройства в хотелска стая, да докара екип униформени и цивилни полицаи и да направи всичко друго без знанието на министерството. Хотелите в Китай, особено луксозните и тези от бизнес класата, са длъжни по закон да се подчиняват на Министерството на обществената сигурност. Подслушвателните и наблюдателните устройства и агентите, които работят в тях, са на обществената сигурност. Не е възможно да не са ръководили тази операция.

— Но вирусът е на Джа. Същият, както в Истанбулския диск. Същият от безпилотните самолети. Единственото обяснение е, че Джа и Тун са работили за Китай от Хонконг под защитата на триадите.

Чавес кимна.

— И това значи, че китайското правителство знае за „Хендли Асошиейтс”. Помисли си какво ли са научили от нашата мрежа. Имената и домашните адреси на нашите служители, данни, които сме изтеглили от ЦРУ и Агенцията за национална сигурност, и други. Очевидно е за всеки с половин мозък, че сме шпиони извън регистрите.

Джак каза:

— Доброто обаче е, че има неща, които не са на мрежата ни.

— Я обясни — каза Чавес.

— Ние не записваме какво правим. В мрежата ни няма никаква информация за нашите удари и за операциите, за които са ни ангажирали. Да, има повече от достатъчно доказателства, че имаме достъп до класифицирани данни, но нищо не ни свързва с никоя конкретна операция.

Динг отпи от бирата и потръпна.

— И все пак, ако някой в Китай вдигне телефона и се обади на „Вашингтон Поуст”, с нас ще е свършено.

— А защо все още не са го направили? — запита Джак.

— Представа нямам. Не знам.

Райън се отказа да търси отговора. Запита:

— А говори ли се за това да изпратим оператори в Пекин за среща с „Червената ръка”?

Чавес отговори:

— Гренджър действа да ни вкара в страната. Щом успее, двамата с Дрискол тръгваме.

Джак се почувства невероятно изолиран. Не работеше, не говореше с Мелани, а сега дори не искаше да говори и с майка си и баща си, защото смяташе, че всеки момент китайците ще разкрият информация за него, която може да събори баща му от президентския пост.

Гавин Биъри, който мълчеше през цялото време, стана от масата и каза:

— Виждам.

— Какво виждаш? — запита Динг.

— Виждам голямата картина. И не е приятна.

— Какво говориш?

Гавин обясни:

— Организацията на Тун е група, която работи в интерес на своята държава, използва агенти на своята държава, но е служба под прикритие, която действа на собствена глава. Обзалагам се и че се самофинансират, защото генерират пари от компютърна престъпност. Освен това Центъра има невероятни технологични средства, с които измъква информация и изпълнява мисията си.

Джак също прозря картината.

— Мамка му. Те са същите като нас! Почти като Колежа. Опровержима операция. Китайците не могат да допуснат компютърните атаки да сочат към тях. Създали са Центъра точно както моят баща е създал Колежа — за да са свободни и по-агресивни.

Чавес добави:

— И ни наблюдават от Истанбул насам.

— Не, Динг — каза Джак мрачно. — Не от Истанбул. Преди това. Много преди това.

— Какво искаш да кажеш?

Джак хвана главата си с длани.

— Мелани Крафт е агент на Центъра.

Чавес погледна към Биъри и видя, че той вече знае.

— Какви ги говориш, по дяволите?

— Тя сложи програма в телефона ми. Така Центъра е знаел, че двамата с Дом сме в Маями, за да разгледаме командния сървър.

Чавес не можеше да повярва на ушите си.

— Тя ти е сложила програма в телефона? Сигурен ли си?

Джак кимна и се загледа в мъглата.

— Затова ли седим тук, на студено?

Джак сви рамене.

— Длъжен съм да смятам, че е сложила микрофони в къщата. Не знам, още не съм ги търсил.

— Ти говори ли с нея? Пита ли я?

— Не.

Динг каза:

— Тя е от ЦРУ, Райън. Преминала е много повече проверки от теб. Не вярвам, че работи за шибаните китайци.

Райън удари с длан по масата.

— Ти не чу ли какво казах преди малко? Тя е сложила програма в телефона ми. И не обикновена програма, дето се купува от всеки магазин. Гавин откри вътре троянския кон на Джа, или поне негова версия, и програма за следене чрез глобалната позиционираща система.

— Но откъде знаеш, че не са я излъгали? Че не са я изиграли някак да сложи програмата.

— Динг, тя от доста време действа малко подозрително. Откакто се върнах от Пакистан през януари. Виждаше се, но аз бях твърде заблуден.

Замълча и след малко каза:

— Бил съм идиот.

— Мапо[8] тя има основания да те подозира. Лайнаромерът на умно момиче като нея работи на максималното ниво. А за програмата на твоя телефон…

Чавес поклати глава и продължи:

— Изиграли са я. Някой е нагласил нещо. Трудно ми е да вярвам, че тя шпионира за Китай.

— Съгласен съм — обади се Биъри.

Джак отвърна:

— Не знам защо го е направила. Знам само, че го е направила.

— И че аз съм човекът, който е компрометирал цялата операция, защото й е позволил да го направи.

Динг каза:

— Всички в Колежа имат любими хора, които не знаят какво вършим. Всеки път рискуваме, когато допуснем нов човек в живота си. Въпросът е ти какво ще правиш сега?

Джак вдигна длани върху масата.

— Приемам предложения.

— Е, в момента си временно отстранен от работа, което може да използваш в своя изгода. Имаш време. Използвай го, за да разбереш кой й дърпа конците.

— Добре.

— Искам да влезеш тайно и много внимателно в къщата й. Тя не е шпионин, а аналитик, но няма да рискуваш. Оглеждай се за всякакви противомерки или издайнически неща. Виж какво ще намериш, но не слагай микрофони. Ако работи за другата страна, може да прави контролни проверки и да ги открие.

Джак кимна.

— Става. Ще вляза утре сутринта, когато тя отиде на работа.

— Добре — отвърна Чавес. — Може би трябва да я следиш няколко вечери. Да видиш дали не прави нещо нередно. Дали не се среща с някого.

Гавин кимна.

— Дали не яде китайска храна.

Динг и Джак реагираха на шегата, като го изгледаха студено.

— Извинявай — отговори мъжът. — Неподходящ момент.

Чавес продължи:

— Очевидно е, че трябва да си дадеш компютъра на Гавин, за да го провери. Ще накараме екип от научния и технологичния отдел на пети етаж да идат у вас и да почистят. И колата.

Гавин се обади:

— Аз вече проверих колата му — чиста е.

Чавес кимна.

— Добре.

Телефонът на кръста на Динг звънна и той го взе.

— Да? Здравей, Сам. Добре. Всъщност аз съм в квартала. Веднага идвам.

Чавес стана бързо от масата и пресуши бирата си прав.

— Отивам в офиса. Гренджър мисли, че има начин да ни вкара с Дрискол в Китай.

— Желая ти късмет — каза Райън.

Динг погледна младежа, след което сложи ръка на рамото му.

— Късмет и на теб, хлапе. Не се притеснявай за госпожица Крафт. Не допускай чувствата ти да я осъдят, преди да си разбрал какво става. Но дори и да не работи за Центъра съзнателно, тя е поредната част от пъзела. Трябва да я използваш, тапо. Направи го както трябва и ще научим още повече неща за Центъра.

— Ще го направя.

Чавес кимна на Биъри, а после се обърна и се изгуби в мъглата.

* * *

Д-р Тун Гуогун стоеше пред бюро тридесет и четири, загледан над рамото на контрольорката, която пишеше в „Криптограм”. Знаеше, че повечето от тях се страхуват, ако той е до бюрото им, докато работят, но тази жена беше изключително компетентна и, изглежда, нямаше нищо против.

Досега той беше доволен от работата й.

Докато той обикаляше „Призрачния кораб”, тя беше го повикала чрез интернет слушалката с молба да дойде при нея. Тун предполагаше, че на ден сигурно изминава по десетина километра из цялата сграда, а освен това провеждаше и петдесетина видеоконференции всеки ден.

Когато жената на бюро тридесет и четири приключи със задачата си, се обърна с лице към него, понечи да стане, но той я спря.

— Не ставайте — каза Тун. — Искахте да ме видите?

— Да, Център.

— Какво става в „Хендли Асошиейтс?”

— Загубихме възможността за следене и дистанционен достъп до телефона на Джак Райън в събота. Днес следобед нашият траен достъп до мрежата на компанията е преустановен. Изглежда са открили проникването и са изключили цялата мрежа от интернет.

— Цялата мрежа?

— Да. От „Хендли Асошиейтс” не излиза трафик. Сървърът им за електронна поща не приема съобщения. Изглежда, просто са дръпнали главния щепсел.

— Интересно.

— Моят полеви агент Валентин Коваленко е много добър. Мога да го накарам отново да се срещне със своя агент Липтън и да го застави да окаже натиск на неговия агент Мелани Крафт, за да разберем как е установено проникването.

Тун поклати глава.

— Не. „Хендли Асошиейтс” бяха само една особеност. Надявахме се да разберем каква е ролята им в йерархията на американското разузнаване. Но се превърнаха в проблем в Хонконг. След това Маями, където станаха още по-досадни. Нашите мерки срещу тях са недостатъчни. Нямам време да разгадавам тайната им. Ако са открили присъствието ни в мрежата си, значи може да имат повече информация за нас, отколкото знаем. Време е за по-големи мерки.

— Да, Център. Както винаги, можем да ги докладваме тайно на американските власти или да накараме някой от нашите агенти в американската преса да ги разследва.

Тун поклати глава.

— Те знаят за нас. Ако разкрием тях пред света, ще разкрием и себе си. Не, не можем да постъпим така.

— Да, Център.

Тун помисли още малко и каза:

— Ще активирам Жерав.

— Да, Център. Да прекратя ли отношенията ни с Липтън?

— Не. Той е от ФБР. Може още да ни е полезен. Но неговият агент… приятелката на сина на президента?

— Мелани Крафт.

— Да. Тя се доказа като безполезна и може да компрометира нашия агент Липтън. Изпратете информацията за нея на Жерав. Аз ще го накарам да отстрани този компромис.

— Да, Център.

ШЕСТДЕСЕТ И ЕДНО

Доминго Чавес и Сам Дрискол седяха в офиса на Гери Хендли с Гери и Сам Гренджър. За първи път от двете години, през които Чавес работеше за Колежа, служебният му лаптоп не се намираше отворен на бюрото. Вместо това беше в кожена чанта в найлонов плик в гардероба. Малко параноично му се струваше всичко това, но напоследък се случваха много неща.

Минаваше единадесет вечерта, но никой не каза нищо за късния час. Единствената обсъждана тема беше как да отвърнат на молбата на Мери Пат Фоли за помощ в Китай.

Гренджър каза:

— Намерихме начин да ви вкараме в Пекин и говорих с представител на „Червената ръка”, че може да поискаме помощ от тях.

Дрискол запита:

— Как ще влезем?

— Пропагандният отдел на китайското правителство провежда мащабна офанзива за очароване на други страни по света. Опитват да си спечелят подкрепата им и да я отклонят от Съединените щати. Канят чуждестранни журналисти на гости в Пекин, за да научат за Китай от тяхната гледна точка, а не от тази на Холивуд.

Чавес каза:

— Неведнъж съм използвал журналистическа карта за прикритие.

— Да. Пропагандният отдел твърди, че ще осигури свобода на движението на журналистите в Китай по времето на конфликта.

Чавес отговори:

— Така ли? И други тоталитарни държави са го казвали.

Гренджър се съгласи.

— Ясно е, че няма да можете да направите и крачка, без до вас да има човек от правителството и без тайни средства да следят всяко ваше движение.

Дрискол каза:

— Това може да попречи на плановете ни да се свържем с банда криминални главорези, които да ни свържат с група въоръжени бунтовници.

Чавес се засмя.

Гренджър също се засмя, след което каза:

— „Червената ръка” имат план да ви освободят от наблюдателите.

Погледна към бележника си и продължи:

— В Пекин Министерството на културата ще ви предложи да идете на различни медийни екскурзии. Сред тях е и екскурзия до Великата китайска стена. Посещава се едно основно място, но има и едно друго, по-малко посещавано. Името му е посочено тук. Ще искате да видите тази част от стената.

Дрискол запита:

— И после?

— Ще ви отделят от пазачите ви и ще ви заведат при бунтовниците.

— Разкажи какво знаеш за бунтовниците.

— Един от тях е полицай и ги предупреждава за полицейски проверки, акции на правителството и други. Онези провеждат дребен тормоз срещу провинциалните правителства. Палят им колите, взривяват по някоя и друга железопътна линия. Досега китайските държавни медии крият това. Което не ни изненадва. Но сега онези мислят да действат в Пекин, където има доста международни медии и чужденци, които ще разкажат. Това е основната им цел — да запалят малък огън, който да се разрасне заедно с протестите. Казват, че имат добре обучени сили с над триста въстаници и малокалибрено оръжие. Искат да нападнат китайското правителство.

Чавес запита скептично:

— Искат да нападнат армията? Да не са луди?

Дрискол се съгласи с него:

— Извинете, ако не припадам от вълнение. Но ще са като агнета на заколение.

Гренджър поклати глава.

— Очевидно те няма да събарят правителството с бунт. Не и с триста души. По дяволите, и с триста хиляди няма да успеят. Но можем да ги използваме.

— За какво? — запита Динг.

— Ако започнем истинска война, Мери Пат иска да имаме хора в столицата. Тези бунтовници са на място и може да са точно това, което ни трябва. Трудно е да се разбере точно колко са успели досега. Според китайското правителство са нещо като досадни комари, а бунтовниците твърдят, че са на разстояние колкото гъза на комара от това да съборят комунистическото правителство.

Дрискол изстена.

— Мисля, че ще трябва да приемем, че по този въпрос официалната версия на Пекин е по-близо до истината.

— Съгласен съм. Но дори ако бунтовниците не са организирана и елитна бойна сила, ако идем там с необходимото оборудване и информация, ще увеличим възможностите им.

Динг запита:

— Какви са политическите им убеждения?

Гренджър сви рамене.

— Объркана работа. Срещу правителството са — по този въпрос всички са съгласни. Иначе са група много различни студенти. Освен това сред тях има и престъпници, бегълци от полицията и дезертирали войници.

Чавес запита:

— Нашите хора, които подготвят документите, достатъчно добри ли са, за да ни вкарат в Пекин?

— Да. Можем да ви вкараме в страната, но ще влезете леко облечени.

Гери Хендли добави:

— Мамка му, направо голи ще идете. Вие сте чужденци в град, който не обича чужденците.

Чавес каза:

— Ще трябва да вземем и Карузо. Той може да се прави на италианец, поне за пред китайците.

Хендли кимна и погледна към Гренджър. Сам не изглеждаше щастлив, но отговори:

— Направи го. Но не и Райън. Не и там.

Чавес каза:

— Добре. Ще вземем Карузо и ще дойда и аз. А ти, Сам?

Дрискол не се съгласи.

— Значи трябва да се доверим на убийците и крадците от „Червената ръка” да ни заведат до някакви недоказани бунтовници. Това ли е планът?

Гренджър отговори:

— Никой не те кара насила.

Дрискол размисли и каза:

— При нормални обстоятелства рискът би бил прекалено голям. Но според мен трябва да опитаме. Какво пък, по дяволите, идвам — завърши той с въздишка.

Хендли кимна с благодарност и заяви:

— Момчета, прекалено много неясни неща има в този случай. Не съм готов да ви дам зелена светлина за действие, но ви пускам да идете там и да се поослушате. Срещнете се с бунтовниците, изпратете ми какво мислите, че става там, и заедно ще решим можем ли да действаме.

— Добре звучи — отговори Чавес и погледна другите двама мъже от своята страна на бюрото.

— Аз съм съгласен — обади се Дрискол.

Гренджър стана, с което сложи край на срещата.

— Добре. Идете в оперативния отдел и поискайте пълен идентификационен портфейл за тримата. Кажете им да ускорят работата, но да се постараят максимално. Никой няма да си иде у дома, докато не получите каквото ви трябва. Не ми пука, ако ще стоят тука цяла нощ, защото трябва да си получите документите. Ако някой се опъне, кажете му да ми позвъни.

Динг стана и разтърси ръката на Сам.

— Благодаря.

Хендли се ръкува с мъжете и каза:

— Внимавайте. Пакистан през януари си беше детска игра, но китайците са няколко пъти по-компетентни и опасни.

— Ясно — отговори Динг.

ШЕСТДЕСЕТ И ДВЕ

— Господин президент?

Джак Райън се събуди и видя нощния дежурен надвесен над леглото му. Стана бързо — в края на краищата вече свикна. Последва офицера от ВВС в залата, преди Кети да се събуди.

Пошегува се тихо, докато вървяха:

— Нощем получавам повече новини, отколкото през деня.

Офицерът отговори:

— Държавният секретар поиска да ви събудя. Дават всичко по телевизията. Китайците твърдят, че американски пилоти летят тайно в самолети на Тайван.

— Мамка му — възкликна Райън. Това беше негова идея и тайна, която сега излезе в новините.

— Добре, събирай бандата. Ще сляза след няколко минути.

* * *

— Как са разбрали? — запита Райън най-добрите си специалисти и съветници по военно разузнаване.

Мери Пат Фоли отговори:

— Тайван е пълен с китайски шпиони. Разчуло се е някак. Един от нашите пилоти е бил свален и после спасен от риболовен кораб. Вероятно така повече хора са научили за тайната операция.

Джак знаеше, че реалният свят има навика да се набърква в най-добрите му планове.

Помисли малко.

— Чета дневните доклади за нашите пилоти. Те оказват много голяма помощ на Тайван. Без тях тайванците щяха да претърпят огромни загуби от китайците.

Бърджис се съгласи:

— Тайван е готов да бъде превзет. Двадесетина американски пилоти няма да променят това. Но ако китайските ВВС бяха свалили още двадесетина самолета, бойният дух в Тайван щеше вече да е слязъл на дъното и всички щяха да искат да се предадат. Много се радвам, че сме изпратили нашите добре обучени пилоти да понаритат малко китайците.

Боб продължи:

— Не потвърждаваме, но няма и да отричаме. Просто няма да коментираме твърденията на Китай. И ще оставим момчетата си там.

Всички изказаха съгласие, въпреки че Адлър изглеждаше разтревожен.

Командващият Тихоокеанския флот Марк Йоргенсен се извини по видеовръзката, когато Райън влезе в залата. Райън знаеше добре, че адмиралите обикновено не казват на президента, че си имат по-важна работа, освен ако тя наистина не е по-важна.

Сега адмиралът се върна на екрана. Говореше с висок, почти гневен глас, като прекъсна министъра на отбраната, който информираше за ситуацията в Тайван.

— Господин президент, моля да ме извините. Китайците изстреляха още противокорабни ракети „Круз” срещу друг тайвански кораб. Улучиха разрушителя „Дзуо’ин”, патрулиращ в Тайванския проток, с две ракети „Силкуърм”. Това е бившият наш кораб „Кид”, преди да го продадем на Тайван преди няколко години. В момента е повреден, гори и плава неуправляем. Прекоси централната линия на протока и се движи към китайските териториални води.

Бърджис промърмори:

— По дяволите.

Йоргенсен продължи:

— Председателят Су заповяда Съединените щати да стоят далеч от района. Отправи публична заплаха, че ще изстреля противокорабна балистична ракета, очевидно от типа „Тун фън 21”, срещу групите самолетоносачи „Роналд Рейгън” или „Нимиц”, ако преминат изключителната зона от триста мили, която Су наложи миналата седмица.

Хората в залата ахнаха.

Райън запита:

— Какъв е обхватът на тази ракета?

— Деветстотин мили.

— Исусе Христе! И в Токийския залив да вкараме „Рейгън”, пак могат да го ударят.

— Правилно, господин президент. И това е зле за кариерата. Една ракета DF 21 може да потопи самолетоносач от клас „Нимиц” и вероятно да убие всички на борда.

— Колко такива имат китайците?

На този въпрос отговори Мери Пат Фоли:

— Предполагаме, че имат осемдесет до сто.

— С мобилни системи за изстрелване?

— Да, господин президент. Имат сухоземни колесни установки, както и подводници.

— Добре, а нашите подводници? Ние действаме в протока, нали?

Йоргенсен отговори:

— Да.

— Можем ли да помогнем на тайванския разрушител?

Боб Бърджис запита:

— Имате предвид за спасяване ли?

— Да.

Бърджис погледна към Йоргенсен. Адмиралът каза:

— Можем да изстрелваме ракети „Круз” срещу китайците, ако нападнат пострадал кораб.

Райън огледа хората в залата.

— Това значи открита война в морето — каза той и забарабани с пръсти по масата.

— Добре. Скот, викни посланик Ли на телефона веднага. Искам да иде още тази секунда в Министерството на външните работи на Китай и да им каже, че всяка нова атака над „Дзуо’ин” ще срещне съпротивата на САЩ.

Скот Адлър стана и тръгна към вратата на конферентната зала.

Джак Райън се обърна към останалите:

— В този момент сме на ръба на открита война. Искам всеки американски боец в Източнокитайско море, в Жълто море и навсякъде в западната част на Тихия океан да преминат към пълна бойна готовност. Ако някоя от нашите подводници нападне китайски кораб, можем да очакваме да се отвори адът.

* * *

Валентин Коваленко седна на предната седалка в тойотата на Дарън Липтън в шест сутринта. Руснакът имаше указания от Центъра. Както винаги, не знаеше причината за съобщението, което трябваше да предаде, но се успокояваше от факта, че колегите му от руското посолство одобряват всичко това и по тази причина не оспори указанията.

Каза:

— Трябва незабавно да уговориш среща с агента си.

Липтън отговори с обичайния си гняв:

— Тя не е обучен домашен любимец. Не идва в мига, когато се обадя. Сега е на работа, а и не се среща с мен дори и след като си тръгне.

— Направи го сега. Накарай я да си тръгне по-рано. Бъди убедителен. Кажи й да хване такси до този адрес, за да се срещнете там. Ще трябва да я увериш, че е много важно.

Липтън взе листа с адреса и го погледна, докато караше.

— Това къде е?

— Не знам.

Американецът изгледа Коваленко за момент, а после насочи вниманието си към пътя.

— Какво да й кажа, като стигне там?

— Нищо. Ти няма да си там. Друг ще я чака.

— Кой?

— Не знам.

— Пакард?

Коваленко не отговори. Не знаеше кой е Пакард, но нямаше нужда Липтън да знае това.

— Не знам дали ще е Пакард или някой друг.

— Какво става, Иван?

— Уговори жената да иде там.

Липтън погледна Коваленко още веднъж, докато караше.

— Ти не знаеш какво става, така ли?

Коваленко разбра, че е прозрачен за Липтън.

— Не знам. Имам заповеди. Ти също.

Липтън се усмихна.

— Разбирам, Иван. Ясно. Центъра те държи с нещо точно както и мен. Ти не си неговият човек. Ти си негов агент.

Коваленко каза уморено:

— Ние сме колелца в системата. Система, която не разбираме напълно. Но разбираме собствената си мисия и там трябва да насочиш вниманието си.

Липтън отби и спря.

— Кажи на Центъра, че искам повече пари.

— Защо не му кажеш ти?

— Ти си руснак. Очевидно и той е руснак. Ти си му момче за поръчки като мен, но все пак е по-вероятно да послуша теб.

Коваленко се усмихна уморено.

— Знаеш как е. Ако една разузнавателна организация плаща на своя агент доста пари, той няма да има нужда от пари и ще има по-малък стимул да си върши работата.

Липтън поклати глава.

— И двамата знаем какъв е моят стимул да работя за Центъра. Не са парите. А изнудване. Но аз определено струвам повече пари.

Коваленко знаеше, че това не е истина. Чел беше досието му. Да, съгласието му да шпионира бяха получили чрез изнудване. На компютъра му имаше изображения, заради които можеше да влезе в затвора.

Но сега до голяма степен работеше заради парите.

Броят и качеството на проститутките на Липтън нарасна главоломно в годината, през която работеше за тайнствения си работодател, от когото получаваше прости инструкции през една-две седмици.

Жена му и децата не виждаха и цент от парите — той си откри частна сметка и почти цялата замина при Кармен, Барби и Бритни, както и при другите момичета, които работеха в хотелите в Кристал Сити и Рослин.

Коваленко не изпитваше уважение към този мъж, но не се изискваше да уважаваш агента си, за да го управляваш.

Отвори вратата и излезе.

— Накарай агента си да дойде в девет сутринта. А аз ще говоря с Центъра за твоята компенсация.

* * *

Законът за обществената сигурност на Китай задължава китайските граждани да се подчиняват и да сътрудничат на всички служители на ДС, като изисква всички хотели и други делови предприятия да осигуряват неограничен достъп до дейността си.

Накратко, това означаваше, че повечето хотели за бизнесмени в Китай се подслушват с аудио-визуално оборудване, информацията от което постъпва при служители на Министерството на обществената сигурност, които търсят ценна информация за разузнаването.

Китайците научаваха доста търговски тайни просто като натиснеха бутона и сложеха преводач с бележник до радиоприемник.

Чавес, Карузо и Дрискол знаеха, че хотелът им в Пекин ще се подслушва, и се разбраха за плана на играта още в Щатите. По време на престоя си в апартаментите щяха да не излизат от ролята, за да запазят прикритието си.

Като се регистрира в хотела след безкрайния полет от САЩ, Динг включи душа на най-гореща степен и излезе от ваната, като затвори вратата след себе си. Включи телевизора и се зае да се съблича като уморен бизнесмен, съсипан от бруталния полет и зажаднял за бърз душ, преди да се пъхне в леглото. Обиколи малко стаята, докато събличаше ризата си, застана пред телевизора, като се стараеше да се държи съвсем естествено, въпреки че всъщност се оглеждаше за камери. Провери и самия телевизор, след което огледа и стената срещу леглото си. Сложи ризата и потника си на бюрото до чантата, като през това време погледна внимателно под абажура на лампата.

Динг познаваше най-малко двадесет от най-често срещаните миниатюрни камери и аудиоприемници — знаеше какво търси, но до момента не намираше нищо.

Забеляза, че лампата на тавана е вдълбана в него. Страхотно място за криене на камера. Застана директно отдолу, но не се качи на леглото или на стола, за да търси.

Със сигурност там имаше камери. Но ако ги потърсеше, хората от Министерството на обществената сигурност щяха да забележат и да наблюдават към неговата стая с усилено внимание.

Съблече се и влезе в банята. Сега тя беше напълно замъглена и мина цяла минута, преди парата да се разсее достатъчно, за да може той да вижда добре. Най-напред провери голямото огледало и веднага откри каквото търсеше — тридесетсантиметров квадрат, където стъклото не беше замъглено.

Динг знаеше, че това се дължи на изреза зад стъклото, в който се намираше камерата. Там вероятно имаше и безжично радио, което пращаше сигнала от камерата и скритото из апартамента звукозаписно оборудване до хората от обществената сигурност.

Динг се усмихна вътрешно. Застанал гол, искаше да помаха на камерата. Подозираше, че деветдесет и девет процента от мъжете и жените, които отсядаха в този хотел, а и в дузини други в Пекин, нямат абсолютно никаква представа, че всеки път, когато вземат душ, са като в „скрита камера”.

В други два апартамента на същия етаж Доминик Карузо и Сам Дрискол провеждаха свой собствен таен оглед на стаите си. И тримата американци стигнаха до същия извод — трябва да внимават да не се издадат с нищо, да не казват нищо и да не действат по начин, различен от този на обикновения хотелски гост, за да не компрометират своята операция.

И тримата неведнъж се бяха намирали във враждебна среда. Но китайците използваха най-твърдите шпионски тактики и тримата знаеха, че трябва да играят ролята си и с нищо да не привличат вниманието на отегчените мъже и жени, които ги следяха да не са намислили нещо в Пекин.

Динг тъкмо си легна, за да поспи, когато спътниковият му телефон звънна. Сигналът беше криптиран, така че той не се боеше от електронно подслушване, въпреки че в стаята несъмнено имаше микрофони.

Включи телевизора, излезе на балкона и затвори стъклената врата зад себе си.

— Виепо[9]?

— Ъ… Динг?

— Адам? — каза Чавес почти шепнешком.

— Да.

— Радвам се, че се обади. Хората се чудят какво става с теб.

— Да. Скрих се от радара за известно време.

— Ясно.

Яо каза:

— Разбрах откъде действа Центъра.

— Сам ли успя?

— Да.

— Къде?

— В Гуанджоу, на около два часа северно от Хонконг. Нямам адрес, но стесних кръга. Намира се близо до Бюрото за техническо разузнаване. Той е в Китай, Динг. Работел е за тях през цялото време.

Чавес се огледа нервно. Пекин беше много лошо място за подобен разговор.

— Да. И ние се досетихме за това. Трябва да намериш начин да го кажеш и на работодателя си.

— Виж, Динг. Свърших с информирането на Ленгли. Протекли са и течът стига дотук. Ако им кажа, Центъра ще се премести отново.

— Какво ще правиш?

— Ще работя без мрежа.

Чавес каза:

— Харесва ми стилът ти, Адам, но това няма да е добре за кариерата ти.

— Да ме убият също не е добре за кариерата ми.

— Не мога да споря с това.

— Приемам помощ.

Чавес помисли над думите му. Нямаше как да прати Дрискол или Карузо, нито пък самият той да се отдели без китайските си съгледвачи.

— В момента съм зает с нещо, което не мога да оставя, но мога да пратя Райън да ти помогне.

Чавес знаеше, че едва ли може да изпрати Джак в Китай. Но знаеше също, че Тун е в центъра на целия конфликт с Китай, а Гуанджоу се намираше близо до границата с Хонконг, за разлика от Пекин.

Каза си, че поне не праща Джак в Пекин.

— Райън? — запита Яо с нескрито разочарование.

— Кое му е лошото на Джак?

— Твърде много работа си имам, та да наглеждам и младшия президент.

— Джак си го бива, Яо. Можеш да ми вярваш.

— Не знам.

— Както искаш.

Яо въздъхна.

— Добре, да идва. Поне познава влиятелни хора. Накарай го да иде в Хонконг и ще го чакам на летището, след което ще го прехвърля през границата.

— Добре. Обади ми се след деветдесет минути и ще ви свържа.

ШЕСТДЕСЕТ И ТРИ

Джак Райън-младши караше по моста „Франсис Скот” и следеше едно такси в трафика на сто метра пред себе си.

Минаваше седем сутринта, а Джак следеше това такси, откакто то тръгна от апартамента на Мелани в Александрия преди двадесет минути.

Днес за трети път идваше при дома й преди зазоряване, паркираше колата на няколко преки от нейната улица и намираше скришно място в малка градина на отсрещната страна. Всеки ден наблюдаваше прозорците й с бинокъла си — в небето имаше достатъчно светлина за тази цел, и оставаше там, докато тя не заминеше за работа нагоре по улицата към спирката на метрото.

След това през последните два дни проверяваше пощенската й кутия и боклука, без да намери нищо ценно. Тръгваше си минути след като тя отидеше на работа и прекарваше остатъка от деня в размисъл как да я пита за Центъра.

Днешният план изискваше той да влезе в апартамента й — знаеше, че лесно може да отключи входната врата, но планът се обърка, след като в шест и четиридесет пред вратата й спря едно такси и тя изтича бързо, вече облечена за работа.

Джак се върна веднага при колата си и настигна таксито на шосе „Джеферсън Дейвис”. Стана му ясно, че тя не отива в работата си в Маклийн, а е тръгнала към Вашингтон.

Докато я следваше на изхода на моста в посока към Джорджтаун, се замисли за убийствата на служителите от ЦРУ преди две седмици и му призля при мисълта, че тя може да е свързана с това по някакъв начин.

— Без да знае, Джак — каза си той на глас, убеден, че тя не би работила срещу него или за китайците, ако не е сериозно подведена.

Или поне искаше да вярва в това.

Телефонът му в конзолата позвъня. Докосна копчето за системата „свободни ръце” на волана.

— Райън.

— Джак, обажда се Динг.

— Хей. Ти в Пекин ли си?

— Да. Съжалявам, няма време за говорене. Викнах нашия самолет. Трябва да си на летището в Балтимор до час.

Мамка му. Намираше се на час път от Балтимор оттук. Ще трябва да спре да следи Мелани и да се маха. Но се сети за нещо.

— Аз съм временно освободен, забрави ли?

— Гренджър го отмени.

— Добре. Разбрано. Аз съм във Вашингтон, на път към летището. Къде отивам?

— Хонконг.

Джак знаеше, че няма вероятност сателитният телефон на Динг да се подслушва, а и Гавин и екипът му бяха прекарали часове да търсят в колата му следящи устройства и микрофони, но пък знаеше също, че няма смисъл да казва повече от необходимото, за да не издава оперативна информация, и затова не запита нищо.

— Добре — каза той и затвори. Вече караше из улиците на Джорджтаун и най-добрият път до Балтимор беше право напред, поради което той продължи да следи таксито с Мелани.

Не го виждаше в този момент, защото от една странична уличка излезе микробус на фирма за химическо чистене и застана зад него.

Докато караше, Джак реши да се обади на Мелани и да поговори с нея. Ако ще заминава за Хонконг, няма да разбере какво става поне още няколко дни, а това го тревожеше много силно. Но се тревожеше също, че ако говори с нея, тя може да се досети, че той ще заминава, а това можеше да изложи мисията на опасност.

Защото Центъра щеше да научи.

Докато преминаваха към шосе „Рок Крийк”, Джак се примири с факта, че няма да получи отговори, но в този момент забеляза, че таксито завива по подхода за шосето. Джак осъзна, че и тя ще отива на север, което му се стори странно, защото не можеше да си представи по каква причина тя излиза от окръг Вашингтон през Джорджтаун.

Натисна газта, за да стигне бързо и да вземе завоя по подхода, но видя пред себе си как микробусът на фирмата за химическо чистене засича таксито на Мелани, сякаш в опит да го изпревари по стръмния и тесен колкото за една кола подход.

— Идиот — каза той, като наблюдаваше от около седемдесет метра назад.

В момента, когато микробусът се изравни с таксито, страничната му врата се отвори. Това изглеждаше толкова странно, че отначало Райън не разбра какво става и не забеляза някаква опасност.

Докато не видя цевта на автомат, която се подаде от тъмната вътрешност на микробуса.

Пред погледа му автоматът избълва пламък и дим в продължителен залп, а предният прозорец от страната на пътника в таксито избухна в облак стъклен прах.

Джак изкрещя в колата си, докато таксито с Мелани зави рязко наляво, изскочи от подхода от вътрешната страна на завоя, изтърколи се по наклона и спря на покрива си.

Микробусът спря и от задната му врата изскочиха двама въоръжени мъже.

Джак носеше своя пистолет „Глок” 23, но се намираше твърде назад и не можеше да спре колата си тук и да се заеме с двамата. Вместо това по-скоро импулсивно, отколкото по друга причина, изкара колата си от подхода с висока скорост, изхвърча във въздуха, удари тревистия склон и се хлъзна странично, като загуби управление и се свлече надолу към преобърнатото такси.

Въздушната възглавница на колата се задейства и го фрасна в лицето, а ръцете му изпуснаха волана, когато беемвето се удари в земята и отскочи обратно във въздуха. Удари странично едно дръвче, хлъзна се през тревата и калта и се блъсна силно в долната част на хълма, където колата спря. Предното стъкло се спука, но все пак през него Райън видя, че се намира с лице към двамата стрелци, на петнадесет метра пред него и все още тичащи към таксито.

Джак се замая и не виждаше добре от праха и напукания прозорец, но и стрелците се забавиха, за да го видят. Очевидно не разпознаха колата му като заплаха и смятаха, че поради бъркотията на подхода над тях и друг шофьор е излетял от пътя.

Райън се бореше да проясни мисълта си. Докато двамата насочиха отново вниманието си към катастрофиралото такси и коленичиха, за да погледнат в него с готови за стрелба автомати, Джак извади своя пистолет, вдигна го с разтреперани ръце и стреля през строшеното предно стъкло.

Отново и отново забиваше куршуми в двамата мъже пред себе си. Единият падна по гръб на тревата, а автоматът се изтърколи от тялото му.

Другият отвърна на стрелбата и стъклото отдясно на Райън се пръсна навътре и обсипа лицето на Джак с парченца. А и гилзите от собствения му пистолет отскачаха из вътрешността на колата, като пареха лицето и ръцете му, преди да отхвръкнат назад или към седалката до него и към пода.

Райън изпразни пълнителя в двамата, като изстреля общо тринадесет патрона. Когато оръжието му се заключи в отворено положение, той презареди бързо, като извади резервен пълнител от колана на кръста си и го вкара с удар в дръжката на пистолета. Когато вече можеше да стреля и се прицели, видя, че оцелелият стрелец се отдалечава към микробуса, като падна два пъти, очевидно ранен.

След това гумите на микробуса изпищяха и той се включи в скоростния трафик на шосе „Рок Крийк”. Удари странично един джип, който се заби в централния разделител на пътя. След това микробусът изчезна в северна посока.

Джак излезе от колата си, олюля се от замайването, а след това изтича при таксито. Коленичи.

— Мелани!

Видя шофьора — млад мъж от Близкия изток, който все още висеше в колана на седалката и изглеждаше мъртъв. Част от челото му липсваше, а кръвта му се изцеждаше по покрива под него.

— Мелани!

— Джак?

Райън се извърна. Мелани Крафт стоеше зад него. Дясното й око беше потъмняло и подуто, а на челото й имаше рани. Излязла беше от другата страна на колата и Джак се почувства облекчен, че тя може да ходи и че е съвсем леко наранена. Но погледът й говореше за пълен шок — тя изглеждаше объркана и не знаеше къде е.

Джак я хвана за ръката и я отведе до колата си, сложи я на задната седалка и изтича отпред.

— Хайде, скъпа! Моля те, запали! — каза той и натисна бутона за стартера.

Луксозният седан запали, Джак рязко включи на скорост и се понесе с пълна газ на север, а вятърът откачаше парченца от счупеното предно стъкло и ги захвърляше на седалката до него или в лицето му.

Мелани Крафт се събуди на задната седалка в колата на Джак. Около себе си виждаше строшени стъкла и празни гилзи. Изправи се бавно.

— Какво става? — запита тя. Докосна с ръка лицето си и откри малко кръв, а после допря с ръка дясното си око и почувства надутия клепач.

— Какво стана, Джак?

Райън вече беше излязъл от шосето и караше по тесни пътища, воден от своя джипиес, в опит да се отдалечи от главните шосета, за да не го забележат полицаите.

— Джак? — повтори тя.

— Добре ли си?

— Да. Кои бяха тези мъже?

Райън поклати глава. Извади телефона от джоба си и се обади. Мелани слушаше неговата част от разговора.

— Хей. Трябва ми помощ. Сериозно е.

След кратка пауза той продължи:

— Трябва да се срещнем някъде между Вашингтон и Балтимор. Трябва ми кола и да се грижиш за един човек за известно време.

Друга кратка пауза.

— Голяма каша е. Ела въоръжен. Знам, че мога да разчитам на теб, Джон. Обади се.

Райън върна телефона в джоба си.

— Моля те, Джак. Кажи кои бяха онези?

— Кои бяха онези ли? Кои бяха онези ли? Хора на Центъра. Кой друг може да е, по дяволите?

— Кой е Центъра? — запита Мелани.

— Не ме лъжи. Ти работиш с Центъра. Знам го. Намерих програмата на телефона.

Мелани поклати глава бавно. Това й причини болка.

— Аз не… Центъра Липтън ли е?

— Липтън? Кой, по дяволите, е Липтън?

Мелани се почувства много объркана. Искаше само да легне, да повърне и да излезе от движещата се кола.

— Липтън е от ФБР. Национална сигурност.

— Той с китайците ли е?

— Китайците? Какво ти става, Джак?

— Онези мъже, Мелани. Те работят за д-р Тун Гуогун с кодово име Център. Той е агент на китайското Министерство на обществената сигурност. Или поне така мисля. И съм доста сигурен в това.

— Това какво общо има…

— Програмата, която сложи на телефона ми. Тя е от Центъра и му казва къде съм, а също подслушва и разговорите ми. Той опита да убие Доминик и мен в Маями. Знаеха, че сме там заради програмата.

— Какво?

— Същата група уби петимата оператори от ЦРУ в Джорджтаун. А днес опита да убие и теб.

— ФБР ли?

— ФБР друг път! — отвърна Джак. — Не знам кой е Липтън, но ти не работиш с ФБР.

— Да! Да, с ФБР. Не с китайците! Ти за каква ме мислиш, по дяволите?

— Откъде да знам, а, Мелани!

— Е, аз пък не знам ти кой си! Какво стана там? Ти не уби ли двама души? Те защо искаха да ме убият? Аз само изпълнявах заповед.

— Да, от китайците!

— Не! От ФБР. Искам да кажа, първо Чарлс Олдън от ЦРУ ми каза, че работиш за чуждо разузнаване, и искаше да разбера каквото мога. Но когато го арестуваха, ми се обади Липтън, показа ми съдебна заповед и ме запозна с Пакард. Нямах избор.

Джак поклати глава. Кой ли е Пакард? Не разбираше какво става, но вярваше на Мелани. Вярваше, че тя вярва, че работи за ФБР.

— Кой си ти? — повтори тя. Но този път по-меко, с по-малко паника и с повече молба в гласа. — За кого работиш и не ми казвай, че си шибан финансист!

Джак сви рамене.

— Не бях напълно откровен с теб.

Тя го изгледа в огледалото за обратно виждане продължително и отговори:

— Я виж ти!

* * *

Джак и Джон Кларк се срещнаха на паркинга зад все още затворен магазин за мебели. Мелани не говореше много. Джак я убеди да почака още малко, за да я прибере някъде на безопасно място и да обсъдят всичко след това.

Но след няколко минути разговор с Кларк, без тя да ги чува, Джак се върна в потрошеното беемве. Мелани седеше на задната седалка и гледаше право напред, все още замаяна от събитията.

Джак отвори вратата от нейната страна и коленичи. Когато тя не погледна към него, той каза:

— Мелани?

Момичето обърна бавно глава. Той се зарадва, че тя все още е замаяна.

— Да?

— Искам да ми се довериш. Знам, че сега е трудно, но искам да помислиш за всичко в нашата връзка. Няма да кажа, че не съм те лъгал, но се кълна, че никога не съм правил нищо, за да те нараня. Вярваш ли ми?

— Да.

— Ще те помоля да идеш с Джон Кларк. Той ще те закара във фермата си в Мериленд за днес. Трябва да знам, че си в безопасност, където онези не могат да стигнат до теб.

— А ти?

— Аз трябва да ида някъде.

— Да идеш? Шегуваш се.

Джак знаеше, че това не изглежда никак добре.

— Много е важно. Ще ти обясня всичко, когато се върна, след няколко дни. И тогава решавай дали ми вярваш. Тогава ще те изслушам за всичко. Можеш да ми разкажеш за онзи Липтън, който според теб е от ФБР…

— Дарън Липтън наистина е от ФБР, Джак.

— Както и да е. Ще го обсъдим. Само казвам, че трябва да опитаме да си вярваме. Моля те, иди с Джон и нека той се погрижи за теб.

— Трябва да говоря с Мери Пат.

— Джон и Мери Пат са приятели отпреди да се родиш. Засега трябва да се снишим — още е рано за Мери Пат.

— Но…

— Повярвай, Мелани. Само няколко дни.

Тя изобщо не изглеждаше доволна, но след малко кимна.

Кларк замина с нея в колата на Джак. Той знаеше едно езеро, в което можеше да я захвърли, и Санди вече караше натам, за да ги прибере.

Джак се качи в пикапа на Джон и тръгна към летището при „Гълфстрийм”-а на „Хендли Асошиейтс”, който трябваше да го закара в Хонконг.

ШЕСТДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

Доминик, Сам и Динг се срещнаха със своя водач във фоайето в седем сутринта, за да идат на „културната екскурзия”, както я наричаха в правителствените медии.

Водачът се представи с името Джордж. Тримата знаеха, че този дружелюбен мъж е и обучен информатор на китайското разузнаване. Той щеше да ги води днес.

Щяха да идат в частта от стената в Мутиен’ю, на седемдесетина километра северно от Пекин. Още преди водачът им да ги отведе до закрития подход за коли пред хотела и да ги качи в очакващия ги там микробус, обясни на грапав английски, че са постъпили разумно, като са поискали да видят тази част от стената, тъй като останалите журналисти са избрали по-близката част, която, за съжаление, била променена много през последните години заради ремонти.

Чавес кимна и се усмихна, като се качи в микробуса и каза с испански акцент, който според него не звучеше особено аржентински, нито пък беше кой знае колко необходим, че неговите спонсори са предложили да посети тази част на стената, за което им е благодарен, защото тя е тема на статията им.

Всъщност Чавес не даваше пет пари за Великата китайска стена. Нито пък за нейната част при Мутиен’ю или където и да било другаде. Да, ако се намираше тук на почивка с жена си и сина си, вероятно щеше да е удивително интересно да я види. Но в момента изпълняваше операция, а тя не включваше посещение на стената.

Той поиска пътуването до това място по съвет на човека от „Червената ръка”.

Динг реши, че „Червената ръка” имат план да го отделят с колегите му от водача и шофьора. Друга информация нямаше и трябваше да се довери на банда криминални престъпници, на които нямаше вяра и към които не изпитваше уважение. Но залогът за тази мисия беше толкова голям, че той, Доминик и Сам решиха да тръгнат с адски големи надежди, че „Червената ръка” може да направи нещо, за да ги отърве от правителствения водач, без в същото време да ги убие.

Сам Дрискол бутна по коляното Динг, който седеше до него в задната половина на микробуса. Динг го погледна, а след това проследи погледа му към таблото на колата, близо до предното стъкло. Присви очи, за да види какво точно има там и накрая забеляза малък микрофон. Вероятно тук някъде имаше и камера. Китайците ги наблюдаваха — ако не в този момент, вероятно щяха да гледат запис на инцидента, който „Червената ръка” бяха подготвили.

Динг побутна Карузо и се наведе към ухото му.

— Камери и микрофони, тапо. Каквото и да става… не излизай от ролята — прошепна той.

Доминик не реагира. Вместо това се загледа навън към сивите хълмове и сивото небе.

Докато приказливият им правителствен водач от отдел „Пропаганда” дърдореше непрекъснато за всичко, от качеството на шосето, по което се возеха, и високата реколта пшеница от нивите около тях, до удивителния строителен подвиг — Китайската стена, Чавес поглеждаше небрежно назад през рамо. На петдесетина метра от микробуса видя черна кола с две врати, която ги следваше. Двамата мъже на предните седалки бяха облечени като правителствения им водач.

Изглежда, бяха въоръжени представители на министерството със задача да не позволяват протестиращи, крадци или други неприятности по шосето да притесняват чуждестранните медии.

Определено смятаха, че ги чака скучен ден.

Чавес се чувстваше сигурен, че грешат.

* * *

На около четиридесет минути път извън Пекин се натъкнаха на първия светофар от доста време насам. Шофьорът на микробуса спря на червената светлина и до тях се приближи черна камионетка, излязла от бензиностанцията на една пряка назад.

Без предупреждение вратата на шофьора на камионетката се отвори точно до тази на правителствения водач, който тъкмо обявяваше на чуждестранните журналисти отзад, че Китай е световен доставчик на пшеница и памук.

Динг видя цевта на пушката миг преди изстрела. Изкрещя на Доминик и Сам:

— Залегни!

Прозорецът до главата на Джордж се пръсна, след което главата му се свлече надолу и тялото му увисна на колана.

Шофьорът до него също се свлече убит.

Тримата се постараха да държат главите си възможно най-ниско, като навряха лица между коленете си и сложиха ръце на тила си в мига, когато нов залп от автомат пръсна предното стъкло на колата им.

— Мамка му! — изкрещя Доминик.

Никой от тримата нямаше нужда да влага усилия, за да се преструва на ужасен и безпомощен. Неизвестните задници, които стреляха с автомати в микробуса, им помагаха да поддържат ролята. Камерата и микрофонът щяха да запишат събитието и тримата отзад щяха да изглеждат напълно искрени.

Динг чу подобни на лай викове на китайски отвън, през строшения прозорец, и шум от стъпките на хора, които бягаха по улицата около тях. Близо до микробуса избухна още стрелба.

Някой опита да отвори задната врата, но тя се оказа заключена. Никой от американците не посегна да помогне, защото продължаваха да стоят с глави между коленете.

Приклад на пушка пръсна стъклото на вратата. Динг предположи, че някой ще протегне ръка, за да отключи, но не вдигна поглед, за да провери. Когато вратата се отвори, той вдигна бързо глава и забеляза трима или четирима маскирани мъже на улицата с високо вдигнати автомати, които местеха бързо и нервно. Един мъж нахлузи бяла памучна торба на главата на Карузо и рязко го издърпа от микробуса.

Нахлузиха втора торба на главата на Чавес, а после издърпаха и него на улицата. Той държеше ръцете си вдигнати високо нагоре, докато го бутаха грубо към задницата на другата кола.

Навсякъде се чуваха силни викове на китайски. Доминго не можеше да разбере дали това са указания на водача на групата от „Червената ръка” към хората му или спорове помежду им, но усети как някаква ръка го бута напред, а втора го хваща за сакото и го изтегля в каросерията на черната камионетка.

Не знаеше дали журналистите в микробуса зад него ги наблюдават или дори снимат всичко. Но беше сигурен, че всичко изглежда точно като брутално отвличане, характерно за страните от третия свят.

От това по-реалистично не можеше да се получи. Чавес реши, че това е така може би и защото „Червената ръка” не вършеше подобни неща за първи път.

Камионетката потегли рязко, като гумите й изпищяха. Доминго падна и едва тогава усети двама души до себе си.

— Кой е това?

— Сам.

— И Доминик.

— Как сте?

Двамата казаха, че са добре, макар Доминик да се оплака, че ушите му ще пищят доста време, защото един от задниците от „Червената ръка” реши да изстреля цял пълнител на половин метър от главата му.

Торбите останаха на главите им, докато камионетката се движеше. Чавес опита да говори с китайците до тях, но те очевидно не знаеха английски език. Чу ги да разговарят помежду си, но не му обърнаха внимание.

Петнадесет минути след като тръгнаха от мястото на инсценираното отвличане, камионетката спря. Китайците смъкнаха Доминик, Динг и Сам от каросерията, без да свалят торбите от главите им, и незабавно ги натикаха в нещо като малък автомобил.

Отново потеглиха и след секунди колата започна да прави резки завои и да се изкачва и спуска по пътя.

Пътуването, от което им се повдигаше, докато се друсаха притиснати, продължи дълго време. Асфалтът под тях премина в чакъл, след което колата забави ход и спря. Изведоха тримата американци и ги вкараха в някаква постройка. Динг долови наслоената миризма на добитък и хладната влага на кошара.

Тримата останаха така няколко минути, заслушани в разговори. Говореха няколко мъже, а в един момент Динг с изненада чу женски глас. Избухна спор, чиято причина той не можеше да проумее, и остана прав в мълчаливо очакване някой около него да му обърне внимание.

Накрая вратата на кошарата зад него се затвори, свалиха торбата от главата му и той се озърна.

До него стояха Доминик и Сам, също без торби на главите. Тримата се огледаха в тъмната кошара — срещу тях стояха двадесетина мъже и жени. Всички носеха пушки.

Една млада жена приближи тримата американци.

— Казвам се Ин Ин. Аз ще ви превеждам.

Чавес се обърка. Хората пред него приличаха на колежанчета. А не на криминални престъпници. Никой от тях нямаше и грам мускул по тялото си и всички изглеждаха уплашени.

Оказа се, че това е напълно в разрез с очакванията на Динг.

— Вие сте „Червената ръка”, нали? — запита той.

Момичето направи неприятна гримаса и разтърси енергично глава.

— Не, не сме „Червената ръка”. Ние сме „Път към свободата”.

Динг, Сам и Доминик се спогледаха.

Сам изказа онова, за което и тримата мислеха:

— Това ли е нашата група бунтовници?

Доминик поклати глава с отвращение.

— Ако направим нещо заедно с тях, ще ги обречем на заколение. Виж ги. Те за нищо не стават.

Ин Ин чу това и бързо дойде при тримата американци.

— Ние сме се обучавали.

— На компютърна игра ли? — запита хладно Дрискол.

— Не! Имаме ферма, където стреляме с пушките.

— Страхотно — промърмори Доминик. После погледна към Чавес.

Чавес се усмихна възможно най-дипломатично на жената. Извини се, после извини и колегите си и заведе Доминик и Сам в един ъгъл, където им каза:

— Изглежда, „Червената ръка” са прецакали ЦРУ. Пратили са ни на някакво движение на студенти идеалисти.

— Мамка му — изруга Карузо. — Тези не са готови за истинските неща. Очевидно е.

Чавес въздъхна.

— Не знам дали можем да се откажем вече. Нека видим какво са постигнали дотук. Може да са хлапета, но определено са смели, щом се опъват на правителството в Пекин. Дължим им малко уважение, момчета.

— Така е — съгласи се Доминик, а Дрискол само кимна.

ШЕСТДЕСЕТ И ПЕТ

Валентин Коваленко гледаше новините — даваха друга бясна престрелка по улиците на Вашингтон. Този път загиналите бяха двама — сириец шофьор на такси и неидентифициран азиатец на около тридесет години. Според очевидци от мястото избягали две коли и се чули „дузини” изстрели.

Валентин за миг не се зачуди дали това няма връзка с организацията на Центъра. Просто знаеше. И макар да разбра, че убийците на Центъра не са успели да елиминират целта си, му стана ясно, е целта им е агентът на Дарън Липтън.

Адресът, който Коваленко даде на Липтън, се намираше на не повече от миля от мястото на престрелката. Фактът, че мъртвият азиатец е използвал автомат, доказваше още веднъж, че това е екип от хората на Центъра. Валентин нямаше представа дали мъртвият не е самият Жерав, но това нямаше значение.

Валентин разбра по-важното послание от тази история.

Центъра убиваше агентите си, когато вече нямаше нужда от тях.

Затова Коваленко угаси телевизора, отиде в спалнята и се зае да хвърля дрехи в куфара си.

Излезе след няколко минути и отиде в кухнята. Наля си двойна доза студена водка в чаша и я пресуши, след което се зае да опакова нещата си в хола.

Да, имаше одобрението на СВР и Дьома Апиликов му беше казал да се държи докрай, но Валентин вече знаеше достатъчно, за да не се съмнява, че Жерав и главорезите му могат да дойдат тук и да го убият всеки момент, затова обещанието за сладък пост в Дирекция „Р” в Москва вече не го мотивираше.

Не. Валентин трябваше да бяга, да се измъкне. Можеше от някое безопасно място да преговаря със СВР за връщането си на активна служба, можеше да изтъкне, че е заложил живота си на карта, като е работил сам в интерес на Русия, следвайки командите на Центъра.

Така щеше да се сдобри със СВР.

Посегна да изключи лаптопа си, но видя, че програмата „Криптограм” е активна и на екрана мига ново съобщение. Очевидно Центъра го наблюдаваше и затова той седна пред компютъра.

Съобщението гласеше „Трябва да говорим”.

„Говорете” — написа той.

„По телефона. Аз ще ви се обадя.”

Коваленко вдигна вежди. Досега не беше разговарял с Центъра. Странно.

На екрана на лаптопа се отвори нов прозорец на „Криптограм” с изображение на телефон. Коваленко включи слушалки в компютъра и щракна два пъти с мишката върху иконата.

— Да?

— Господин Коваленко — каза гласът на четиридесет или петдесетгодишен мъж, определено китаец. — Необходимо ми е да останете във Вашингтон.

— За да изпратите хората си да ме убият ли?

— Не искам да изпращам хората си да ви убият.

— Вие опитахте да убиете момичето на Липтън.

— Това е вярно и хората на Жерав се провалиха. Но тя спря да работи за нас без позволение. Предлагам ви да не вървите по нейния път, защото ще я намерим и следващия път няма да се провалим.

Коваленко се нуждаеше от някакъв коз и изигра единствената си карта.

— СВР знае всичко за вас. Те ми позволиха да продължа да ви помагам, но аз се отказвам сега и се махам. Можете да пратите китайския си екип убийци след мен, но аз ще се върна при бившите си работодатели и те ще…

— Бившите ви работодатели в СВР ще ви убият в мига, в който ви видят, господин Коваленко.

— Не ме слушате, Център! Аз се видях с тях и те казаха…

— Срещнахте се с Дьома Апиликов на двадесет и първи октомври в парка в „Дюпонт Съркъл”.

Коваленко рязко замълча. Стисна с длани краищата на бюрото така силно, че имаше чувството, че ще го счупи.

Центъра знаеше.

Центъра винаги знаеше.

И все пак това не променяше нищо. Коваленко отговори:

— Така е и ако смятате да направите нещо на Апиликов, ще си имате работа с целия отдел от нелегални.

— Да правя нещо на Апиликов? Господин Коваленко, та аз притежавам Дьома Апиликов. Той работи за мен и ми дава информация за комуникационните технологии на СВР от около две и половина години. Аз го пратих при вас. Виждах, че губите своята енергичност след случая в Джорджтаун. Знаех, че мога да ви върна в програмата така, че да изпълнявате заповеди, само ако ви накарам да смятате, че с усилията си ще си спечелите славно завръщане в СВР.

Коваленко се свлече от стола си, седна на пода и сви глава между коленете си.

— Слушайте ме много внимателно, господин Коваленко. Знам, сега мислите, че нямате стимул да следвате нарежданията ми. Но грешите. Преведох четири милиона евро в банкова сметка в Крит и парите са ваши. Невъзможно е да се върнете в СВР, но с четири милиона евро ще можете да направите много с остатъка от живота си.

— Защо да ви вярвам?

— Помислете за нашите отношения. Лъгал ли съм ви някога?

— Шегувате ли се, мамка му? Разбира се, че…

— Не. Аз карах други да ви заблуждават. Но аз не лъжа.

— Добре тогава. Дайте ми кода за достъп до сметката.

— Ще ви го дам утре сутринта.

Коваленко продължи да зяпа пода. Не му пукаше за парите, просто искаше да се освободи от Центъра.

— Защо не ми го дадете сега?

— Защото имате още една задача. Една много важна задача.

Руснакът, който седеше на пода на приземния апартамент в „Дюпонт Съркъл”, въздъхна продължително.

— Защо ли не се изненадвам, мамка му!

* * *

Президентът Райън едва се държеше на краката си в пет следобед, след като беше станал в три сутринта. Денят се оказа пълен с дипломатически и военни кризи и често успехът в едно място страдаше от спънки в друго.

В Южнокитайско море двойка китайски щурмови вертолети Z–10 бяха свалили два хеликоптера на виетнамските ВВС, които следяха какво става в изключителната икономическа зона на Виетнам. След час и половина няколко роти парашутисти от Народната освободителна армия скочиха в Калаян, малък филипински остров с постоянно население от триста и петдесет души, но с писта, дълга километър и половина. Те завладяха пистата, като убиха седем души, и след няколко часа започнаха да приемат китайски транспортни самолети.

Американски спътници също бяха засекли китайските самолети, които кацаха на острова.

Тайванският разрушител, улучен от ракетите „Силкуърм”, потъна в китайски води, но Народната освободителна армия беше разрешила на тайванците да влязат в китайската страна на протока, за да приберат оцелелите. Китай заяви, че действа в самоотбрана, а Джак Райън застана пред камерите в Белия дом, за Да изрази възмущението си от действията на Китай.

Обяви, че ще изпрати самолетоносача от клас „Нимиц” „Дуайт Д.‍ Айзенхауер”, който се намираше в Индийския океан с Шести флот, още по на изток, до устието на тесния Малакски проток, през който минаваха осемдесет процента от нефта за Китай. Доводите му, представени с отмерен тон, показващ сила и спокойствие, доказваха, че Америка желае да осигури спокойствие за световната търговия в района, както и че самолетоносачът ще иде там просто за да гарантира това. Но не каза едно нещо — всички, които бяха наясно с търговията в океана, разбираха, че самолетоносачът ще спре потока нефт за Китай по-лесно, отколкото би могъл да гарантира безопасното преминаване на контейнеровози навсякъде в Южнокитайско море.

Определено жестът съдържаше заплаха, но представляваше премерен отговор предвид действията на Китай от последните няколко седмици.

Съвсем предсказуемо китайците побесняха. Техният министър на външните работи, безспорно най-големия дипломат в нацията от 1,4 милиарда души, избухна пред китайската национална телевизия и нарече САЩ световна сила, управлявана от престъпници. Председателят на Централната военна комисия Су Къцян направи изявление, според което Америка с постоянната си намеса във вътрешната сигурност на Китай ще доведе до незабавно и нежелано ответно действие.

Нежеланото действие настъпи в пет часа и пет минути следобед, когато неосигурената мрежа на Министерството на отбраната преустанови работа поради масивна атака за отказ на услугата. Цялата глобална мрежа за доставки на армията на САЩ просто спря да функционира, като я лиши от възможността да комуникира със своите бази, отдели, сили и системи.

В пет и двадесет и пет осигурената мрежа на Министерството на отбраната започна да се колебае и да създава проблеми с комуникацията. Обществено достъпните военни и правителствени сайтове спряха напълно или в тях се появиха снимки и видеозаписи на американски войници, убивани в Афганистан и Ирак — гнусна и жестока повтаряща се картина на избухващи джипове „Хамър”, жертви на снайперисти и пропаганда за джихад.

В пет и петдесет и осем минути започна серия киберкинетични атаки на съществено важна инфраструктура в Съединените щати. Мрежата на Федералната авиационна агенция спря, а в повечето големи градове по Източното крайбрежие спряха да работят системите на метрото. Мобилните телефони в Калифорния и Сиатъл не работеха.

Почти в същия момент помпите за лека вода в Ръсълвил, щат Арканзас, които подаваха вода под налягане в ядрената електроцентрала „Арканзас Нюклиър Уан”, спряха да работят и температурата около ядрото се повиши бързо, защото прътите с ядрено гориво излъчваха повече топлина, отколкото можеха да поемат парните турбини. Но когато реакторът достигна опасни стойности, системата за аварийно охлаждане сработи и предотврати кризата.

Джак Райън крачеше из Ситуационната зала, като изразяваше гнева си с движение вместо с думи.

— Някой може ли да ми обясни как, по дяволите, китайците могат да изключат оборудването в нашите ядрени централи?

Шефът на киберкомандването генерал Хенри Блум отговори по видеоконферентната връзка от своя кризисен център във Форт Мийд:

— Много фирми свързват компютърните системи на ядрените си централи към по-несигурни корпоративни мрежи с цел ефективност. Но здравината на веригата се определя от най-слабото й звено, а много от нашите звена отслабват, вместо да се засилват с подобрението на технологиите, защото вместо по-голяма сигурност се осъществява повече интегриране.

— Успяваме ли да опазим тайната за нападението срещу ядрената централа?

— Все още, сър. Да.

— Кажете ми, че сме очаквали това — каза Райън.

Шефът на киберкомандването отговори простичко:

— От доста време го очаквам. От десет години подавам документи, в които описвам точно това, на което сме свидетели днес. Обхватът за киберзаплахи в Америка и изобщо спектърът на възможните заплахи е огромен.

— Какво още можем да очакваме?

Блум отговори:

— Ще бъда зашеметен, ако се окаже, че системите на Уолстрийт работят нормално утре сутринта. Банковите системи и телекомуникациите са чудесни цели за нападение от тази величина. До момента електрическата мрежа не е атакувана, макар че е лесно. Подозирам, че скоро ни очакват големи прекъсвания на захранването в цялата страна.

— И ние не можем да ги спрем?

— Можем да отвърнем с каквито електронни ресурси не ни отнемат. Ще ни трябва време, за да отговорим на толкова голямо и добре координирано нападение. А има и друго нещо, което трябва да знаете.

— Какво?

— Мрежите, които не са спрени, например „Интелинк ТС” на ЦРУ, са под подозрение.

— Под подозрение, ли?

— Да, господин президент. От онова, което нападателите направиха досега, виждам какви са възможностите им. Всичко, което все още работи, е оставено, защото чрез него ни шпионират.

— Значи са проникнали в цифровия мозък на ЦРУ?

Блум кимна.

— Необходимо е да действаме с тази хипотеза — че имат постоянен достъп до всичките ни тайни.

Райън погледна директора на ЦРУ Кенфийлд и директорката на Националното разузнаване Фоли.

— Приемам коментарите на генерал Блум сериозно.

Фоли и Кенфийлд кимнаха.

След това Райън запита:

— Защо, по дяволите, сме толкова назад от китайците в киберсигурността? Дали и това е резултат на изкормянето на отбраната и разузнаването от страна на Ед Кийлти?

Генерал Блум поклати глава.

— Не можем да виним Ед Кийлти за това. Простият факт е, че Китай има милиони много умни хора, много от които са учили тук, в САЩ, а после са се върнали у дома, за да се захванат със съвременния начин на въоръжена борба срещу нас.

— Защо тези умни хора не работят за нас?

— Основната причина е, че средният хакер, който ни е нужен, за да изравним нещата, е двадесет и няколко годишен руснак, китаец или индиец. Учил е където трябва, знае езика и има необходимите математически познания.

Райън разбра проблема още преди Блум да го каже.

— Но по никакъв начин той не може да получи разрешение за работа със свръхсекретни данни и информация.

Блум отговори:

— В никакъв случай, сър. А другата причина е, че Америка никога не се е занимавала с неща, които не са се случвали. Кибервойната е смятана за далечна и неясна концепция, фантазия… до тази сутрин.

Райън каза:

— Когато токът спре, водата стане на тиня и няма гориво… Америка ще очаква от нас да оправим нещата. Ние досега се съсредоточавахме върху високовероятни събития с леко въздействие. Китай превзема Южнокитайско море, а на Тайван се гледа като на събитие с малка вероятност, но голямо въздействие. Кибервойната срещу Америка е събитие с малка вероятност, но голямо въздействие. През последните няколко години не сме обръщали необходимото внимание на тези неща. А сега те се случват наведнъж. Генерал Блум, как можем най-бързо и най-добре да ви помогнем сега?

Генералът от ВВС помисли около секунда и отговори:

— С физически отговор срещу центровете за командване и управление в Китай, които извършват тези кибернападения.

— Физически отговор ли?

— Да, господин президент.

— Да отговорим на тяхната кибервойна със стрелба?

Генерал Блум дори не мигна.

— Войната е война, господин президент. Тук, в Америка, ще загинат хора. Ще падат самолети, ще има катастрофи по пътищата, стари жени ще умират от студ в домовете си без ток. Вие можете и трябва според мен да гледате на случая в Ръсълвил, Арканзас, като на ядрено нападение срещу Съединените американски щати. Това, че не са използвали междуконтинентална балистична ракета и че бойната глава не е детонирала навреме, не значи, че не са опитали, и ще опитат пак, ако не успеят. Китайците смениха начина на нападение, но не и боеприпасите.

Райън помисли за момент.

— Скот?

— Да, господин президент — отговори държавният секретар Адлър.

— Блум е прав, на косъм сме от пълна война с китайците. Искам да ми помогнеш да намеря последния дипломатически коз, за да я избегнем.

— Да, сър.

Адлър разбираше залога, както и че най-голямата полза от Дипломацията е предотвратяването на война.

— Започваме от Обединените нации. Без категорично да свързваме китайците с кибератаката, мисля, че можем без задръжки да критикуваме превземането на Южнокитайско море и нападенията им срещу Тайван.

— Съгласен съм. Не е много, но трябва да се направи.

— Да, сър. След това отивам в Пекин, срещам се с техния министър на външните работи и му давам вашето директно послание.

— Добре.

— Мога без проблем да предам вашата „пръчка”, но искам да мога да предложа и морков.

— Разбира се. Няма да отстъпя за Тайван или за открития достъп в Южнокитайско море, но можем да сме гъвкави с някои от военните си системи в района. Може да обещаем, че няма да правим база някъде, където на тях не им харесва. Не искам да го правя, но пък изобщо не ми се ще тази работа да се провали и да замирише на лайна. Ще помислим по този въпрос с Боб, преди да заминеш.

Бърджис не изглеждаше доволен, но кимна към Адлър.

Скот каза:

— Благодаря ви, господин президент. Ще съставя списък с други дипломатически ходове, с които да окажем натиск над китайците или с които да ги прилъжем. Изглеждат непреклонни, но трябва да опитаме.

— Така е — съгласи се Райън. След това погледна към министъра на отбраната Боб Бърджис.

— Боб, не можем да смятаме, че китайците ще се отнесат разумно към нашите заплахи с пръчката или предложения морков. Искам да дойдеш тук след седемдесет и два часа с план за борба с кибератаката чрез нападение срещу Китай. Събери се с всички бойци, генерал Блум в киберкомандването, Агенцията за националната сигурност, и действай.

— Да, господин президент.

Райън знаеше, че в момента Бърджис не можеше дори да комуникира ефективно с подчинените си, но нямаше как да му помогне.

Президентът добави:

— След като нямаме кораби в района, подводниците ще са от критична важност.

Бърджис отговори:

— Все пак ще ни трябват пилоти, за да летят над Китай.

— Това ще е самоубийство — каза Райън, като разтри слепоочията под очилата си.

— Мамка му — продължи той, след като се колеба доста време, — аз няма да одобрявам списък с цели. Не ти трябва някакъв цивилен да наднича над рамото ти и да управлява твоята кампания. Но, Боб, аз лично поставям тежестта на задачата на твоите рамене. За нашите момчета оставяш само най-съществените цели, които не можем да ударим с подводниците си. Не искам да рискуваме живота на американци, ако това не е абсолютно наложително за постигане на крайната цел на мисията.

— Разбирам напълно, господин президент.

— Благодаря. Не пожелавам на никого да е на твое място точно сега.

— Аз мисля така и за вас, господин президент.

Райън махна с ръка.

— Добре, стига сме се оплаквали. Може и да пращаме хора да воюват и да мрат, но не ние сме под ножа.

— Това е вярно.

Джак се замисли колко безсилен е станал като президент на държава, застрашена от разруха заради зависимостта си от компютърните мрежи.

Изведнъж го осени друга идея.

— Скот?

Държавният секретар Скот Адлър вдигна глава от бележника си.

— Да, господин президент.

— А ти как си с комуникацията. Можеш ли да говориш с посолството в Пекин?

— Не и по секретните комуникации. Но мога да взема телефон и да се обадя. Кой знае? В момента може би ще трябва дори да е за сметка на посланика.

В стаята се чу напрегнат смях.

Мери Пат Фоли каза:

— Скот, гарантирам, че поне няма да е дуплекс.

Още няколко души се засмяха.

Президентът продължи:

— Обади се на посланик Ли и го накарай да уреди още един разговор по телефона между мен и Уей. Направи го възможно най-бързо. Сигурен съм, че твоето обаждане ще попадне право при китайското правителство.

ШЕСТДЕСЕТ И ШЕСТ

Президентът Уей Джънлин научи от своя министър на обществената сигурност, че американският посланик в Китай Кенет Ли иска спешен разговор по телефона между Уей и американския президент Джак Райън. Ли все още не беше отправил искането, но Министерството на обществената сигурност подслушваше телефонните му разговори и Уей се почувства благодарен, защото така си осигуряваше малко време.

Прекарал беше деня в кабинета си, където неговите хора му носеха доклади за военните действия в Южнокитайско море и в Тайванския проток, а след това и за ситуацията в Америка след кибератаките.

Думата вбесен не изразяваше достатъчно добре настроението му. Уей разбираше много добре какво прави председателят Су и знаеше, че Су знае много добре, че той е ядосан.

Но определено на Су не му пукаше.

Телефонът на бюрото на Уей звънна и той натисна бутона за високоговорителя.

— Другарю генерален секретар, председателят Су е на телефона.

— На телефона ли? Трябваше да дойде в кабинета ми.

— Съжалявам, другарю. Каза, че не може да дойде.

Уей сподави яростта си.

— Много добре. Свържете го.

Су Къцян каза:

— Добро утро, тонгджи. Извинявам се, че не мога да бъда в Пекин в момента. Днес ме повикаха в Баодин и ще остана тук до срещата на нашия Постоянен комитет в четвъртък сутринта.

В град Баодин, югозападно от Пекин, се намираше една голяма военна база.

Уей пренебрегна липсата на уважение от страна на Су и каза:

— Днешният ден се оказа изключително труден.

— Защо? Аз виждам само успехи. Американците отдалечават самолетоносач от Западния към Източния Индийски океан. И така реагират на потопяването от наша страна на тайванския боен кораб. Нали виждате — страхуват се — разсмя се Су. — В състояние на бойна тревога са, но в Индийския океан.

Су се разсмя на онова, което смяташе за безсилен, напразен опит от страна на американците да покажат мускули.

— Защо беше потопен корабът?

— При военните конфликти се случват разни неща.

— Аз не съм войник или моряк. Обяснете ми какво имате предвид.

— Ще обясня събитията простичко. Ние показваме мускули във въздуха над протока, като прелюдия към действията на нашия флот в района. Това доведе до немалко въздушни схватки с тайванците и американците. Ние заповядахме американският самолетоносач да се отдалечи, но открихме, че са вкарали американски пилоти като шпиони в Тайван. В отговор на това нашите подводници заложиха мини и по време на тази операция е възникнал конфликт с тайвански кораб. Ние унищожихме кораба. Това е положението в момента.

Уей разбра, че Су не се разкайва за тази безотговорна ескалация на събитията.

Президентът каза:

— Но има и още, нали? От съветниците си, които гледат американска телевизия, научавам за кибератаките в Съединените щати. Продължавате ли да твърдите, че те няма да бъдат свързани с Китайската народна република?

— Да.

— Но как можете да твърдите това? В деня, когато отправяте заплахи за разплата с американците, мощна компютърна атака поврежда военната и цивилната им инфраструктура. Очевидно е, че това е дело на Китай.

— Очевидно? Да, така е. Но да ни се припише? Не. Няма доказателства.

Уей повиши тон:

— Смятате ли, че Джак Райън ще иска да ни съди?

Су отново се засмя.

— Не, Уей. Той иска да види Китай в пепел. Но освен да докара няколко пилоти в Тайван и да изкара уязвимите си кораби извън обхвата на балистичните ни ракети, няма да направи друго. И точно това искахме. Райън ще отправи някоя и друга заплаха, но ще разбере, че е загубил битката още преди да я е започнал.

— Защо са нужни такива драстични мерки? Защо не нападаме само военни мрежи?

— Уей, казах ви и преди, че според моите експерти в най-близко бъдеще, може би до две години, Съединените щати ще имат много по-защитена комуникационна архитектура. Ние трябва да действаме сега, бързо. Американците наричат това „шок и ужас”. И това е единственият път напред.

— Но какво ще ни направят те?

Су очакваше този въпрос.

— Ако контролираме Тайванския проток, както и повечето от Южнокитайско море, американският отговор ще е ограничен.

— Ограничен, ли?

— Разбира се. Самолетоносачите им няма да са наблизо за военни действия. Те знаят, че нашите брегови батареи могат да ги унищожат.

— Значи няма да нападнат?

— Ще направят каквото могат, за да защитят Тайван, но разбират, че всичко е напразно. Ние можем да изстрелваме по хиляда и петстотин ракети от брега всеки ден, а да не говорим за нашите ВВС и ВМС. Ще отстъпят.

— И преди сме подценявали Райън. И сега ли го подценявате?

— Казах ви, другарю. Очаквам да реагират. И очаквам напълно да се провалят — отговори Су след кратка пауза. — Няма да позволим Китай да загуби на никой фронт през следващите пет години. Ще преодолеем сегашната криза и ще растем, но не без някои жертви в краткосрочен план. Наивно би било да смятаме, че президентът Райън, войнолюбец от най-висока степен, ще реагира само с дипломатически или икономически мерки. Някои продължителни въоръжени действия са неизбежни.

— Какви въоръжени действия?

— Народната освободителна армия е работила по отговора на този въпрос. Нашите мозъчни тръстове във Вашингтон са активно заети с оценки на администрацията на Райън, като търсят признаци в политиката им, от които да разберем докъде ще стигнат.

— Изводите какви са?

— Няма за какво да се тревожим.

Уей запита:

— Разкажете ми за доктрината на Райън.

— Доктрината на Райън не е релевантна — отговори Су след кратка пауза.

— Какво знаете за нея, Су?

Су се изкашля по телефона, колебаейки се да отговори веднага.

— Президентът Райън е заявил открито и е доказал е делата си, че държи отговорни ръководителите на враговете си за техните действия. Лично отговорни. Райън е чудовище. Той поръчва обезглавяването на цели правителства. Убийството на водачи.

Су се разсмя по телефона.

— Това ли е причината за колебливостта ви? Страхувате ли се какво ще ви стори Джак Райън?

— Не, разбира се.

— Няма за какво да се тревожите, другарю.

— Аз не се тревожа.

— В такъв случай защо повдигате въпроса?

За момент линията между двамата разгневени мъже замлъкна. Накрая Уей, за да не се развика, каза с отсечени и стегнати думи:

Аз съм икономист и виждам, че вредите на отношенията ни са повече, отколкото нашата бизнес среда може да понесе. Вашите силно агресивни действия ще доведат до война и тя ще съсипе нашата икономика.

— А ако се откажем сега, няма ли да стане същото? — викна Су срещу Уей, без никакъв опит да смекчи гнева в думите си. — Вие ни тласнахте през моста и го изгорихте! Вече няма връщане назад! Ние трябва да стигнем до края!

— Аз ли го направих? Аз ли?

— Разбира се. Вие одобрихте моята операция, а сега се страхувате да седите тихо и да чакате Райън да избяга.

Уей отговори:

— Президентът Райън няма да избяга от битката.

Су каза:

— Ще бяга, защото в противен случай ще стане свидетел на ядрен взрив в Тайпе и заплахи от удари срещу Сеул, Токио и Хаваите. Повярвайте ми, стигне ли се дотам, Америка няма да има избор и ще отстъпи.

— Вие сте луд!

— Вие сте луд, ако смятате, че можете да потапяте чужди кораби, докато предлагате споразумения за свободна търговия като компенсация. Вие виждате света само като икономист. Повярвайте, Уей, че светът не е само бизнес. Светът е борба и сила.

Президентът не отговори.

— Ще обсъдим този въпрос лично, когато дойда в четвъртък. Но разберете едно: аз ще се обърна към Постоянния комитет и той ще ме подкрепи. Вие трябва да останете в добри отношения с мен, Уей. Те ви послужиха добре в миналото, не го забравяйте.

Разговорът прекъсна и президентът Уей успя да се успокои чак след няколко минути. Седеше сам в кабинета си, сложил длани върху попивателната. Накрая натисна бутона на телефона и се свърза със секретаря си.

— Да, другарю генерален секретар?

— Свържете ме с президента на Съединените щати.

ШЕСТДЕСЕТ И СЕДЕМ

Президентът Джак Райън приближи телефона до ухото си и се заслуша в преводача, който бързо и без усилие превръщаше китайския в английски език. Разговорът продължаваше вече няколко минути и Джак слушаше търпеливо лекцията на китайския президент по икономика и история.

Уей каза:

— Направихте Тайланд и Филипините „извъннатовски важни съюзници”. Това е голяма заплаха. Освен това САЩ работят неуморно за разширяване на разузнавателните и отбранителните договори с Индия, както и за привличането им към режима за неразпространяване на ядрените оръжия. Америка полага максимални усилия да направи Индия световна сила. Какъв е интересът на световните сили да лансират зараждането на още една такава сила? Аз мога да отговоря на този въпрос, господин президент. Америка желае с помощта на Индия да поддържа постоянна заплаха срещу Китай. Как можем да не се чувстваме застрашени от такова враждебно действие?

Уей изчака тихо за отговор на въпроса си, но тази вечер Джак Райън не смяташе да му прави отстъпки. Той искаше да говори за кибернападенията и за ескалацията на председателя Су.

Затова каза:

— Нападенията от ваша страна срещу критично важната ни инфраструктура са акт на война, господин президент.

Уей отговори:

— Твърдението на американците, че Китай участва в компютърни нападения срещу тях, е неоснователно и хулите, които отправяте към добрия китайски народ, са още една проява на расизъм.

— Държа ви лично отговорен за американците, които загубиха живота си поради повредите, които нанесохте на транспортната ни инфраструктура, на комуникационните ни системи и на ядрените ни централи.

— Какви ядрени централи? — запита Уей.

— Не знаете ли какво стана днес следобед в нашия щат Арканзас?

Уей изчака за превода. След малко отговори:

— Моята страна не е отговорна за никакви компютърни атаки срещу вашата страна.

— А, вие не знаете, така ли? Вашата кибермилиция, която действа от ваше име, президент Уей Джънлин, наложи аварийно спиране на ядрен реактор в центъра на Съединените щати. Ако тази атака беше успяла, щяха да загинат хиляди американци.

Уей се поколеба, преди да отговори:

— Както казах преди, Китай няма нищо общо с това.

— Аз смятам, че има, господин президент, и в крайна сметка това е най-важното.

Уей отново се поколеба, след което смени темата:

— Президент Райън. Надявам се, разбирате какви лостове имаме, за да ви влияем в икономическия и търговския сектор?

— За мен това сега не е важно. Няма какво да ни направите в икономическо отношение, от което да не успеем да се възстановим. Америка има много приятели и големи природни ресурси. Вие нямате нито едното, нито другото.

— Вероятно да. Но имаме силна икономика и силна армия.

— Действията ви унищожават първото. Не ме насилвайте да унищожа и второто!

Уей не отговори.

— Разберете, господин президент, че сте неразривно свързани с войната на председателя Су. Моята страна няма да прави разлика между вас двамата.

И този път Уей не отговори. През годините в Белия дом Райън беше участвал в стотици телефонни разговори с държавни глави чрез преводач, но за първи път му се случваше отсреща да мълчат вцепенени. Обикновено двете страни си обменяха подготвени реплики или се бореха за надмощие в разговора.

Джак запита:

— Там ли сте, президент Уей?

— Аз не водя военните — отговори той.

— Вие водите нацията!

— И все пак. Моят контрол е… различен от този във вашата страна.

— Вашият контрол над Су е единственият ви шанс да спасите страната си от война, която не можете да спечелите.

Последва нова пауза, този път почти цяла минута. Екипът за национална сигурност на Райън седеше на канапета пред него, но не чуваха разговора. Той се записваше и можеха да го слушат след това. Джак насочи очи към тях и те отвърнаха с учудени погледи.

Накрая Уей отговори:

— Моля ви да разберете, господин президент. Аз ще трябва да обсъдя опасенията ви с председателя Су. Предпочитам да го сторя лично, но няма да се видим с него, докато не дойде на срещата в Политбюро в четвъртък сутринта, на път от базата на Народната освободителна армия в Баодин. Ще държи реч пред Постоянния комитет, а след това аз ще обсъдя с него нашия разговор и други неща.

Райън изчака няколко секунди. Накрая каза:

— Разбирам, господин президент. Ще говорим отново.

— Благодаря ви.

Райън остави слушалката и погледна към групата пред себе си.

— Мога ли да остана за момент с директор Фоли, министър Бърджис и директор Кенфийлд?

Всички други излязоха от залата. Райън стана, но не обиколи бюрото си. На лицето му се четеше изненада.

Когато вратата се затвори, той каза:

— Не мога да кажа, че очаквах това, което стана.

— Какво е то? — запита Кенфийлд.

Райън поклати глава. Все още беше в шок.

— Основателно смятам, че президент Уей току-що ми даде съвсем преднамерено разузнавателна информация.

— Каква информация?

— Каквато иска да използвам, за да убия председателя Су.

Лицата на двамата мъже и жената пред президента придобиха същите сащисани изражения.

Президентът Джак Райън въздъхна.

— Жалко, че нямаме хора, които да използват тази възможност.

* * *

Гери Хендли, Сам Гренджър и Рик Бел седяха в кабинета на Гери на деветия етаж на „Хендли Асошиейтс” малко след единадесет вечерта. Тримата седяха там цяла вечер в очакване на информация от Динг Чавес и останалите от Пекин. Динг беше се обадил преди няколко минути, за да каже, че първите му впечатления от бунтовниците са, че не са готови за сериозна работа, но че ще се въздържи от преценки за два дни, докато с Доминик и Сам преценят възможностите им по-добре.

Тримата директори възнамеряваха да си тръгват, когато мобилният телефон на Гери звънна.

— Хендли.

— Здравей, Гери. Тук е Мери Пат Фоли.

— Здравей, Мери Пат. Или да кажа госпожо директор?

— Така е правилно. Съжалявам, че се обаждам толкова късно. Събудих ли те?

— Не. Всъщност аз съм в офиса.

— Добре. Има нещо, за което искам да говорим.

* * *

Домашният телефон в дома на Джон Кларк в Емитсбърг, щата Мериленд, звънна. Кларк и жена му Санди лежаха в леглото, а Мелани Крафт седеше напълно будна в стаята за гости.

Цял ден слагаше лед на охлузеното си око и скула и опитваше да разбере от Джон Кларк какво прави Джак. Разбра достатъчно бързо, че Джон не е от хората, от които може да научиш тайни, но двамата със съпругата му се отнасяха достатъчно добре и се грижеха за нея, затова Мелани реши да чака връщането на Джак, преди да потърси отговори на многобройните си въпроси.

Пет минути след иззвъняването на телефона Кларк почука по вратата.

— Будна съм — каза Мелани.

Джон влезе в стаята.

— Как си?

— Боли малко, но е по-добре, отколкото ако не ме бяхте накарали да слагам лед на лицето си.

Джон каза:

— Трябва да ида до „Хендли Асошиейтс”. Изникна нещо много важно. Не ми е приятно да ти причинявам това, но Джак ме накара да обещая, че ще стоя с теб през цялото време, докато се върне.

— Искаш да дойда с теб ли?

— Там имаме няколко легла за компютърджиите, които работят нощна смяна. Не е като в хотел „Риц”, но и тук не е така.

Мелани стана от леглото.

— Най-после ще видя тайнствената фирма „Хендли Асошиейтс”. Вярвай ми, не мисля да заспивам.

Кларк се усмихна.

— Не бързай толкова, млада госпожице. Ще видиш фоайето, асансьора и един коридор. Ще трябва да изчакаш Джак, за да те разходи като важна персона.

Мелани въздъхна, докато се обуваше.

— Да, значи да не се надявам. Добре, господин Кларк. Ако обещаеш да не се държиш с мен като със затворник, аз обещавам да не душа из офиса.

Кларк отвори вратата, за да я пропусне.

— Става.

ШЕСТДЕСЕТ И ОСЕМ

Гавин седеше в кабинета си в един през нощта. На бюрото пред него се намираше технически наръчник на „Майкрософт”, който четеше цял ден. Той често работеше толкова късно и предполагаше, че докато възстанови системата, ще трябва да прекара няколко дълги денонощия тук. Изпрати хората си да се приберат, но някъде на етажа имаше още няколко програмисти — чул ги беше да си приказват преди малко.

Гавин знаеше, че заради текущата операция на Колежа и в аналитичния отдел има хора, които обаче, след като все още нямаха компютърна мрежа, можеха само да драскат по бележниците си.

Биъри се чувстваше сякаш е предал всички, като е допуснал вируса в системата. Тревожеше се за Динг, Сам и Доминик в Пекин и за Райън в Хонконг, затова се стараеше да възстанови системата максимално бързо.

Изглежда, нямаше да се върне към нормалния живот поне още седмица.

Телефонът на бюрото му звънна.

— Хей, Гавин, Гренджър се обажда. Двамата с Гери сме горе, в кабинета, и чакаме да ни се обади Чавес. И решихме, че сигурно си там, долу.

— Да. Имам много работа.

— Ясно. Слушай, Джон Кларк ще дойде тук след няколко минути. Ще иде да помага на Чавес и другите по една нова операция в Пекин.

— Добре. Хубаво е, че се връща при нас, дори и да е временно.

— Можеш ли да се качиш тук, когато той дойде, и да му разкажеш набързо какво се случи в Хонконг. Това ще му помогне да се върне в нещата.

— С удоволствие. Ще бъда тук цяла нощ и цял ден утре. Мога да отделя малко време.

— Гавин, гледай да не прегориш. Нямаш никаква вина за вируса. Не искам да се самоубиваш заради това.

Гавин изсумтя.

— Трябваше да го хвана, Сам. Това е.

Гренджър отговори:

— Виж. Мога само да ти кажа, че те подкрепяме. Двамата с Гери смятаме, че се справяш адски добре.

— Благодаря ти, Сам.

— Гледай тази нощ да се наспиш. Няма да си полезен, ако не можеш да функционираш.

— Добре. Ще поспя на дивана, след като поговоря с Кларк.

— Става. Ще ти се обадя, когато дойде.

Гавин остави слушалката, посегна за кафето си и в този момент токът в сградата спря.

Седнал в тъмнината, той погледна към коридора.

— По дяволите! — викна мъжът. Изглежда, осветлението в цялата сграда не работеше.

— Мамка му!

* * *

Във фоайето на „Хендли Асошиейтс” шефът на нощната охрана Уейн Рийс погледна през стъклената врата към паркинга и видя микробуса на газоснабдителната и електроснабдителната компания в Балтимор да спира пред нея.

Рийс посегна към пистолета на хълбока си и откопча кожения ремък на кобура. Нещо не изглеждаше както трябва.

Един човек се приближи до предната врата и вдигна идентификационната си карта. Рийс доближи вратата, светна с фенерчето си към картата и реши, че тя изглежда наред. Завъртя резето и отвори леко вратата.

— Тая вечер май сте съвсем навреме, момчета. Токът спря от три…

Рийс забеляза черния пистолет, който мъжът измъкна от колана си за инструменти, и разбра, че е допуснал сериозна грешка. С всичка сила затръшна стъклената врата, но един куршум от заглушителя на пистолета „Five-seveN” мина през тесния отвор, улучи го в слънчевия сплит и го събори по гръб на пода.

Докато лежеше на пода, Рийс опита да вдигне глава, за да види убиеца си. Азиатецът отвори вратата и доближи падналия мъж. От задната врата на микробуса излязоха още няколко мъже.

Стрелецът застана над Рийс, вдигна пистолета към челото на ранения мъж и светът на Уейн Рийс се изпълни с черно.

* * *

Жерав влезе в сградата в мига, когато Пъдпъдък простреля човека от охраната втори път. Жерав и петима от неговите хора метнаха на рамо автоматите си „Щайер ТМП” и тръгнаха по стълбите, като оставиха Яребица на приземния етаж, за да наблюдава паркинга. Един човек на входа не можеше да изпълнява оптимално добре задачата си, но Яребица носеше слушалка с микрофон, чрез която поддържаше непрекъсната връзка с останалите оператори, и щеше да изпълнява ролята по-скоро на препъваща тел, ако долу възникнат някакви заплахи.

Жерав знаеше, че тази вечер ще е трудна за малката му група. Тази сутрин загуби Гъсок при опита за убийството на Мелани Крафт на шосето „Рок Крийк”. Освен това Яребица беше прострелян в лявото бедро. С такава рана не трябваше да участва, но Жерав му заповяда да дойде тук най-вече защото сградата на „Хендли Асошиейтс” се оказа доста голяма и Жерав се нуждаеше от всички хора.

Сградата имаше девет етажа, които не можеха да прочистят и претърсят с толкова малко хора, но Жерав знаеше от подслушаните разговори от телефона на Райън и от проучването от Центъра в мрежата на фирмата, преди да я изключат през вчерашния ден, че вторият етаж е за информационните технологии, третият е на аналитиците, а деветият — на изпълнителните служители.

При изхода към втория етаж трима мъже се отделиха от шестчленния тактически екип. Щяха да претърсят този етаж, а след това да се качат на третия, докато Жерав и останалите трябваше да идат направо на последния етаж.

Пъдпъдък, Бекас и Брегобегач тръгнаха по тъмния коридор на втория етаж с готови за стрелба автоматични пистолети със заглушители.

Служител от охраната с фенерче в ръка излезе от една стая, като заключи вратата зад себе си, след което се обърна към стълбището. Брегобегач го простреля четири пъти, като го уби мигновено.

В един голям офис към задната част на отдела за информационни технологии тримата китайски оператори откриха едър бял мъж към петдесет години, който седеше зад едно бюро. На вратата на кабинета му пишеше, че се казва Гавин Биъри, директор на отдела за информационни технологии.

Мъжете имаха заповед да оставят жив всеки, който не оказва съпротива, докато не успеят да стартират мрежата и да преформатират дисковете. В тях се споменаваха Центъра, Тун, Джа и някои операции, които свързваха Центъра с Националната освободителна армия на Китай, затова те трябваше да бъдат заличени от твърдите дискове на сървърите, преди компанията да се превърне в новина за първа страница след масовото убийство там.

Решено беше, че данните в „Хендли Асошиейтс” се съхраняват в твърде големи и добре разпределени места, което не позволяваше просто да взривят всичко. Налагаше се да изтрият паметта на цялата организация и по тази причина им трябваха служители на фирмата, за да намерят паролите и външните места, в които се съхраняват данните.

След като завързаха Биъри, откриха още двама души на втория етаж, после тръгнаха към аналитичния отдел на третия етаж.

* * *

Жерав, Чайка и Патица излязоха от стълбището на деветия етаж и също се натъкнаха на служител от охраната в коридора. Но той веднага разпозна заплахата и тръгна странично, докато вадеше своя пистолет „Берета”. Жерав и Патица стреляха, но не улучиха, а охранителят в коридора отвърна с два изстрела, като и двата пъти куршумите минаха малко по-високо.

Втори залп от автомата на Жерав улучи охранителя в долната част на торса и го захвърли на пода мъртъв.

Безмълвно тримата китайци затичаха по коридора.

* * *

— За бога, какво беше това? — възкликна Гери Хендли. Той и Сам Гренджър се намираха в конферентната зала, като опитваха да работят на светлината от слабите аварийни лампи и от сребърната луна през големия прозорец.

Гренджър скочи на крака и изтича до малък шкаф за метли в ъгъла.

— Стрелба — каза мрачно той. Отвори шкафа и извади един автомат „Колт” Ml6. Той стоеше там зареден за всеки случай.

Гренджър не беше стрелял от много години, но ловко дръпна затвора, махна на Хендли да стои на мястото си и изскочи в коридора с вдигнат пред себе си автомат.

Жерав забеляза човека, който се появи в края на коридора, на двадесетина метра от него. Американецът също видя Жерав и двамата оператори и пусна къс откос от автомата. Жерав скочи, за да се крие зад една саксия до асансьора, но после веднага се изтърколи обратно на пода и изстреля целия пълнител от своя пистолет.

Коленете на Сам Гренджър се подгънаха от ударите на куршумите в гърдите му. Неволно ръката му се сви и изстреля още три патрона, докато падаше заднешком в залата за конференции.

Жерав погледна назад през рамо. Оказа се, че Патица е прострелян в челото от мъжа с костюма и автомата. Той сега лежеше по гръб на пода, а локвата кръв около него ставаше все по-голяма.

Чайка и Жерав се втурнаха напред, прескочиха мъртвия американец и влязоха в залата. Там един по-възрастен мъж е вратовръзка и по риза стоеше прав до масата. Жерав го разпозна от снимката, която получи от Центъра. Човекът беше Гери Хендли, директор на „Хендли Асошиейтс”.

— Горе ръцете — каза Жерав и в този момент Чайка се втурна, събори възрастния мъж на масата и завърза ръцете зад гърба му.

ШЕСТДЕСЕТ И ДЕВЕТ

Жерав накара хората си да доведат всички в залата на втория етаж. Там имаше девет души освен тримата охранители и единия от шефовете, когото убиха в началото на нападението, и всички седяха на столове до стената с вързани зад гърба ръце.

Жерав повика своя контрольор и го накара да възстанови захранването на сградата, след което се обърна към групата с монотонен глас със силен акцент.

— Ще включим компютърната ви мрежа. Това трябва да стане бързо. Ще искам паролите за мрежата и описание на всяко от задълженията ви и нивата за достъп. Тук сте много и аз нямам нужда от всички вас.

След това продължи със същия монотонен глас:

— Ако откажете да помогнете, ще ви застрелям.

Гери Хендли се обади:

— Ако оставите всички да си идат, ще ви дам каквото искате.

Жерав, който стоеше с гръб към него, се извърна.

— Без приказки.

Вдигна пистолета си и го насочи към челото на Хендли. Остана така за момент.

Слушалката в ухото му изпиука. Той я закри с длан и се обърна.

— Ni shuo shen me? — Какво каза?

* * *

Във фоайето Яребица коленичи зад бюрото на рецепцията и повтори тихо:

— Казах, че един възрастен мъж и момиче идват към предната страна на сградата.

Жерав отговори:

— Не ги пускай да влязат.

— Той има ключ. Виждам го в ръката му.

— Добре. Като влязат, ги арестувай. Дръж ги там, докато тук вземем каквото ни трябва, защото може да имат парола.

— Разбрано.

— Искаш ли да изпратя някой при теб?

Яребица изстена от нова пареща болка в ранения си крак, но бързо отговори:

— Не, разбира се. Това са старец и момиче.

Джон Кларк и Мелани Крафт влязоха във фоайето на „Хендли Асошиейтс” и веднага Яребица се изправи иззад бюрото на рецепцията и насочи пистолета си към тях. Накара ги да сложат ръце на тила си и да се обърнат към стената, а после изкуцука до тях и ги пребърка с една ръка, докато сочеше с пистолета към главите им.

Намери пистолет „ЗИГ Зауер” у възрастния мъж, което го изненада. Измъкна го от кобура под мишницата му и го затъкна на кръста си. Не намери оръжие в жената, но й взе чантичката. След това накара двамата да застанат срещу стената при асансьора и да продължат да държат ръцете на тила си.

* * *

Мелани Крафт се бореше с пристъпите на паника, преплела пръсти над кестенявата си коса. Погледна към Кларк, който стоеше също като нея, но местеше бясно очи натам-насам.

— Какво да правим? — прошепна тя.

Кларк я изгледа. Преди да отговори, китаецът заповяда:

— Без приказки!

Мелани се облегна на стената, защото краката й трепереха.

Въоръженият мъж делеше вниманието си между тях и предната част на сградата.

Мелани, която го наблюдаваше, не забеляза проява на чувства или някаква емоция. Каза нещо в слушалката си веднъж, но иначе изглеждаше и действаше почти като робот.

Само дето куцаше. Очевидно имаше проблем с единния си крак.

Сега ужасените очи на Мелани се насочиха бързо към Джон с надеждата, че той има някакъв план. Но вместо това той й се видя различен, променен през последните няколко секунди, със зачервено лице и очи, които сякаш се издуваха в гнездата си.

— Джон?

— Без приказки! — каза отново мъжът, но Мелани не му обръщаше внимание. Сега цялото й внимание беше насочено към Джон Кларк, защото очевидно ставаше нещо нередно.

Отпусна ръце от главата си, сви лице в болезнена гримаса и стисна гърдите си с длани.

— Ръка на главата! Ръка на главата!

Кларк бавно се спусна на колене. Сега лицето му стана червено като цвекло и Мелани видя издути пурпурни вени по челото му.

— О, господи! — каза тя. — Джон, какво има?

Възрастният мъж направи крачка назад и опря ръка на стената.

— Не мърдай! — каза Яребица и вдигна своя пистолет към мъжа, като самият той се опря на стената. Яребица забеляза зачервеното лице на мъжа и разтревожения поглед на момичето.

Командосът от „Божествена сабя” насочи цевта на оръжието си към момичето.

— Не мърдай! — повтори той, най-вече защото не знаеше много английски. Но тъмнокосото момиче коленичи на пода до мъжа и го прегърна с ръце.

— Джон? Джон! Какво има?

Старият гвейло сложи ръка на гърдите си.

— Получава сърдечен удар! — каза момичето.

* * *

Яребица се обади по радиото на китайски:

— Жерав, Яребица е. Мисля, че старецът получи удар.

— Остави го да умре. Аз ще пратя някого да вземе момичето и да го доведе тук. Жерав, край.

Белият мъж лежеше настрани върху плочестия под, като се тресеше и гърчеше, изпънал право напред лявата си ръка и притиснал силно дясната върху сърцето си.

Яребица насочи пистолета към момичето.

— Ти мърдай! Ставай! Върни се!

Той коленичи бавно, защото заради болката в крака трябваше да внимава, и я хвана за косата със свободната си ръка. Дръпна я нагоре и настрани от умиращия стар гвейло. Дръпна я рязко, бутна я към стената при асансьорите и понечи да се обърне към мъжа. Но в този момент почувства удар по глезените си, стъпалата му отскочиха и той се метна назад. Падна силно по гръб на пода до мъжа, който вече май не умираше.

Очите на американеца го наблюдаваха злобно и внимателно. Старецът го беше изритал по краката, за да го събори, и сега хвана изненадващо силно найлоновия ремък на автомата, дръпна го рязко и Яребица се озова затиснат по гръб на студения под. Пръстът му се изхлузи от спусъка, когато опита с ръка да омекоти удара при падането, и сега се бореше да освободи ремъка от гърлото си и да надвие американеца, за да хване автомата си.

Но старецът се бореше също толкова силно. Оказа се жив и здрав и удивително силен. Ремъкът стискаше силно врата на Яребица, защото мъжът го беше увил около китката си и при всеки опит на китаеца да се изправи и да хване пистолета си мъжът дърпаше настрани ремъка и го събаряше рязко на пода.

Яребица погледна към стълбището, опита да извика за помощ, но възрастният мъж затегна още по-силно ремъка, като стисна трахеята му и викът се превърна в тихо гъргорене.

След още едно жестоко дърпане наляво, Яребица падна пак по гръб и съвсем изпусна автомата си. Протегна отчаяно ръце към оръжието.

Усещаше как силите го напускат, докато маха с ръце и рита с крака.

Сега американецът владееше положението.

* * *

Джон Кларк не можеше да вкара дясната си ръка при спусъка заради нараняването и ограничената си подвижност, но пък ремъкът лежеше идеално върху трахеята на китаеца и затова той го стискаше все повече, за да го удуши.

Когато всичко свърши, след около четиридесет и пет секунди от момента, в който престореният сърдечен удар му даде възможност да нападне, той легна по гръб до мъртвеца и задъхан, остана така няколко секунди.

Но знаеше, че няма време, и затова стана и се захвана за работа.

Бързо прерови джобовете на китаеца и извади пистолета си, както и един мобилен телефон, след което свали слушалката от главата на мъжа. Не говореше мандарин, но си сложи слушалката, като изключи микрофона, за да не се чува гласът му.

Мелани само гледаше.

— Мъртъв ли е? — запита тя, като все още не осъзнаваше видяното.

— Да.

Тя кимна.

— Ти го изигра? Престори се, че получаваш удар?

— Трябваше да се приближи. Съжалявам — отговори Кларк, като прехвърли ремъка на автомата през главата си.

— Трябва да повикаме полиция — каза момичето.

— Нямаме време — отговори Кларк.

Бързо я огледа. Райън му беше казал, че тя го е компрометирала, вероятно по заповед на мъж, когото смята за агент на ФБР. Джон не знаеше за кого работи младата жена или какви са мотивите й, но, изглежда, мъртвият китаец на пода беше един от двамата, опитали да я убият преди няколко часа на шосето „Рок Крийк”.

Определено тя не работеше за тези тук.

Кларк нямаше представа още колко убийци има в сградата или колко добре въоръжени и обучени са те, но ако са групата, очистила петимата мъже от ЦРУ в Джорджтаун, значи нямаше как да не са от най-висока класа.

Кларк нямаше доверие на Мелани Крафт, но реши, че тя сега е най-малкият му проблем.

Вдигна пистолета си.

— Знаеш ли как да го използваш?

Тя кимна бавно, докато гледаше в оръжието.

Той й го подаде, тя го хвана с две ръце и го насочи напред на нивото на кръста си, готова за стрелба.

— Слушай внимателно — обясни Кларк. — Трябва да стоиш зад мен. Далеч, но без да ме губиш от очи.

— Добре — отговори момичето. — Какво ще правим?

— Качваме се горе.

Джон Кларк изу обувките си и тръгна по тъмното стълбище. В същия момент чу как на етажа отгоре се отваря врата.

СЕДЕМДЕСЕТ

Жерав нареди на Бекас да слезе долу за жената и накара останалите трима свои подчинени — Пъдпъдък, Брегобегач и Чайка, да стоят с пленниците, докато той доведе директора на информационния отдел Гавин Биъри при един компютър в залата със сървърите. Американецът им беше казал че ще включи и въведе паролата в системата, за да даде на китайците администраторски достъп до системата.

Жерав удари едрия мъж по тила два пъти за наказание, че се бави нарочно, като и двата пъти го събори от стола. Третия път, след като забеляза колебанието в очите на американеца, му каза, че ще иде в конферентната зала и ще убие пленниците.

С нежелание Гавин включи системата.

* * *

Джон Кларк застана над отпуснатото тяло на млад и мускулест китаец. След като го чу да слиза, шестдесет и пет годишният американец беше се скрил на площадката под първия етаж, за да го чака. Когато мъжът мина край него, Кларк го удари отзад жестоко с приклада на автомата си. Мъжът падна по лице на бетона и още три тежки удара по главата го пратиха в несвяст.

Мелани излезе от скривалището си под стълбището и измъкна колана на мъжа, с който завърза ръцете зад гърба му. Смъкна якето до лактите му, за да го затрудни още повече да мърда. Взе автомата му, но не знаеше как да го използва и затова просто прехвърли ремъка му през глава и последва Джон нагоре с пистолет в ръка.

Джон бавно отвори вратата на втория етаж и погледна по коридора край редицата асансьори и мъртвия пазач, когото Джон разпозна като свой стар приятел на име Джо Фишър, след това насочи поглед към конферентната зала на края. Чу говор на китайски в слушалката си. Разбира се, не знаеше какво говорят, но така поне можеше да усети кога убийците ще разберат, че някой от екипа им не се обажда.

И този момент настъпи. Обадиха се втори и трети път с все по-напрегнат и разтревожен тон. Кларк тръгна бързо по коридора с автомат в лявата ръка, като гледаше през малкия стъклен прицел.

Отмина асансьорите и стигна на три метра от входа на конферентната зала, когато един мъж излезе бързо оттам с отпуснат надолу автомат. Видя Джон и опита да вдигне оръжието си за стрелба, но Кларк го простреля пет пъти със залп от куршуми.

Тичешком влезе в конферентната зала, без да има представа какво ще открие там.

Преди да възприеме цялата ситуация, забеляза един азиатец в черно да се прицелва към него. Джон бързо отскочи настрани и насочи оръжието си към заплахата. Мъжът, който изстреля откос, стоеше пред служители на „Хендли”, наредени на столове до стената и с вързани ръце. Кларк не се поколеба — изстреля един куршум от автомата, натисна втори път спусъка с левия си показалец и мъжът падна заднешком върху аналитика Тони Уилс.

В стаята имаше още една заплаха. Онзи стоеше с гръб към вратата, когато Джон влезе, но сега автоматът му сочеше възрастния американец. Докато се прицелваше за изстрел, Мелани Крафт влезе през вратата с пистолет в ръце и го насочи към мъжа. Стреля веднъж, като изпрати куршума в тавана, но китайският убиец се извърна към нея, като даде на Джон половин секунда време, достатъчно да се прицели и да го просне на земята с дълъг откос в гърдите.

Щом китайският оператор падна на пода, Гери Хендли каза:

— Има още един. С Биъри е при сървърите.

Кларк остави Мелани с осемте служители на Колежа и изтича от залата по един страничен коридор, който свършваше пред помещението със сървърите.

* * *

Единствено пистолетът на Мелани нямаше заглушител и изстрелът привлече вниманието на Жерав. Той извика няколко пъти хората си в слушалката, като в същото време стисна Биъри за врата и го дръпна от стола.

Опрял цевта в дясното му слепоочие и стиснал с ръка гърлото на Гавин, Жерав го дръпна рязко към коридора, където се изправи лице в лице е един възрастен мъж със сива коса и очила. Мъжът беше насочил един от автоматите на хората на Жерав право в главата му.

— Остави го или ще го убия! — каза китаецът.

Възрастният мъж не отговори.

— Ще го направя! Ще го убия!

Американецът с автомата присви очи.

Жерав го погледна. В очите му видя само решителност и желание да изпълни мисията.

Жерав познаваше този поглед. Познаваше този манталитет.

Възрастният мъж беше воин.

Китаецът каза:

— Не стреляй. Предавам се.

След това постави автомата си на пода.

* * *

В конферентната зала Мелани беше освободила хората от „Хендли Асошиейтс”. Не знаеше какво точно става, по дяволите, но отдавна се съмняваше, че приятелят й, синът на президента, работи изключително в областта на финансовото управление. Определено това се оказа някаква супертайна разузнавателна или охранителна фирма и очевидно китайците й имаха зъб.

Тя щеше да накара Джак да й разкаже абсолютно всичко, преди да е сигурна какво точно става, но не знаеше дали той ще иска някога да говори отново с нея. Обвинението му, че тя работи за китайците, я разтревожи, защото, изглежда, пропастта помежду им ставаше твърде голяма и не можеше да се отстрани с прости обяснения.

Кларк и други трима доведоха двамата оцелели китайци в коридора до асансьорите, облегнаха ги един на друг и ги завързаха така. Жерав, водачът на групата, обяви на висок глас, че е член на „Божествена сабя”, което е звено на Народната освободителна армия за специални мисии и че той и хората му настояват да бъдат третирани като военнопленници. Кларк отговори с удар с пистолета си зад ухото на китаеца и така го накара бързо да млъкне.

Останалите служители на „Хендли” се заеха да претърсват етажите за други жертви и убийци, като всеки носеше пистолет или автомат.

Кларк претърсваше Жерав и намери в него странен на вид мобилен телефон, който в същия момент завибрира. Кларк погледна устройството. Не знаеше кой е номерът, но се досети за нещо.

— Гери? — викна той към Хендли. — Има ли в групата някой с китайски?

Бившият сенатор беше разтърсен, особено след смъртта на своя приятел Сам Гренджър, но Кларк с радост откри, че сенаторът е все още в час.

— Не, но тези двамата говорят английски.

— Имах предвид, че някой звъни.

Телефонът избръмча отново и Джон видя, че номерът е същият.

„Мамка му!” — помисли той. Изпускаха страхотна възможност да научат повече за тази организация.

Гери каза:

— Ако ти трябва някой, който говори мандарин, мисля, че знам откъде да го набавим бързо.

* * *

Джак Райън-младши седеше до шофьора в колата „Акура Компакт” на Адам Яо. Двамата бяха излезли от Хонконг и сега караха край Новите територии и към границата с Китай.

Няколко минути след като тръгнаха, телефонът на Джак изчурулика. Райън, леко опиянен от часовата разлика и недоспиването след седемнадесетчасовия полет, отговори на четвъртото позвъняване.

— Райън.

— Джак, обажда се Джон Кларк.

— Здрасти, Джон.

— Слушай внимателно, хлапе, защото бързам.

През следващите тридесет секунди Кларк разказа на Райън за случилото се в „Хендли”. Преди Джак да успее да отговори, той обясни и че някой се обажда на водача на убийците и че иска да даде телефона на Яо, който да позвъни обратно на този телефон и да види дали не може да убеди онзи отсреща, че е някой от убийците.

Райън бързо обясни ситуацията на Яо и сложи слушалката в ухото му, докато китаецът караше.

— Готов ли си? — запита Джон.

Адам знаеше кой е Джон Кларк, но нямаше време за официално представяне. Затова отговори:

— Не знаеш ли кой е от другия край?

— Не. Действай според случая.

— Добре.

Нелегалният агент живееше по този начин — според случая.

— Набери номера.

След няколко позвънявания човекът от другия край отговори. Адам Яо не знаеше какво ще чуе, но не очакваше да е човек, който говори английски с руски акцент.

— Защо не отговори, когато се обадих?

Адам имаше готовност да отговори на мандарин. Превключи на английски, но с престорен силен акцент.

— Зает съм.

— Чисто ли е?

— Ние сме в „Хендли”.

Настъпи лека пауза.

— Разбира се, че сте в „Хендли”. Противникът преодолян ли е?

Адам разбра. Онзи знаеше какво трябва да се случи.

— Да. Няма проблеми.

— Добре. Преди да изтриеш данните, ми казаха да кача всички криптирани файлове от компютъра на Гавин Биъри и да ги пратя на Центъра.

Яо не излезе от ролята си.

— Разбрано.

След нова кратка пауза се чу:

— Аз съм отпред. Ще вляза през предната врата. Предупреди хората си.

„Мамка му” — помисли си Адам и каза:

— Да.

Бързо прекъсна връзката и се обърна към Райън.

— Очевидно там, на паркинга, има някакъв руснак. Ще влезе през предната врата.

Кларк ги слушаше по своя телефон. Преди Джак да успее да предаде съобщението, Джон отвърна:

— Ясно. Ще се погрижим. Край.

Минута по-късно Кларк все още стоеше на втория етаж пред двамата пленници, когато Тони Уилс дойде от стълбището, опрял пистолета си в главата на един брадат бял мъж с костюм и вратовръзка. Ръцете на мъжа бяха завързани зад гърба му, а шлиферът му висеше надолу до лактите.

Джон се увери, че Биъри е насочил пистолета към пода пред двамата китайски пленници и пръстът му е опрян на скобата около спусъка, и тръгна по коридора, за да види кой е новият и какво общо има с всичко това.

Стигна на пет-шест метра от брадатия мъж, чиито очи се разшириха от шок.

— Ти?

Кларк спря и се загледа в мъжа.

След няколко секунди разпозна Валентин Коваленко.

— Ти?

Руснакът опита да се отдръпне от Кларк, но така само натисна по-силно главата си в пистолета на Уилс.

Кларк имаше чувството, че Валентин ще припадне. Нареди на Тони да го закара в близката зала за срещи и след това да иде при Биъри, за да охранява пленниците.

Когато Кларк остана сам с Коваленко в залата, го събори грубо на един стол и седна пред него. Огледа го. От миналия месец януари не минаваше и ден, в който Кларк да не мечтае да скърши врата на малкия тъпак пред себе си. Този човек, който беше го отвлякъл, изтезавал и откраднал от него последните му няколко хубави години, като повреди сериозно ръката му.

Но сега Джон имаше други, по-належащи задачи.

Каза:

— Няма да се преструвам, че знам какво правиш тук, мамицата ти. Би трябвало да си мъртъв или да ядеш сняг в някой сибирски затвор.

Цели четиридесет години Джон беше всявал страх в сърцата на враговете си, но не мислеше, че е виждал някой по-ужасен досега. Очевидно Коваленко нямаше представа, че Джон Кларк е свързан с тази операция.

След като Валентин не отговори, Джон му каза:

— Преди малко загубих добри приятели и възнамерявам да разбера защо. Ти знаеш отговорите.

— Аз… не знаех…

— Не ми пука какво не си знаел. Интересува ме какво знаеш. Няма да те заплашвам с изтезания. И двамата знаем, че няма причина да те заплашвам. Може да натроша всяка костица в тялото ти или пък да не го направя, независимо колко ще ми помагаш сега. Дължа ти много мизерия.

— Моля те, Джон. Аз мога да ти помогна.

— Така ли? Ами помогни ми.

— Мога да ти кажа всичко, което знам.

— Започвай.

— Това е работа на китайското разузнаване.

— Без майтап! Тука е пълно с мъртви и завързани китайски войници. А ти как участваш?

— Аз… мислех, че става дума за промишлен шпионаж. Онези ме изнудиха, извадиха ме от затвора, но ме направиха свой съучастник. Започнаха с лесни задачи, които после ставаха все по-трудни. Измамиха ме, заплашиха ме, казаха, че ще ме убият. Не можех да се измъкна.

— На кого докладваш?

— На един, който нарича себе си Центъра.

— Той чака ли да му се обадиш?

— Да. Жерав — един от двамата живи китайци на пода — трябваше да ме пусне да взема някакви данни, които трябваше после да изпратя на Центъра. Нямах представа, че някой ще пострада или…

— Не ти вярвам.

Коваленко погледна пода за момент. След това кимна.

— Да, да, прав си. Да, разбира се, че знаех какво става. Но за първите хора, които тези мъже убиха онзи ден в Джорджтаун? Не, не знаех, че ще го направят. А после, когато убиха таксиметровия шофьор и опитаха да убият жената? Не знаех за този план. Но сега? Не съм глупав. Мислех, че ще вляза и ще открия куп мъртви тела.

След това Коваленко сви рамене.

— Искам да си ида у дома, Джон. Не искам да имам нищо общо с тези неща.

Кларк го изгледа.

— Недей да ревеш, шибаняк — каза той, стана и излезе от стаята.

В коридора намери Гавин Биъри, който разговаряше с Гери Хендли. Когато Биъри видя възрастния мъж, изтича при него.

— Оня вътре за Центъра ли работи?

— Да. Поне така казва.

Гавин отвърна:

— Можем да го използваме. На компютъра му трябва да има програма, с която комуникира с Центъра. Наричат я „Криптограм”. Аз написах вирус, който може да премине през „Криптограм” и да фотографира човека от другата страна.

Кларк каза:

— Но трябва да го убедим да ни помага, нали?

Биъри отвърна:

— Да. Трябва да го убедиш да влезе в програмата „Криптограм” и да накара Центъра да приеме подадена информация.

Кларк помисли.

— Добре. Ела с мен.

Биъри и Кларк се върнаха в залата за срещи.

Коваленко седеше сам с вързани зад гърба ръце и поставен така, че двамата мъртви китайски убийци на пода лежаха близо до краката му. Това беше умишлено. Кларк искаше Валентин да седи с мъртъвците и да размишлява над собствените си проблеми.

Биъри и Кларк седнаха до масата.

Коваленко се обади първи:

— Нямах избор. Заставиха ме да работя за тях.

— Имал си избор.

— Да, можех да се застрелям в главата.

— Звучиш като човек, който няма нищо против да не умре.

— Разбира се. Но не се будалкай с мен, Кларк. Ти най-много от всички желаеш смъртта ми.

— Да, това ще ми достави удоволствие. Но по-важното е да спрем Центъра, преди този конфликт да се разрасне. От това зависи животът на милиони хора. Не става дума за мен и теб и една стара вражда.

— Какво искаш?

Кларк погледна към Гавин Биъри.

— Можем ли да го използваме?

Все още неизлязъл от състоянието на лек шок, Гавин кимна и погледна към Коваленко.

— Имаш ли „Криптограм” на лаптопа си?

Коваленко кимна вместо отговор.

Кларк каза:

— Сигурен съм, че имаш начин да провериш, че говориш точно с Центъра.

— Да, но е по-сложно.

— Защо?

— Защото съм сигурен, че докато разговаряме по „Криптограм”, онзи ме наблюдава през моята камера.

Кларк вдигна вежди и се обърна към Биъри.

— Възможно ли е това?

Гавин отговори:

— Господин Кларк, представа нямате с какво си имахме работа, откакто напуснахте. Ако този ми каже, че Центъра е сложил микрочип в мозъка му, няма да се учудя никак.

Кларк се обърна пак към Коваленко.

— Искаме да те закараме до вас и да се свържеш с Центъра. Ще го направиш ли?

— Защо да ти помагам? Ти и без това ще ме убиеш.

Джон Кларк не оспори думите му. Вместо това каза:

— Помисли за дните, когато си изкарвал хляба си с шпионаж. Нямам предвид за Центъра. А… за времето преди, за СВР. Не може да не е имало причина да се захванеш с този занаят. Да, знам, че скъпият ти стар баща е бивш служител на КГБ, но това какво му спечели? Даже като хлапе сигурно си го гледал как работи дълги часове за малка заплата, в лайнени места, и сигурно си си казвал, че по никой начин няма да се захващаш със семейния бизнес.

Коваленко отговори:

— През осемдесетте нещата бяха други. Тогава се отнасяха към него с уважение. А дори и повече през седемдесетте.

Кларк сви рамене.

— Но ти започна през деветдесетте, доста след като лъскавината на чука и сърпа изчезна.

Коваленко кимна.

— Минавало ли ти е през ума, че някой ден можеш да направиш нещо добро?

— Разбира се. Аз не бях от корумпираните.

— Е, Валентин, ако ни помогнеш за около час, има вероятност да попречиш една регионална война да стане световна. Не много шпиони могат да се похвалят с нещо такова.

— Центъра е по-хитър от вас — отговори Коваленко с равен глас.

Кларк се усмихна.

— Ние няма да играем с него шах.

Коваленко отново погледна мъртвите мъже на пода. След това каза:

— Не изпитвам нищо спрямо тези хора. Те щяха да ме убият, след като всичко това свърши. Знам го, както знам и собственото си име.

— Помогни да го унищожим.

Валентин отговори:

— Ако не го убиете — и нямам предвид неговия вирус или мрежа, или операция, а самия него. Ако не пуснете куршум в главата на Центъра, той ще се завърне.

Гавин Биъри каза:

— Ти можеш да си този куршум. Аз искам да кача нещо в системата му, с което ще разберем къде точно се намира.

Коваленко се усмихна леко.

— Да опитаме.

* * *

Докато Кларк и Биъри се готвеха да закарат Коваленко в апартамента му във Вашингтон, Гери Хендли излезе от кабинета на Гавин.

— Джон, Чавес се обади от Пекин и иска да говори с теб.

Кларк пое спътниковия телефон от Хендли.

— Здрасти, Динг.

— Добре ли си, Джон?

— Да. Но тук е пълен кошмар. Чу ли за Гренджър?

— Да. Мамка му.

— Да. Той каза ли ти за автоколоната с председателя Су за четвъртък сутринта?

— Да. Каза, че Мери Пат Фоли е научила това директно от разузнаването си в китайското правителство. Май някой не е доволен от това, което става в Южнокитайско море.

— Как мислиш, има ли шанс да се справиш? — запита Кларк.

Чавес се поколеба, преди да отговори:

— Възможно е. Мисля, че трябва да опитаме, защото тук, в Китай, няма много американски оператори.

— Значи ще действате?

Чавес отговори:

— Има един проблем.

— Какъв?

— След тази операция трябва да се махаме. Което е добре. Но двамата с теб сме били достатъчно време в държави с диктатори, за да знаем, че вината за нашите действия ще падне върху някоя група бедни кучи синове, дисиденти или изобщо граждани. И не само хлапетата тук с нас. Убием ли Су, Народната освободителна армия ще намери някой за изкупителна жертва и този някой ще пострада много.

— Ще екзекутират всеки със средства и мотиви. В Китай има стотици дисидентски групи. Армията ще ги избие за назидание, за да не може страната никога вече да се бунтува.

— Адски прав си. И това не ми харесва — каза Чавес.

Кларк стоеше в коридора с телефон до ухото си и мислеше над проблема.

— Ще трябва да оставиш доказателства, че това не е работа на местни дисиденти.

Динг отговори веднага:

— Мислих и по този въпрос, но ще насочим следата към САЩ, а това не трябва да става. Хубаво ще е светът да се пита дали това не е изява на доктрината на Райън, но ако оставим някакви следи, китайците ще ги използват като доказателство, че Щатите са…

Кларк го прекъсна:

— А какво ще кажеш да оставим доказателство, че го е сторил някой друг? Някой, който няма нищо против да поеме вината?

— За какво говориш?

Джон погледна двамата китайски убийци.

— Е, какво ще кажеш за двама мъртви китайци от специалните сили, които ще оставим на мястото на нападението, сякаш са били част от групата нападатели.

След малко Чавес отговори:

— Добре, mano. Така ще убием два заека с един камък. Знаеш ли случайно откъде мога да намеря доброволци за тази задача?

— Доброволци няма. Но имам двама призовани на задължителна военна служба.

Динг каза:

— И така става.

— Ще дойда след не повече от тридесет часа с двамата задници от „Божествена сабя” — каза Кларк.

— Ти? Ще идваш в Пекин? И как?

— Имам приятели по сенчести места.

— Руснаци? Ще накараш някои руски приятелчета да те вкарат?

— Много добре ме познаваш, Доминго.

СЕДЕМДЕСЕТ И ЕДНО

Един час по-късно Кларк, Биъри, Крафт и Коваленко пристигнаха в апартамента на руснака в „Дюпонт Съркъл”. Наближаваше четири следобед, почти час по-късно от времето, в което Коваленко трябваше да докладва на Центъра. Руснакът се притесняваше от предстоящия разговор, но повече го тревожеше онова, което ще се случи с него след това, в ръцете на Джон Кларк.

Преди да влязат в сградата, Джон се наведе над ухото на Коваленко. Говореше с тих глас.

— Валентин. Ето какво трябва да разбереш. Имаш само една възможност да изиграеш всичко правилно.

— И след това ще ме пуснете ли?

— Направи каквото трябва и оставаш под наше разпореждане. Ще те пусна, след като всичко свърши.

Коваленко реагира изненадващо добре при тези думи.

— Добре. Не искам да прецакам Центъра и после да остана насаме с него.

Влязоха в тъмния апартамент, но Валентин не включи осветлението. Лаптопът лежеше на масата затворен и Джон, Мелани и Гавин застанаха отстрани на бюрото, за да са извън зоната, която се виждаше от камерата.

Коваленко влезе в кухнята и Кларк се спусна след него, защото реши, че онзи може би иска да вземе нож. Но вместо това руснакът бръкна във фризера, извади оттам заскрежена бутилка водка и отпи продължително няколко пъти. Обърна се и тръгна към лаптопа си с бутилка в ръка.

Мина край Кларк и сви рамене, сякаш за да се извини.

Биъри беше дал на руснака една флашка с вируса, който сам направи от програмата за качване на файлове на ФастБайт22 и от неговия троянски кон. Валентин я пъхна в порта на компютъра си и го включи.

След няколко секунди влезе в програмата „Криптограм” и започна разговор с Центъра.

Коваленко написа „SC Lavender”. Това беше опознавателният му код. Остана седнал в тъмното пред своето бюро, уморен и дори съсипан на вид, като се надяваше адски силно, че ще се справи така, че нито Центъра, нито Кларк да не го убие накрая.

Имаше чувството, че ходи на въже над дълбока пропаст.

На черния екран се появи зелен текст: „Какво стана?”.

„В „Хендли Асошиейтс” имаше хора, които Жерав не откри. След като влязохме и взехме данните от сървъра, онези нападнаха. Всички са мъртви. Жерав и хората му.”

Паузата се оказа по-кратка, отколкото Коваленко очакваше.

— Ти как оцеля?

— Жерав ми заповяда да изляза оттам, докато те се биеха. Аз се скрих в дърветата.

— Инструкциите ти бяха да окажеш помощ при нужда.

— Ако бях изпълнил тези инструкции, щяхте да загубите всичките си агенти. Щом вашите убийци не можаха да убият американците там, аз със сигурност също нямаше да се справя.

— Откъде знаеш, че са мъртви?

— Изнесоха телата им. Видях ги.

Този път паузата се оказа по-продължителна. Няколко минути. Коваленко си представяше как някой нарежда на някой друг какво да прави. Напечата няколко въпросителни, но не получи незабавен отговор.

В „Криптограм” се появи нов прозорец с иконата на телефона, както по-рано през деня.

Руснакът си сложи слушалката и щракна с мишката върху иконата.

— Да?

— Обажда се Центъра — каза същият глас, с който разговаря по-рано през деня. — Вие ранен ли сте?

— Не сериозно. Не.

— Проследиха ли ви?

Коваленко знаеше, че Центъра слуша гласа му в опит да открие признаци за измама. А и със сигурност го наблюдаваше през камерата.

— Не, разбира се.

— Откъде знаете?

— Аз съм професионалист. Кой може да ме проследи в четири сутринта?

Настъпи продължителна пауза. Накрая мъжът каза:

— Изпрати информацията.

След това връзката прекъсна.

Коваленко зареди файла на Гавин Биъри от флашката. Минутка по-късно Центъра написа: „Получено”.

Сега ръцете на Валентин трепереха. Той написа: „Инструкции?”.

Тихо, като едва мърдаше устни, прошепна на Биъри:

— Това ли е?

Биъри отговори:

— Да. Трябва да заработи почти веднага.

— Сигурен ли си?

Биъри не се чувстваше сигурен. Но каза уверено:

— Да.

В „Криптограм” се появи текст: „Какво е това?”.

Коваленко не реагира.

— Това е програма! Не това исках!

Коваленко погледна в камерата.

Бавно вдигна юмрук пред лицето си и изправи средния си пръст.

Кларк, Крафт и Биъри стояха отстрани със зяпнали уста.

В програмата се появи нов текст само след няколко секунди: „Вие сте мъртъв”.

Връзката прекъсна веднага.

— Изключи — каза Коваленко.

Биъри се усмихна.

— Чакай.

Кларк, Коваленко и Крафт го изгледаха.

— За какво да чакаме? — запита Валентин.

— Чакай — повтори мъжът бавно.

— Но той изключи връзката. Не може да изпрати… — обади се Мелани.

В програмата „Криптограм” се появи документ. Коваленко, който все още седеше пред машината, вдигна поглед към Гавин Биъри.

— Може ли…

— Моля.

Коваленко щракна върху документа и на монитора се появи една снимка. Четиримата души в притъмнения апартамент се наведоха напред, за да я огледат по-добре.

Пред камерата седеше млада жена с азиатски черти и къса черна коса, а пръстите й бяха опрени на клавиатура за компютър. Над лявото й рамо се бе привел един по-възрастен азиатец в бяла риза и разхлабена вратовръзка, загледан някъде под камерата.

Валентин запита объркано:

— Кой е…

Гавин Биъри докосна момичето с върха на пръста си.

— Не знам тя коя е, но този, дами и господа, е ГМТ.

Мелани и Валентин го зяпнаха.

Биъри каза:

— Доктор Тун Гуогун с кодово име Центъра.

Джон Кларк се усмихна и добави:

— Главният майкотаковач.

СЕДЕМДЕСЕТ И ДВЕ

Адам Яо имаше необходимите документи и можеше да влиза и излиза от Китай с влака или с автомобил.

Но Джак-младши нямаше този късмет. Адам уреди начин за влизането му, но той включваше известен риск и дискомфорт.

Адам замина първи, като премина с колата през граничния пункт Луомаджоу в пет следобед. Искаше да чака Райън от другата страна, за да не се налага той да скита из Китай като гвейло без документи, което нямаше да свърши добре за сина на президента.

Райън взе такси до улица „Сантин”, а след това отиде пеша няколко преки по-нататък до един паркинг пред железарски магазин, за да се срещне с хората, които щяха да го преведат през границата.

Те бяха „приятели” на Адам, което значеше, че той ги познава от „легитимната” си работа като детектив от „Сайно Шилд”. Райън се притесняваше, че контрабандисти ще го прекарват през границата, но се поуспокои, след като се срещна с тях.

Тримата дребни млади мъже се оказаха далеч по-безобидни, отколкото Райън си ги представяше през последните шестнадесет часа.

Адам го беше предупредил да не им дава пари, защото се е погрижил за това, и макар Джак да не знаеше какво точно значи заръката му, имаше достатъчно доверие на Адам и го послуша.

Той ги огледа, докато стояха в бързо гаснещата дневна светлина. Определено не носеха огнестрелно оръжие. Джак знаеше как да забелязва скрити пистолети, но тези мъже не носеха такива по хълбоците си, под мишниците или на глезените. Не можеше да прецени със сигурност дали не носят ножове, но смяташе, че дори и тримата да го нападнат наведнъж, ще може да надделее и да тръгне за границата сам.

Но това не беше предпочитаният вариант.

Никой от тримата, които стояха до мотоциклетите си, не говореше и дума английски и Джак се обърка от жестовете им към краката му. Реши, че може би се възхищават на скъпите му обувки, но не можеше да е сигурен. Не след дълго тримата мъже се разсмяха и всичко отмина.

Накараха Райън да се качи на един от мотоциклетите, което не се оказа най-доброто решение, защото високият Джак се озова зад един набит млад мъж, който изглеждаше по-нисък от него с двадесетина сантиметра. Трябваше да внимава да не падне, докато дребният китаец караше зле центрования мотоциклет, който подскачаше и се хлъзгаше по лошия път.

След двадесетина минути Джак разбра защо китайците се притесняваха за кожените му обувки. Намираха се в оризища, които достигаха до реката, която граничеше с Китай. Налагаше се да газят вода до коленете в продължение на почти километър, за да стигнат до речната дига. Обувките в никакъв случай нямаше да останат на краката му.

Паркираха мотоциклетите си и излязоха, след което един от тримата разви чудотворни знания по английски.

— Ти платиш. Ти платиш сега.

Райън нямаше проблем да извади няколко стотачки от колана с цип, за да заплати за услугите на тези мъже, но Яо му каза категорично да не им плаща. Джак поклати глава.

— Адам Яо плати — каза той с надеждата, че онези по-лесно ще го разберат, ако говори неграмотно.

Странно, но мъжете, изглежда, не разбраха.

— Адам плати на вас — опита отново Джак.

Мъжете поклатиха глави, сякаш не разбират, и повториха:

— Ти плати сега.

Джак бръкна в джоба си, измъкна мобилния телефон, който закупи същия следобед на летището, и набра един номер.

— Да?

— Джак е. Искат пари.

За изненада на Райън, Яо изръмжа като гневна мечка.

— Я дай шибания телефон на най-умния на вид от тези трима лайнари.

Джак се усмихна. Харесваше му как действа Адам Яо.

— За теб е — каза той и подаде телефона на един от контрабандистите.

Последва бърз разговор. Джак не разбираше думите, но изражението на младежа говореше ясно кой е шефът в спора. Думите на Яо караха хлапето да се мръщи и едва успяваше да отговори.

След тридесет секунди подаде телефона на Райън.

Джак го доближи до ухото си. Преди да каже нещо, Яо го изпревари:

— Оправих нещата. Тръгвате, но не показвай и цент на тия копелета.

— Добре.

Тръгнаха през оризищата, когато слънцето залезе и изгря луната. Джак почти веднага изгуби обувките си. Отначало тримата разговаряха помежду си, но когато доближиха водата, млъкнаха. В осем вечерта стигнаха дигата и един от мъжете измъкна от високата трева сал от кутии за мляко и шперплат. Райън и той се качиха на сала, а другите двама го бутнаха.

Пресякоха студената вода, която ги делеше от Китай, за пет минутки. Излязоха в един район със складове в Шънджън и скриха сала между някакви камъни, около които растеше тръстика. Китаецът заведе Райън до една улица в тъмното, след това двамата изтичаха бързо след един автобус и се озоваха в ламаринен склад, където Джак трябваше да чака.

Китаецът изчезна и Джак отново набра телефона на Яо.

Адам отговори бързо:

— Ще съм там след по-малко от минута.

Яо прибра Джак и незабавно тръгна на север. Каза:

— Ще минем през Шънджън, а после, след около час, отиваме в Гуанджоу. Сградата на Центъра е в северната част на града, в покрайнините до летището.

— Как го откри?

— Проследих движението на суперкомпютрите им в Хонконг. Сървърите са пътували с кораб и аз разбрах кой е корабът, пристанището и фирмата, която ги е докарала до сградата на телекомуникационната служба тук, в Китай. Отначало не бях сигурен, но се заговорих с едно момиче в сградата и тя каза, че една сутрин, като идвала на работа, открила, че цялата сграда е опразнена през нощта, защото трябвала на Народната освободителна армия. Но сега съм напълно сигурен и затова наех апартамент в блок срещу сградата. Виждам, че армията я охранява и че там влизат и излизат цивилни. Инсталирали са спътникови приемници на паркинга, а на покрива имат огромни чинии. Сигурно използват цял тон електричество.

— Каква е следващата стъпка?

Яо сви рамене.

— Следващата стъпка е да ми кажеш за кого всъщност работиш. Не те повиках тук, защото ми трябва приятел. Трябва ми някой от САЩ, който не е в ЦРУ. Някой, който може да прави така, че нещата да се случват.

— Кои неща точно?

Яо поклати глава.

— Искам да можеш да се обадиш на някого нависоко в правителството, а не в ЦРУ, и да му кажеш какво става. Ние ще успеем да докажем всичко. И когато ти се обадиш, искам някой да дойде тук и да взриви всичко.

— Искаш да се обадя на баща си?

Яо сви рамене.

— Той може да направи каквото трябва.

Райън поклати глава. Трябваше да държи баща си в неведение, до известна степен, за своите операции. Затова каза:

— Мога да се обадя на друг човек. Тя ще предаде съобщението.

СЕДЕМДЕСЕТ И ТРИ

Президентът Джак Райън реши да иде до Пентагона, за да чуе какъв е планът за нападение срещу китайската компютърна мрежова инфраструктура и оперативните й възможности. Повечето висши военни стратези на Америка се занимаваха само с този въпрос — даваха идеи за тактическия план, защото кибератаката срещу страната прекъсна възможностите им да получават информация, съвети и представа за бойното пространство.

Казват, че според Наполеон армията марширува според стомаха си. Но това е било по негово време. Сега всички военни в САЩ маршируваха според честотната лента в интернет, но в момента, заради нападението, можеха само да стоят „свободно” в строя.

А през двата дни след заповедта да се изготви план ситуацията се беше влошила. Освен засилените кибератаки над Съединените щати, заради които спря търговията на Уолстрийт, китайците опитваха и други форми на нападение срещу армията. Много от военните и шпионските спътници на Щатите се оказаха завладени от хакери или не излъчваха сигнали, поради което Пентагонът не можеше да получава важни данни от мястото на събитията. Спътниците, които все още работеха, изпращаха данните бавно или спорадично, поради което наблюдението върху ситуацията можеше в най-добрия случай да бъде определено като непостоянно.

Съединените щати нямаха видимост към китайския самолетоносач в Южнокитайско море и получиха данни за местонахождението му само след като щурмови китайски хеликоптер потопи с четири ракети фрегатата „Йос сударсо” на индонезийския военноморски флот на осемдесет мили северно от остров Бунгуран Тимур. Само тридесет и девет от сто и седемдесетте моряци на борда бяха спасени дванадесет часа след инцидента.

Нови въздушни схватки над Тайванския проток доведоха до свалянето на още пет тайвански изтребителя и един пилот от ВМС с „Хорнет”, както и осем изтребителя на китайските ВВС.

Райън седеше мълчаливо, заслушан в докладите на полковници, генерали, капитани и адмирали за различните варианти за военно нападение или, по-точно, за привидната липса на възможности за военни удари.

Най-плашещият аспект на списъка с цели се състоеше в лошата видимост над района. Мъжете и жените в залата признаха пред президента, че преди всичко влошената информация от спътниците обърква плановете им.

Райън запита:

— Но някои от спътниците ни все още действат, нали?

На този въпрос отговори Бърджис:

— Да, господин президент. Но трябва да разберете, че освен въздушните боеве над Тайванския проток престрелката между САЩ и Китай още не е започнала. До момента осуетяват бойните ни възможности само с компютърен код. Ако нападнем, ако доближим самолетоносачите или по друг начин покажем намеренията си, бъдете сигурен, че ще използват твърди мерки, за да прекъснат информацията и от тези спътници.

— Ще стрелят по спътниците ни? — запита Райън.

Бърджис кимна.

— Демонстрираха какво могат с опит срещу един от своите спътници — унищожиха го с ракета.

Райън си спомни това събитие.

— Имат ли възможностите да вършат това в големи мащаби?

На въпроса отговори един генерал от ВВС:

— Кинетичните ПСАТ, или противосателитни оръжия, не са обичайният първи избор. Те са лоши за всички страни с космическа техника, защото отломките от поразения спътник ще обикалят в орбита цели десетилетия и могат да улучат и други спътници и оборудване. За унищожаването на спътник е достатъчна частица, дълга около сантиметър. Китайците го знаят и не смятаме, че ще взривят нашите спътници, освен ако не е абсолютно наложително.

— А могат да атакуват спътниците ни над Китай и с електромагнитни лъчеви оръжия — отбеляза Райън.

Бърджис поклати глава:

— Китайците няма да пуснат такова оръжие в космоса.

— Защо си толкова сигурен, Боб? — запита Райън и наведе леко глава настрани.

— Защото така ще поразят и своето оборудване. Разбира се, над страната им, недалеч от нашите платформи, има техни системи за глобално позициониране чрез спътници и за комуникации.

Джак кимна. Точно такива анализи му трябваха. Логични.

— А крият ли други козове?

Генералът от ВВС отговори:

— Абсолютно. Народната освободителна армия има възможност за временно заслепяване на спътниците с помощта на високомощни лазери. Тази техника се нарича „заслепяване с ярка светлина” и през изминалите две години я използваха с голям успех срещу френски и индийски спътници. И в двата случая напълно прекратиха възможността на спътника да вижда земята и да комуникира с нея за три-четири часа. Смятаме, че ще започнат по този начин и ако това не доведе до желаните резултати, ще се наложи да изстрелват ракети в космоса, за да унищожат нашите платформи за комуникация и разузнаване.

Райън поклати глава разочарован.

— Преди два месеца в реч пред ООН казах, че всяко нападение срещу спътници на САЩ е нападение срещу територия на САЩ. На следващия ден половината вестници в страната, а и почти всички от другите страни на планетата, писаха, че предявявам претенции към целия космос като територия на САЩ. „Ел Ей таймс” публикува карикатура на първа страница, на която съм облечен като Дарт Вейдър. Американските дърдорковци не знаят с какво си имаме работа.

— Вие постъпихте правилно — обади се Бърджис. — Бъдещите войни ще се водят на нова територия, господин президент. И май ние ще сме късметлиите да прокараме пътя натам.

— Добре — каза Райън. — В небето сме полуслепи, а как е положението на морско ниво?

Един адмирал стана и отговори:

— Мерки за отказ на достъп до територията. МОДТ, господин президент. Китай няма голям флот, но пък има най-големите действащи програми за наземни балистични ракети и ракети „Круз” на света. Втори артилерийски корпус на армията им разполага с пет действащи бригади с балистични ракети с малък обхват, прицелени в Тайван. Според нашето разузнаване само те имат над хиляда ракети.

Един капитан застана пред бяла дъска, обсипана с бележки за президента, които служеха вместо презентация с „Пауърпойнт”.

— Конвенционалните противокорабни ракети на Втори артилерийски корпус дават на Народната освободителна армия и друга възможност — да засилят мерките си за отказ на достъп срещу заплахи в морето. Радарните им системи за наблюдение на океана отвъд хоризонта могат да откриват самолетоносачи и техните групи кораби на хиляда и осемстотин мили разстояние, а спътниците им за откриване на електронни сигнали засичат и идентифицират тези кораби. Излъчванията от бойните групи се засичат и пътят им се прогнозира дори и през облаци. Тяхната балистична ракета убиец на кораби е „Тун фън 21D”. Тя има собствен радар и получава информация за следене и от китайските спътници.

Срещата продължи един час. Райън се стараеше да поддържа темпото на разговора, защото знаеше, че тези хора си губят времето в опити да обясняват нюансите на всяка оръжейна система на двете страни на човек, който само трябваше да одобри или забрани цялата операция.

Но той трябваше да постигне равновесие. В ролята си на човека, който решава, смяташе, че дължи на американските бойци максимално много информация, преди да заповяда стотици, дори хиляди от тях да застанат срещу заплахата.

След като прекараха цяла сутрин в разговори, един флотски адмирал, бивш пилот и командир на ескадрила F–14 „Томкат” и настоящ висш тактик в Пентагона, разясни на президента плана за нападение срещу Китай. Той включваше ядрени подводници в Източнокитайско море, изстрелване на огневи вал от конвенционални ракети срещу командните и контролните центрове и тактическите бюра на китайската армия, както и удари по електрическата инфраструктура, която захранваше тези места.

Същевременно подводници в Тайванския проток и около китайския град Фуджоу трябваше да изстрелят ракети „Круз” срещу бази на китайските ВВС, известни стационарни ракетни батареи и командни и контролни съоръжения.

От самолетоносачите „Рейгън” и „Нимиц” щяха да излетят американски ударни самолети, да презаредят над морето и да нанесат удари по китайския бряг близо до Тайванския проток, като унищожат бази с ракети земя-въздух, бойни кораби в пристанищата и огромен списък средства за отказ на достъп в района, включително бази с противокорабни ракети, поддържани от китайците в южната част на страната.

Адмиралът призна, че стотици, а дори и хиляди от най-добрите ракети на китайската армия се изстрелват от мобилни установки, и лошият поглед върху района означава, че тези ракети ще оцелеят при всякакво американско нападение.

Райън остана изумен от обхвата и очевидните трудности пред Военноморските сили в тази привидно невъзможна задача. Знаеше, че трябва да зададе и следващия въпрос, но се страхуваше от отговора.

— Какви са прогнозите за загуби на американски сили?

Адмиралът погледна първата страница на бележника си.

— На самолетните екипажи ли? Петдесет процента. При по-добра визуализация тази цифра би била значително по-ниска, но се налага да воюваме в съществуващото бойно пространство, а не както е във военните симулации от миналото.

Райън въздъхна.

— Значи ще загубим сто пилоти.

— Да кажем шестдесет и пет до осемдесет и пет. Ще загубим и други, ако се налагат нови удари.

— Продължавайте.

— Ще загубим и подводници. Не може да се каже колко, но всяка от тях трябва да излезе на плитко и да се изложат на риск във води с активно присъствие на китайската армия и авиация.

Джак Райън се замисли за загубата на подводници. Толкова много млади хора трябваше, докато изпълняват заповедите му, да умрат от най-ужасната смърт, която човек можеше да си представи.

След кратък момент на размисъл той погледна адмирала.

— „Рейгън” и „Нимиц”. Те ще бъдат изложени на пряка опасност при отговор от Китай.

— Абсолютно вярно, господин президент. Очакваме за първи път ракетите „Тун фън” да излетят за бойно ползване. Не знаем колко добри са, но ще е най-голямата грешка да смятаме, че няма да действат така, както ги рекламират. Очевидно нашите кораби имат контрамерки. Но много от тях изискват мрежа и добри данни от спътници, каквито нямаме сега.

В крайна сметка Райън научи, че може да очаква загубата на хиляда до десет хиляди души в Китай. Числото можеше да нарасне експлозивно, ако в отговор китайците нападнеха Тайван.

Президентът запита:

— Според нас това ще спре ли кибернападението срещу Америка?

Този път отговори Боб Бърджис:

— На този въпрос не могат да отговорят и най-добрите мозъци на Агенцията за национална сигурност във Форт Мийд и киберкомандването, господин президент. До голяма степен онова, което знаем за инфраструктурата на китайците за нападение срещу компютърните мрежи и тяхната бюрократична архитектура, е, откровено казано, само теория. Надяваме се да влошим временно възможностите им за кибернападение и да разстроим конвенционалните им системи за нападение около Тайван. Да ги влошим и разстроим временно, с цената на над десет хиляди жертви.

Сега се намеси и адмиралът, въпреки че не беше специалист в тази област:

— Господин президент, позволете да кажа, че кибернападението срещу Америка ще убие повече от десет хиляди души само през тази зима.

— Много уместна намеса, адмирале — призна Райън.

В този момент в залата влезе Арни ван Дам, шефът на секретариата на президента, и прошепна в ухото му:

— Джак, Мери Пат Фоли е тук.

— В Пентагона? Защо?

— Иска да ви види. Извинява се, но казва, че е спешно.

Джак знаеше, че тя няма да е тук без основателна причина.

Обърна се към присъстващите в залата:

— Дами и господа, нека прекъснем за петнадесетина минути и после ще започнем откъдето спряхме.

* * *

Двамата с Фоли отидоха в преддверието на кабинета на командващия Военноморските сили, където ги оставиха насаме. Двамата останаха прави.

— Съжалявам, че трябваше да нахлуя така, но…

— Няма нищо. Какво толкова важно се е случило?

— ЦРУ имат агент под неофициално прикритие, който работи в Хонконг сам, без тяхната подкрепа. Той откри китайския хакер, отговорен за отвличанията на безпилотните самолети.

Райън кимна.

— Онзи, когото убиха в Джорджтаун заедно с хората от Управлението.

— Точно така. Е, ние смятахме, че сме загубили агента, защото той изчезна преди няколко седмици, но сега изплува и прати съобщение от вътрешността на Китай.

След кратка пауза жената продължи:

— Открил е нервния център на кибернападенията срещу Съединените щати.

— Какво значи това? Защото цяла сутрин слушам от генералите тук, че кибернападенията на Китай се водят от оперативни бюра на разузнаването по цялата страна.

Мери Пат отговори:

— Това може да е вярно, но архитектът на цялата стратегия, човекът, отговорен за операциите срещу нас, в момента се намира в сграда в покрайнините на Гуанджоу. Той с персонал от няколкостотин хакери и инженери и няколко сървърни компютъра са на едно място. Място, което вече знаем. Почти сигурни сме, че китайците водят своята кибервойна от тази сграда.

Райън реши, че тази вест е прекалено добра, за да е истина.

— Ако това наистина е така, Мери Пат, ще ограничим значително планираното нападение. Можем да спасим живота на хиляди американци. По дяволите, можем да спасим и хиляди невинни китайци.

— Съгласна съм.

— А този агент? Ако е в Китай, откъде знаем, че онези не са го заловили? Откъде знаем, че китайците не ни дезинформират чрез него?

Защото не е компрометиран.

Откъде знаем това? И защо директор Кенфийлд не е тук, за да ме информира? И как е успял този агент да се свърже с Ленгли, без да се компрометира, след като оттам изтича информация?

Фоли се прокашля.

— Агентът не е говорил с Ленгли. Предаде информацията на мен.

— Директно?

— Е… — поколеба се жената. — Чрез агент.

— Ясно. Значи агентът не е сам?

— Не.

Последва ново кашляне.

— По дяволите, Мери Пат. Какво не ми казваш?

— Джак-младши е с него.

Президентът на Съединените щати пребледня. Не каза нищо и затова Мери Пат продължи:

— Двамата са заминали по своя инициатива. Обади ми се Джак и ме убеди да говоря с вас. Уверява ме, че и двамата са в безопасност и абсолютно нищо не ги застрашава.

— Казваш ми, че точно сега синът ми е в шибания Китай, така ли?

— Да.

— Мери Пат — каза Райън и замълча.

— Говорих с Джак. Той потвърди, че Тун Гуогун и цялата му операция са в сградата на китайската телекомуникационна служба в Гуанджоу. Изпрати снимки и географски координати. Досещате се, че комуникацията с него е нередовна, но имаме всичко необходимо за нападение.

Райън гледаше в една точка на стената. Примигна няколко пъти, а след това каза:

— Мисля, че мога да се доверя на този източник.

Усмихна се, но в усмивката му не се четеше радост, а само решителност. Посочи входа на конферентната зала.

— Разкажи всичко, с което разполагаш, на тези мъже и жени. Ще можем да ограничим нападението и да се съсредоточим върху този нервен център.

— Да, господин президент.

Двамата се прегърнаха. Тя каза в ухото му:

— Ще ги приберем. Ще върнем Джак у дома.

СЕДЕМДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

Джон Кларк замина същия ден с частен самолет от летището, където „Хендли Асошиейтс” държеше своя самолет „Гълфстрийм”. Адара Шърман, която изпълняваше длъжността мениджър на превозите, стюардеса и охрана, уреди всичко за ранния полет до Русия на десет хиляди метра височина над Тихия океан, защото гълфстриймът още летеше обратно от Хонконг, където беше оставил Джак Райън-младши.

Докато Кларк летеше на взетия под наем „Лиърджет”, разговаряше по спътниковия телефон със Станислав Бирюков, шеф на руската Федерална служба за безопасност. Кларк беше направил адски голяма услуга на Бирюков и руското разузнаване предишната година, като почти самостоятелно спаси Москва от ядрено унищожение. Директорът Бирюков беше казал тогава на Кларк, че вратата му е винаги отворена за него и добрият руснак не забравя приятелите си.

Джон Кларк провери тези думи, като каза:

— Трябва да вляза в Китай през Русия с още двама и това трябва да стане до двадесет и четири часа. О, освен това другите двама са китайци, които ще бъдат завързани и със запушени уста.

След продължителна тишина, последвана от тих, почти злобен смях на другия край, руснакът отговори:

— Ех, на какви интересни почивки ходите вие, американските пенсионери. В моята страна ние предпочитаме дачата и слънчеви бани, когато се пенсионираме.

Кларк запита:

— Ще можеш ли да ми помогнеш?

Вместо пряк отговор Бирюков каза:

— А когато стигнете там, Джон Тимофеевич? Ще ви трябва ли помощ във вид на оборудване?

Този път Джон се усмихна.

— Е, щом предлагаш.

Бирюков дължеше услуга на Джон, който знаеше, че всяка помощ от шефа на ФСБ всъщност е индиректна подкрепа за приятеля на Кларк, президента на Съединените щати. Бирюков знаеше, че Кларк би трябвало да работи за Америка в конфликта с Китай, но не и за ЦРУ, което беше добре, защото ФСБ знаеха, че Управлението е компрометирано в Китай.

Джон каза на Бирюков какво би искал да занесе със себе си в Китай и директорът на ФСБ си записа всичко. Каза на Кларк да замине за Москва, където ще го очакват оборудването и военен транспорт, а той ще се погрижи за всички други подробности, докато Джон се наслаждава на полета.

— Благодаря ти, Станислав.

— Предполагам, че после ще трябва да се връщаш обратно?

— Надявам се — отвърна Джон.

Бирюков се засмя отново, защото разбра какво иска да каже Кларк. Ако не му трябва обратен полет, значи е мъртъв.

Бирюков прекъсна връзката, повика своите висши специалисти по оперативната работа и им заяви, че ще се простят с кариерата си, ако не направят каквото трябва, за да се случи това, което иска.

* * *

Кларк и двамата завързани и покрити с качулки пленници пристигнаха в Москва, след което отлетяха с транспортен самолет „Туполев” за Астана в Казахстан. Там ги качиха на самолет с боеприпаси, които заминаваха за Китай. Превозвачът, държавният износител на оръжие „Рособоронекспорт”, често летеше с подобни мисии в Китай и знаеше какво да прави по заповед на ФСБ, без да задава въпроси.

Показаха на Кларк един палет до товарната врата на самолета. На него лежаха няколко зелени сандъка и Джон изчака да остане сам след излитането, за да ги провери. До тях намери и бутилка водка „Йорданов” с написана на ръка бележка.

„Водката е подарък от приятел и дано ти хареса. Останалото… отплата за дълга. Пази се, Джон.”

Отдолу имаше подпис „Стан”.

Джон схвана подтекста на бележката и подаръка. ФСБ считаше тази своя помощ като пълна отплата за помощта, която получи от Кларк и Америка в казахстанската степ.

Транспортният самолет Ил–76 кацна в Пекин точно тридесет часа след като Кларк напусна Балтимор. Агентите на ФСБ на летището взеха сандъците и тримата мъже и ги закараха в тайна квартира на север от града. След час Сам Дрискол и четирима други мъже от начинаещата бунтовническа група „Път към свободата” пристигнаха и ги закараха в своята кошара скривалище.

Доминго Чавес посрещна Джон Кларк на вратата. Дори и в тъмното Динг забеляза кръговете под очите на Кларк и прочете по лицето му колко трудно е понесъл дългото пътуване от Мериленд. Този шестдесет и пет годишен мъж, пътувал над тридесет часа, беше прекосил дванадесет часови пояса и изглеждаше точно така.

Двамата се прегърнаха, после Джон прие зеления чай, който Ин Ин му предложи заедно с чиния фиде в солен соев сос, след което му показаха легло на втория етаж на кошарата. Заключиха с катинар двамата пленници в мазето на обора и разположиха двама въоръжени бойци отвън.

Чавес огледа оборудването, което Кларк донесе от Русия. В първия сандък намери снайперска пушка „Драгунов” с оптичен мерник с осемкратно увеличение и заглушител. Динг познаваше добре това оръжие и незабавно го осениха няколко идеи за предстоящата операция.

След това отвори два еднакви сандъка, които съдържаха по един противотанков гранатомет РПГ–26.

Това оръжие щеше да свърши отлична работа срещу бронирана кола.

Имаше и един голям контейнер с два гранатомета РПГ–9 и осем гранати с опашни стабилизатори.

Останалите сандъци съдържаха радиоапарати с високотехнологични цифрови шифроващи модули, боеприпаси и димни и осколочни гранати.

Динг знаеше, че не трябва да дава противотанково оръжие на „Път към свободата”. Питал ги беше какви оръжия и тактики познават, за да ги използва най-добре при нападението, и реши, че е най-добре двадесетината млади китайци да осигуряват охраната за оттегляне след нападението или пък просто да вдигат много шум с пушките си по време на атаката.

Чавес обсъди операцията с Доминик и Сам. Отначало тримата американци разговаряха дали мисията има изобщо някакви шансове за успех.

Динг не караше никого да участва против волята си.

— Никой не е длъжен да иде. Ще е напечено. По дяволите, та ние дори не знаем колко охрана ще има в конвоя.

Дрискол запита:

— Ние нали ще ги използваме? Имам предвид хлапетата от „Път към свободата”.

Чавес отговори:

— Използваме ги, за да спрем войната. Ще спя по-добре, като знам това. Ще направя всичко по силите си да ги пазя от проблеми, но не се заблуждавайте, че ако успеят да ни приближат до председателя Су, ще стреляме, а после ще се занимаваме с последствията. След това никой от нас няма да е в безопасност.

Включиха китайците в разговора и когато Чавес каза на Ин Ин, че искат да нападнат конвоя с председателя Су, когато влиза в града от Баодин, тя отговори, че може да помогне, като намери информация за маршрута.

Разпънаха една голяма карта на града в кошарата и тримата американци и младата бунтовничка се наведоха над нея.

Ин Ин каза:

— Имаме съзаклятник в полицията в Пекин. Надежден е — давал ни е информация и преди за разни конвои.

— Информация, за да ги нападнете?

— Не. Никога не сме нападали правителствен конвой, но понякога пишем лозунги по надлезите, преди колите да наближат.

— А вашият човек в полицията откъде научава за маршрутите?

— Министерството на обществената сигурност има задача да изпраща полицаи с мотоциклети по надлезите, подходите и изходите от магистралите, за да задържат движението. Нашият човек в полицията участва в патрулите заедно с други полицаи. Казват им за маршрута в последния момент и използват ротационна система, при която им съобщават коя е следващата точка за блокиране едва след като дойде време да тръгнат за нея.

— Сигурно има десетки пътища за конвоя до Джуннанхай.

— Да, така е, но това е, когато влязат в града. Полицията блокира пътищата от шестото околовръстно шосе чак до вътрешността на града. Не можем да ги нападнем преди шестото околовръстно шосе, защото няма да знаем кога нашият човек ще тръгне. Не можем и да чакаме твърде дълго след шестото околовръстно шосе, защото там има прекалено много варианти. Даже и да знаем по кой път се движи конвоят, няма да имаме време за подготовка на нападението.

Дом каза:

— Значи ще трябва да подготвим удара на шестото околовръстно шосе.

Ин Ин поклати глава.

— Не. Там ще разположат много охрана.

Дрискол изстена.

— Май опциите са малко.

Момичето кимна.

— Но това е добре. Има само два логични варианта за конвоя, след като подмине шестото шосе. Пътят за Дзинджоу или Г-четири. Разберем ли кой от тях ще бъде пазен от полицията, ще имаме време да ги пресрещнем, преди да влязат в самия град.

— Малко несигурно звучи.

Чавес каза:

— Петдесет процента вероятност. Ще трябва да застанем по средата между двата пътя и да тичаме към засадата.

В сряда вечерта тримата американци, Ин Ин и двама млади китайци заминаха към двете места за засада с малък микробус със затъмнени стъкла. Много биха искали да разгледат района на дневна светлина, но намериха подходящо място по шосе Г–4 чак в десет вечерта, а на пътя за Дзинджоу откриха удобно място за засада чак след полунощ.

Мястото на шосе Г–4 се оказа по-доброто. Редица дървета от север осигуряваха добро прикритие и път за бързо изтегляне към открити земеделски земи и голямо кръстовище в другия край, което позволяваше Чавес и бунтовниците от „Път към свободата” да се разпръснат из града много бързо след засадата.

Но пътят за Дзинджоу се оказа по-открит. Да, имаше тревисто възвишение, което вървеше покрай северната страна на правото шосе с осем ленти, но южната страна се оказа по-ниска, малко над нивото на пътя, а гъстата гора от блокове и улици зад нея означаваха, че не биха били възможни високи скорости заради сутрешния трафик.

Чавес огледа потенциалното място за засада и обяви:

— Можем да ударим от две страни и да заложим стрелец на пешеходния надлез на север. Ще трябва и някой да стои на пътя зад конвоя, за да не им позволи да се върнат назад.

Дрискол се обърна към Динг в тъмнината.

— Виждал съм доста Г-образни засади. Но не съм чувал за О-образна засада. Не се обиждай, Динг, но според мен има причина никой да не ги прави. И тя е, за да не се изпозастрелят помежду си.

Чавес отвърна:

— Знам, но виж. Ние ще нападаме от всички страни и ако внимаваме със стрелбата, всичко ще е наред. Човекът на надлеза ще стреля надолу. Онзи от южната страна на пътя ще стреля от кола, под нивото на надлеза. Хората от „Път към свободата” ще бъдат на хълма и ще гърмят надолу по конвоя, а пък аз ще съм от другата страна със снайперската пушка със заглушителя и оптиката, за да стрелям от прозореца на някой от апартаментите ето там.

— Как ще влезеш в апартамент?

Динг сви рамене.

— Това са подробности, тапо.

* * *

Върнаха се в кошарата, където вече будният Джон Кларк разглеждаше оръжията от Русия.

Чавес планираше да остави Кларк тук, в кошарата, по време на нападението, а да не го кара да участва в засадата. Притесняваше се, че Кларк ще иска да иде с тях, но се надяваше мъж на неговите години с една здрава ръка да разбира, че няма да е много полезен.

Динг отиде при Джон, който разглеждаше подредените върху сандъците оръжия. Особено го заинтригуваха двата противотанкови гранатомета.

— Как си, Джон?

— Добре — отвърна мъжът, като продължи да проверява облегнатите на стената автомати, дървените сандъци с гранатометите, тенекиените кутии с боеприпаси и гранатите.

Какво си намислил, господин Кларк? — запита Динг, внезапно разтревожен, че Джон сигурно е решил да участва в предстоящия екшън. Според Чавес за това не можеше да става и дума, но не биваше да се прави на началник пред Джон Кларк.

— Мисля си къде искаш да бъда утре сутринта.

Чавес поклати глава.

— Съжалявам, Джон. Но не мога да те взема с нас.

Кларк сега погледна към Чавес, а очите му се присвиха и го изгледаха твърдо.

— Искаш ли да ми кажеш защо, синко?

„Мамка му!”

— Защото ще е трудно. Знам, че ти си печен. Даже го доказа за пореден път онази вечер срещу „Божествена сабя”. Но единственият ни шанс да се измъкнем оттук е да нанесем удар и да бягаме бързо. Знаеш, че не можеш да тичаш с останалите. Даже аз съм твърде стар за тия лайнарщини — каза Динг и се усмихна, като се надяваше така да успокои гнева в погледа на тъста си.

Но изражението на Кларк не се промени и той каза:

— Кой ще стреля с противотанковите оръжия?

Чавес поклати глава.

— Още не съм решил. Ще трябва стрелецът да е най-малко на двеста и петдесет метра назад, което значи, че елиминираме един автоматчик, затова…

Кларк сега се усмихна.

— Проблемът е решен.

— Моля?

— Аз ще си седя с двата гранатомета нагоре по пътя за изтегляне и ще стрелям по твой сигнал. Щом свърша, отивам при камионите.

— Съжалявам, Джон. От пътя за изтегляне няма пряка видимост към шосето.

Кларк отиде при картата. Огледа я за десетина секунди — по пет за всяко заградено с кръг място за засадата.

— Добре тогава. Този надлез ще ми даде пряка видимост към всичко, ако дойдат тук, а ако минат оттам, ето този хълм ще свърши работа.

Динг веднага разбра идеята на Кларк, която се оказа адски добра. Ядоса се на себе си, че сам не се е досетил, но реши, че е така, защото бе прекалено ангажиран да мисли как да не допусне Джон до битката.

Но знаеше, че Джон няма да стои и да чака в кошарата.

— Сигурен ли си?

Кларк кимна — вече коленичил, за да огледа отново противотанковите оръжия.

— Тези неща може да направят разликата между успеха и провала. На теб ти трябва всички да излязат от колите в конвоя. Но ако ги заградим и ги обстрелваме с гранатомети и автомати, може да решат, че е по-добре да си стоят в колите и да се надяват бронята да ги опази, докато дойдат да ги спасят. Обаче ако видят как няколко коли отскачат петнадесет метра във въздуха, знай, че до един ще искат да избягат от колите и камионите.

— Можеш ли да стреляш с лявата ръка?

Кларк изсумтя.

— Дори не съм стрелял с гранатомет с дясната ръка. Няма да се налага да уча нещо наново.

— Ами онези двамата от „Божествена сабя” в мазето? — запита Сам Дрискол.

Кларк му отговори с въпрос:

— Какво за тях? Ти да не си станал гнуслив?

— Шегуваш ли се? Тия шибаняци убиха Гренджър и половината от охраната. И петима служители на ЦРУ, а и опитаха да очистят приятелката на Райън. Чудех се дали ще теглим сламки или ще хвърляме зарове, за да видим кой ще има удоволствието.

Кларк кимна. Нямаше да изпитат удоволствие да убият двамата китайци от специалните сили, но именно те бяха убивали хладнокръвно.

Чавес каза:

— Сам, ти ще караш камиона зад конвоя. Пленниците ще са при теб, ти ще ги убиеш и ще ги оставиш в камиона.

Сам кимна. Преди две години си беше навлякъл малко неприятности, като уби двама спящи мъже, защото се налагаше. Тогава постъпи така, както се налагаше, и сега също щеше да постъпи така, както се налага.

СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТ

Четиринадесет пилоти на самолети F/A–18C от Морската пехота излетяха в тайванското небе в полунощ. Изкачиха се сред тежките облаци над острова и застанаха така, че да изглеждат на радарите на Народната освободителна армия сякаш летят към редовните си патрулни зони в протока, както десетки пъти досега.

Самолетите F–16 на тайванските ВВС напуснаха един след друг своите сектори, сякаш за да освободят мястото на своята смяна, като отново така показваха на китайците, че става дума за поредните изтребители, които защитават острова от нападение през централната линия на протока.

Но не всички самолети летяха така тази вечер. Много от тях, включително тези на Траш и Чийз, бяха оборудвани за нападателна мисия и нямаха за цел просто да се реят в студеното черно небе над международни води.

Не, те летяха към квартала Хуаду на град Гуанджоу.

Напълно зареден с боеприпаси и с допълнително гориво, самолетът на Траш тежеше над двадесет и два тона и реагираше мудно на командите. Сякаш това не беше пъргавият изтребител, с чиито оръдия порази две цели, и съвсем не се държеше както предишния ден, когато Траш свали третия си вражески изтребител — един Су–27 — с ракета AIM–9.

Сега нямаше никакви шансове при въздушна схватка, натоварен с всичките бомби и гориво — подгонеше ли го някой „J-Ю” или Су–27, щеше да се наложи той и останалите да изхвърлят всичките си оръжия от типа въздух-земя от пилоните и да се заемат с оцеляването си.

Можеше да спасят живота си така, но нямаше да изпълнят мисията, за която им казаха, че няма да имат друга възможност.

Докато четиринадесетте изтребителя, които се движеха в групи по два или по четири, приближаваха протока в зоната, от която трябваше да заемат патрулните си позиции, срещу тях не излетяха китайски самолети заради лошото време, а и в утрешния ден щеше да има достатъчно възможности за въздушни схватки.

Срещнаха се с два самолета цистерни на тайванските ВВС над протока, което можеше да се стори ново за китайските оператори на радарите, но не би трябвало да ги разтревожи. Просто всичко трябваше да изглежда така, сякаш групата изтребители възнамерява да лети в патрулните си зони малко повече от обичайното, и да не накара китайците да се замислят.

След като Траш и останалите напълниха резервоарите си, обърнаха на юг, за да поддържат схемата, по която цял месец вече летяха западно от Тайван.

И в този момент нещата станаха интересни.

Траш и тринадесетте останали самолета се гмурнаха от десетте хиляди метра височина и поеха на запад. Увеличиха скоростта, събраха се в максимално компактна група, доколкото това им позволяваше нощта, и поеха по курс, който ги извеждаше от Южнокитайско море.

Траш и Чийз бяха в два от шестте самолета за мисията за обстрелване на сградата на китайската телекомуникационна служба в Гуанджоу — цел, за която двамата пилоти не знаеха много, защото бяха прекалено заети през последните осем часа след първоначалния инструктаж и нямаха време да се интересуват от по-широката картина.

Всеки от четирите други изтребителя „Хорнет” носеше по две еднотонни бомби от типа JDAM, или бомби за директни удари. Тези бомби, модел 84, имаха опашни системи за увеличаване на точността на удара и разстоянието, от което пилотът можеше да ги пусне. Притежаваха невероятна точност, но никой от летците не знаеше дали изобщо ще успее да ги пусне, защото спътниците за глобално позициониране, които летяха над тях, прекъсваха и се включваха като коледни лампички. Решението да използват тези бомби беше взето поради простата причина, че така самолетът, който ги хвърляше, можеше да ги пусне от по-голямо разстояние и да повиши шансовете си за оцеляване.

„Глупавите” бомби се пускаха от по-ниско.

Тази роля се падна на втория екип в мисията — Траш и Чийз. Ако първите четири изтребителя не успееха да хванат позициониращ сигнал, за да пуснат бомбите си, се налагаше да се намеси резервният екип. Двата изтребителя F/A–18 носеха по две еднотонни бомби модел 84. Тези бомби не се различаваха изобщо от времето преди петдесет години, когато ги пускаха от „Фантом” F4 над Виетнам.

Траш знаеше колко смешно е, че въпреки ултрамодерните самолети на САЩ, като F–22 „Раптор” и F/A–18E „Суперхорнет”, с техните най-модерни боеприпаси от типа „въздух-земя”, бомби с лазерно управление и точни до милиметър системи за насочване от спътник, той и неговият водещ пилот отиваха в бой с двадесет и пет годишни самолети, които носеха петдесетгодишни бомби.

Освен шестте самолета, подготвени за нападение над наземни цели, тази вечер летяха още шест други изтребителя с изключителната задача да поразяват въздушни цели. Те носеха пълен комплект ракети и трябваше да посрещат всеки агресор.

Последните два самолета носеха ракети HARM — високоскоростни противорадиационни ракети за унищожаване на ракетните установки на врага по пътя.

Всички пилоти имаха очила за нощно виждане, през които наблюдаваха шлемните си дисплеи и терена отвън, като знаеха, че очилата внасят допълнителен риск в и без това опасната мисия. Ако се наложеше някой от тях да се катапултира, трябваше преди това да се досети да ги свали, защото с тежестта си върху предната част на шлема тези очила щяха да прекършат врата му при ускорението.

* * *

В един и тридесет сутринта изтребителите се носеха бързо и ниско над вълните в югозападна посока. Вече знаеха, че китайците са вдигнали по тревога своите изтребители и че са предупредили крайбрежната охрана, но имаха още малко време, защото китайската армия все още не знаеше какви точно са намеренията на тези самолети.

След като водачът на групата обяви смяна на посоката, самолетите завиха като един на север, направо към Хонконг.

Траш беше единадесети от всички четиринадесет самолета и не отклоняваше поглед от шлемния си дисплей, за да не се удари във водата или в друг изтребител, докато изпълняваше завоя на сто метра над водата. Бързо се усмихна при мисълта, че не знае как е на китайски „Какво става, по дяволите?”, защото предполагаше, че точно това си казват във всяка радарна контролна зала във всяка база на китайската армия по бреговете на север.

Няколко китайски изтребителя излетяха от базите си близо до Тайванския проток и се насочиха към изтребителите „Хорнет”, които летяха бързо към земята. Самолети на тайванските ВВС на боен патрул над Тайван се спуснаха да ги прехванат и изстреляха ракети малко преди централната линия, след което я прекосиха и влязоха в китайската част на протока. Това наруши нападението срещу изтребителите на морските пехотинци, но стана причина за сериозен въздушен бой, който продължи повече от час.

Още изтребители на китайските ВВС излетяха от базите си в Шънджън и Хайнан, за да пресрещнат приближаващите самолети, на които според тях летяха пилоти от Тайван, а не американци. Четири от изтребителите на Морската пехота с боеприпасите за въздушен бой се отделиха, за да се заемат с китайците, изстреляха ракети със среден обсег от разстояние и свалиха три J–5 още преди те да успеят да отвърнат на стрелбата.

Един F/A–18 се взриви на дванадесет мили от брега на Хонконг, поразен от ракета с радарно насочване от китайски J–5, но само след няколко секунди други два китайски изтребителя паднаха поразени от американски ракети.

Останалите от ударната група продължиха да летят напред, ниско и бързо, като префучаваха със скорост от петстотин възела над товарните кораби под тях.

* * *

През последните двадесет и четири часа четири американски ядрени подводници преминаха южно от Хонконг, като се отклониха от зоните, в които патрулираха из Тайванския проток. Докато американските самолети летяха към Хонконг, ракети „Томахоук”, изстреляни от всички подводници, изскочиха от водата, описаха дъги в небето и се понесоха към противовъздушните батареи на брега.

Ракетите успяха да унищожат няколко зенитни системи по посока към пристанище „Виктория” и отвъд него.

* * *

В 2,04 сутринта десет самолета, които все още летяха в група един след друг, се стрелнаха над пристанище „Виктория” в центъра на Хонконг. На височина от сто метра те минаха край хотел „Пенинсюла” с осемстотин километра в час и ревящите двадесет двигателя счупиха прозорците и събудиха всички на километър и половина от канала.

Прелетяха през центъра на Хонконг просто защото хълмовете на север и високите сгради, а също и натовареният морски трафик, щяха да объркат радарната картина на китайците за известно време и те нямаше да могат да изстрелят ракети по нисколетящите самолети, докато не преминат над континенталната част на страната.

Но на радара се появиха още изтребители на китайските ВВС и заради тях последните два изтребителя с ракети за въздушни схватки се отклониха от групата и се насочиха на североизток. Над Шънджън ги нападна група от шест Су–27. И двамата американски пилоти свалиха самолети през първите деветдесет секунди от схватката, а и двата оцелели F/A–18, останали над Южнокитайско море, за да отбиват китайските J–5, също се включиха в мелето.

Противовъздушни ракети улучиха два изтребителя „Хорнет” над Шънджън, но пилотите им се катапултираха. Други два пострадаха от ракети „въздух-въздух”, като единият пилот успя да се катапултира, но другият се разби в хълма Утун и загина.

Четирите американски самолета свалиха шест китайски изтребителя и забавиха останалите, като осигуриха няколко скъпоценни минути на ударната група.

Десетте самолета в нея пресякоха границата с Китай и осем от тях се издигнаха на три хиляди метра. Само Чийз и Траш останаха ниско, като летяха в тъмната нощ и концентрираха напълно вниманието си върху оцветения в зелено терен в очилата за нощно виждане, който бягаше бързо под тях.

* * *

Адам и Джак седяха във взетия под наем апартамент в северната част на Гуанджоу. През изминалите два дни се занимаваха само с едно нещо — да наблюдават сградата на китайската телекомуникационна служба. Направили бяха снимки с телеобектив на Тун Гуогун на дванадесетия етаж, както и на доста други хора, много от които Райън разпозна с помощта на фотоопознавателния софтуер и базата данни на компютъра си.

С вчерашното обаждане на Джак до Мери Пат Фоли, след тридесет и пет опита по спътниковия телефон, завърши работата на Адам по издирането на организацията, за която работеше Джа в Хонконг и която очевидно ръководеше нападенията срещу Америка.

След това двамата се заеха да събират информация с надеждата, че когато Джак се върне в Хонконг и замине за Съединените щати, ще даде снимките на Мери Пат и ще окаже натиск на китайското правителство за арестуването на Тун или поне да ги накара да спрат нападенията.

Райън не очакваше изобщо онова, което щеше да се случи след малко.

С натежали клепачи и завит с вълнено одеяло, той седеше на стола до прозореца пред фотоапарат на триножник, но изведнъж отвори широко очи. От север, далеч отвъд сградата на китайската телекомуникационна служба, на два-три километра, нещо блесна над покривите. Отначало Джак реши, че е светкавица — няколко дни валеше с прекъсвания, но след малко на същото място видя втора, а после и трета светкавица.

До него достигна тих тътен и Джак се поизправи.

Последваха още светкавици, този път от североизток, с още по-силен шум.

— Яо! — обърна се той към Адам, който спеше на рогозка на пода на около метър от него. Мъжът от ЦРУ не помръдна и Джак коленичи и го разтърси.

— Какво има?

— Нещо става. Събуди се!

Джак се върна при прозореца, като сега видя следи от трасиращи куршуми в небето, което значеше само едно — зенитки. Последва още една светкавица от север, чу се взрив и от земята полетя управляема ракета.

— Господи! — каза Джак.

— Нали не нападаме, а? — запита Яо.

Преди Райън да успее да отговори, иззад блока, в който се намираха, се чу звук, сякаш някой раздира небето. Това беше звук от реактивен двигател, или по-скоро много реактивни двигатели, и небето се озари от още светлинки на трасиращи куршуми.

Джак знаеше, че Мери Пат би го предупредила за нападението, ако комуникациите по спътниковия телефон не бяха толкова зле. Той попреувеличи, като й каза, че е на „около километър и нещо” от сградата, но пък Мери Пат можеше да го каже на баща му, който точно сега имаше по-сериозни грижи, и притесненията, че ще арестуват сина му в Китай близо до нервния център на кибератаките, щяха да му дойдат в повече.

Сега, изглежда, Америка нападаше сградата на по-малко от километър от мястото, където се намираше Джак Райън-младши.

Докато Райън все още осмисляше гледките и звуците около себе си, Адам Яо взе фотоапарата с триножника и каза:

— Да тръгваме!

— Къде?

— Не знам — отговори Яо, — но няма да стоим тук!

Имаха готовност да се махнат бързо, ако бъдат разкрити — всичките им вещи се намираха опаковани в два сака, а колата на Адам пред входа беше заредена с гориво и готова за път. Двамата заедно нахвърляха останалата част от нещата си в саковете, угасиха лампите и се втурнаха надолу по стълбището.

СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТ

Двата самолета „Хорнет” за борба със зенитни ракети се отделиха от четирите изтребителя с бомби и се позиционираха като лесни мишени, но с помощта на авангардното си електронно оборудване и ракетите си локализираха и унищожаваха зенитните ракетни системи още щом те се разкриеха.

Траш и Чийз летяха възможно най-ниско под и зад останалите осем самолета. Летяха над Перлената река, която завиваше надясно през центъра на Гуанджоу, като в някои случаи крилете им се намираха на не повече от сто метра от жилищните сгради около тях. След това се отделиха на север, завиха над града и в този момент по курса им загърмяха зенитки. Трасиращите куршуми се стрелкаха като искри в небето пред тях. Траш забеляза как далеч отпред излитат ракети, които със сигурност целеха изтребителите над него, но знаеше също, че ако се наложи да хвърли бомбите си, ще трябва да се разкрие по същия начин и ще се озове в най-лошата ситуация — между зенитките и опасния терен тук, долу, и зенитните ракети по-горе.

Четирите щурмови изтребителя с бомби JDAM се обадиха един след друг по радиостанциите и обявиха, че нямат сигнал от глобалната позиционираща система, която трябваше да води умните им бомби до целта. След няколко секунди Траш чу по радиото вик на един от пилотите, който, улучен от зенитна ракета, се катапултираше. Един от изтребителите за борба със зенитни ракети се насочи към батареята, но в същото време във въздуха полетяха още ракети. Друг от пилотите премина в отбранителен полет срещу една от ракетите — отдели се от остатъка от групата и се зае да маневрира рязко нагоре и надолу и да изстрелва топлинни примамки.

Наложи се още един пилот с умни бомби да премине в отбрана и да се освободи от оръжията си, за да маневрира. Вторият самолет от неговата двойка остана във формацията и се оказа първият, застанал на линия към целта.

Все още не получаваше спътников сигнал, което значеше, че бомбата ще лети слепешката, но той можеше да я пусне като обикновена, глупава бомба и да се надява на най-доброто.

Премина в пикиране към целта от четири и половина километра височина.

Зенитни оръдия го улучиха на разстояние четири мили южно от сградата на китайската телекомуникационна служба. Траш видя от мястото си над реката как самолетът избухна, започна да пада настрани, с наведено към града ляво крило, и се понесе към сградите отдолу.

Траш чу в слушалката си отмерено „Катапулт!” и видя как фанарът на кабината отлетя, последван от пилота.

След успешния удар зенитките засилиха стрелбата. Още един ударен самолет се наложи да изхвърли боеприпасите си и да побегне на юг.

* * *

Траш осъзна, че сега всичко зависи от него и от Чийз. Единственият останал „Хорнет” с умна бомба не можеше да се нареди за втори заход, защото скоро щеше да се наложи да изхвърли бомбите си и да се спасява от бесния огън с ракети и оръдия и от бандитите, за които научиха, че идват от изток и заради които град Гуанджоу щеше да се превърне в мелачка за американски самолети.

В този момент се обади Чийз:

— „Магия”, започваме нападение.

— „Магия две-две”, разбрано.

Траш и Чийз се издигнаха заедно на триста метра височина и почти едновременно превключиха оръжейните си системи за пускане на бомбите. Траш знаеше, че четири тона желязо щяха да се отразят унищожително на дванадесететажната сграда, но едва ли щяха да я съборят на земята. Той само трябваше да следва Чийз и да вкарат осемте тона бризантен експлозив един след друг и напълно да опустошат тази сграда.

— Десет секунди — обади се Чийз.

Точно пред кабината избухна снаряд и накара Траш рязко да дръпне глава назад. Самолетът му се поразклати и загуби малко височина, но летецът го дръпна нагоре и изравни в мига, когато Чийз отново се обади:

— Пускаме.

Чийз пусна своите бомби, а след секунда и Траш се освободи от товара си, като самолетът веднага стана по-пъргав. От опашните секции на всяка бомба излязоха парашути, които ги забавиха, за да могат изтребителите да се отдалечат на безопасно разстояние преди взрива.

Траш рязко избяга от зоната, в която щяха да се разлетят осколки.

Видя пред себе си пламъците от двигателите на Чийз, който рязко зави наляво и надолу, за да се отдалечи от предстоящата експлозия.

Някакъв блясък от север привлече вниманието му.

— Ракета! — каза той.

— „Магия две-едно” в отбрана! Следи ме ракета! — отговори Чийз.

* * *

От паркинга пред жилищния блок Джак Райън наблюдаваше тъмните самолети, които префучаха отгоре. Райън не видя да падат бомби, но в един момент сградата на китайската телекомуникационна служба на по-малко от километър от него избухна в пламъци и дим и от нея се разлетяха отломки.

Земята под краката му се разтресе от страхотния шум, а във въздуха се издигна огнен облак сиво-черен дим.

— Посрани боже! — каза Джак.

Яо изкрещя:

— Скачай в колата, Джак!

Джак се подчини и Адам каза:

— Не искам да съм единственият китаец, който точно сега вози американци из Гуанджоу.

Когато запали двигателя, двамата мъже вдигнаха поглед към небето, където след приглушена експлозия на няколко мили на север един изтребител се понесе рязко надолу към града.

— „Магия две-едно” улучен! — обади се Чийз малко след като Траш се спусна надолу със самолета си. — Самолетът не реагира! Нищо не работи!

— Скачай, Скот! — изкрещя Траш.

Но в този момент самолетът на Чийз се преобърна надясно, а после носът му се насочи надолу, на двадесет метра над земята.

Пилотът не се катапултира.

Самолетът се удари в улицата с носа напред, със скорост над шестстотин километра в час, и от него се разхвърчаха парчета метал, стъкло и композитни материали. Избухна пламък, който се завъртя заедно със самолета и угасна едва когато потрошената машина се изтърколи в голям дренажен канал и се покри с пенлива вода.

— Не! — изкрещя Траш. Не беше видял седалката или парашут и знаеше, че Скот не можеше да се катапултира, без той да го види, но въпреки това, докато прелиташе над разрушената машина, погледна към небето над себе си в отчаян опит да зърне сивия парашут в нощното небе.

Но не откри нищо.

— Тук „Магия две-две”. „Магия две-едно” падна, координатите са… Не виждам парашут.

От Командния център отговориха лаконично:

— Разбрано, „две-две”. „Магия две-едно” е паднал някъде под теб.

Траш вече не можеше да направи нищо за Чийз и трябваше да се маха оттук. Бутна лоста за газта докрай напред. Форсажът се включи веднага, като почти изправи самолета вертикално и принуди пилота да опре глава назад в седалката, докато тежката двадесет и два тона машина се издигна бързо като ракета в нощното небе.

Очите на младия морски пехотинец оглеждаха трескаво дисплея пред него. Височина хиляда, хиляда и триста, хиляда и петстотин метра. Висотомерът се въртеше като ротативка.

След това провери вертикалната подвижна карта на дисплея. Виждаше как Гуанджоу бавно се смалява. Твърде бавно според Траш. Той искаше да вкара между себе си и целта много време, разстояние и височина.

Три хиляди метра.

До момента Траш се беше интересувал само от това, което виждаше вътре в кабината. Индикаторите за заплаха за момента не показваха нищо освен няколко чужди самолета на седемдесет мили източно от него, които обаче се отдалечаваха, несъмнено към военноморските изтребители F/A–18, които атакуваха кораби в протока.

Три хиляди и петстотин метра.

Вече се намираше над южната част на града.

Едно пиукане в слушалката привлече вниманието му и той погледна дисплея.

Оказа се, че е осветен от зенитен радар на югоизток. След две секунди го прихвана и друг радар, точно под него.

— Изстрелване на ракета.

Зави рязко наляво, а после надясно, обърна се по гръб над Гуанджоу, след което с петкратно претоварване зави надясно и топлинните примамки, които изстрелваше, описаха дълга и широка дъга.

Това не свърши работа. Една ракета „земя-въздух” се взриви на няколко метра от лявото му крило и осколките й пробиха крилото и корпуса на самолета.

— „Магия две-две” ударен! „Магия две-две” ударен!

Лампата за пожар в левия двигател светна. Незабавно последва гласовото предупреждение „Обща тревога”, а след това и „Пожар в левия двигател. Пожар в десния двигател”.

Траш спря да слуша „Кучката Бети”. Шлемният му дисплей запримигва и пилотът опита да улови колкото може повече данни, докато дисплеят все още работеше.

Във въздуха имаше друга ракета. Дисплеите в кабината може и да отказваха, но предупреждението в слушалката се чу ясно.

Траш опита да задържи самолета в хоризонтален полет и натисна газта напред докрай, за да набере скорост.

Лостът за управление се движеше трудно, а подаването на газ не даде резултат.

Угасналият F/A–18 загуби подемна сила, наведе нос и се превъртя надясно. Траш погледна през прозрачния шлемен дисплей и видя трепкащите светлини на града. Докато самолетът се превърташе и падаше, цялото осветление в кабината угасна. Настъпи непрогледна тъмнина.

Ужасен, докато опитваше да прецени какво да прави, Траш осъзна, че самолетът му е влязъл в „свредел” и пада над южната част на града, където делтата на Перлената река се разстилаше към морето.

Светлините на Гуанджоу и крайните му квартали се редуваха с тъмнината на реката, нейните притоци и земеделските земи с делтата.

— „Магия две-две” катапултира!

Траш бързо свали очилата за нощно виждане от скобата на шлема и ги захвърли настрани, а после посегна между коленете си, стисна дръжката за катапултиране с две ръце и я издърпа нагоре. Това доведе до отварянето на две газови бутилки под него, чиито разширяващи се газове преминаха рязко по тръбите из кабината и изпълниха няколко автоматични функции. Включиха топлинни батерии на седалката, натиснаха едно бутало, което я освободи, задействаха няколко скрити превключвателя за изхвърляне на фанара, после се отвори друга газова бутилка и газът от нея стегна раменните му ремъци плътно към седалката, за да го държат в правилната позиция за безопасно катапултиране.

Последната функция на газа беше да премине през входа на вентила за задействане на поставения в него патрон с газ със закъснение от 0,75 секунди.

Газът от този патрон премина към системата за включване на катапулта.

Системата включи пиропатроните за изстрелване на фанара и бутна седалката нагоре по насочващите релси.

Когато Траш и седалката отскочиха нагоре по релсите, се включиха аварийната система за кислород и аварийният радиомаяк, а ограничителите в долната част на седалката стегнаха здраво пищялите на краката му.

До този момент Траш се движеше от газове, но когато седалката достигна горния край на направляващите релси, се включи ракетният двигател под него, изстреля го извън кабината и го изпрати на четиридесет метра от самолета.

Отвори се спирачният парашут и дръпна шумно основния купол в студения въздух, а Траш и седалката достигнаха максималната височина, увиснаха там за момент и после се понесоха надолу.

Траш се въртеше във въздуха, стиснал здраво очи, но изкрещя, защото знаеше, че не му остава много време до земята. Ако парашутът му не се отвореше напълно през следващата секунда, той щеше да се удари в земята с над сто километра в час.

Напрегна всеки мускул в тялото си, за да се подготви за удара, макар да знаеше, че той ще го убие мигновено.

„Моля те, Господи помогни ми…”

Коланите на парашута, които забавиха падането му, се стегнаха рязко и притиснаха топките, гърдите и гърба му. За по-малко от две секунди тялото му премина от свободно падане в напълно изправено положение, но ударът изкара въздуха от дробовете му.

Преди да успее да си поеме дъх, се блъсна странично в малък рибарски фургон до водата, който се разтресе от удара.

Инерцията и парашутът го дръпнаха рязко върху покрива на фургона и го събориха на асфалта. Пилотът падна на дясната си страна и чу отвратителен звук от пукане на кости в дясната си китка.

Траш изкрещя от болка.

Вятърът дърпаше парашута и пилотът се опита да се освободи от него с лявата си ръка, защото дясната висеше безпомощно надолу.

Парашутът го издърпа на обрасъл с тръстика бряг, където Траш успя да се изправи на колене, но един порив на вятъра го дръпна напред и го вкара във водата. След като сензорите в коланите му доловиха вода, ги отделиха от него — макар и животоспасяваща, тази вградена в парашута система не го освободи навреме и течението на реката го понесе.

Докато падаше във водата, Траш дочу вой на сирени.

СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДЕМ

Адам Яо и Джак Райън караха бясно на юг из града, когато видяха как ракетата удари американския „Хорнет”. Видяха как самолетът се понесе на юг, излезе от осветената зона над града и се изгуби в тъмнината над делтата на Перлената река, после падна и двамата забелязаха пламъка от двигателя на катапултиращата седалка, която се скри зад сградите на километър и половина от тях.

Адам ускори по улица „Нанша ган”, за да стигне при сваления пилот преди полицията или военните, които със сигурност нямаше да се бавят. По това време на нощта нямаше много коли, но пък така малката му кола биеше силно на очи из почти празните улици.

И двамата знаеха, че са тръгнали за зелен хайвер, но не можеха да си идат, без да узнаят съдбата на онзи пилот.

Сега из целия град имаше китайски военни наред с местната полиция, поради което двамата американци се чувстваха нервни, но по пътя им нямаше бариери или прегради. Нападението определено беше изненадало града и затова военните и полицията само караха натам-насам в търсене на пилота или в разговори е хора, излезли, за да видят какво става.

Но Адам и Джак имаха преднина — вече се намираха извън покрайнините.

Над главите им префучаха големи транспортни хеликоптери и се изгубиха някъде на юг в нощта.

— Отиват там, където и ние — каза Джак.

— Гарантирам го — съгласи се Яо.

* * *

Двадесет минути след като самолетът се разби и пилотът катапултира, Яо и Райън минаха край мястото с падналия изтребител — едно поле до приток на Перлената река. Хеликоптерите бяха кацнали там и бойците, които докараха, навлизаха в голяма горичка на изток. Райън виждаше лъчите на прожектори по дърветата.

Адам подкара колата, като каза:

— Ако пилотът е сред тези дървета, значи ще го хванат. Нищо не можем да направим. Но ако е отишъл в реката, ще е отплавал надолу. Поне това можем да проверим.

Яо зави при реката и подкара между редици от бараки, в които местните пазеха зърно и тор, както и оборудване за работа в близките оризища, а после поеха по тесен черен път. Яо погледна часовника си — минаваше три сутринта и щеше да е истинско чудо, ако срещнеха някого тук.

След десет минути бавно каране покрай реката мъжете забелязаха светлините на прожектори от един мост на няколкостотин метра надолу. Джак извади бинокъла на Адам от сака и видя през него четири цивилни коли на моста и група мъже, също в цивилни дрехи, които гледаха напрегнато водата.

— Тези са се сетили за същото като нас — каза Джак. — Ако пилотът е в реката, ще мине точно под тях.

Адам продължи напред, докато стигна един паркинг край склад близо до моста, и спря колата там.

— Тук скоро ще гъмжи от военни и полиция. Ти се скрий на задната седалка на колата. Аз ще ида до моста да видя какво става.

— Добре — отговори Джак. — Но ако има нещо, викни ме.

Яо излезе от колата и остави Джак в пълна тъмнина.

На моста Яо се озова сред десетина цивилни и двама войници. Те псуваха пилота. Някой каза, че градът е нападнат от тайвански самолети, но другите му отвърнаха, че е глупак, защото Тайван би нападнал Китай само ако иска да извърши самоубийство.

Всички се взираха във водата, убедени, че пилотът е паднал в реката, но Адам не намери нито един сред тях, който наистина да е видял парашута.

Разговорите на моста приличаха на семинар за изливане на гнева — всеки обясняваше какво би сторил на пилота, ако той се случи да го измъкне от водата. Войниците имаха автомати, разбира се, но много от другите мъже стискаха в ръце гребла, вили, парчета тръба или щанги за гуми.

Яо знаеше, че за пилота, ако е оцелял и е успял да избегне залавяне близо до мястото, където се разби самолетът, е по-добре да попадне в ръцете на войници от редовната армия, отколкото на тази или всяка друга група будни граждани, които го търсеха навсякъде.

Един мъж от групата с фенерче в ръка отиде на другата страна на моста, за да огледа водата. Тъй като всички смятаха, че биха забелязали човек във водата на сто метра преди моста, никой не беше се досетил да види какво става надолу по течението.

За удивление на Яо мъжът извика — каза, че е видял нещо. Яо и останалите изтичаха до отсрещния парапет и се взряха в кафявата вода, където наистина видяха човек. Мъжът лежеше с разперени ръце и крака и носеше зелен костюм на пилот, но нямаше шлем. Адам реши, че тъй като лежи с лице нагоре, летецът можеше просто да е в несвяст, а не мъртъв, както изглеждаше.

Яо натисна бутон на телефона си, за да избере последно набрания номер — този на Джак.

Като отстъпи малко назад от парапета, един от войниците изстреля откос с автомата си към тялото, което плаваше надолу по течението и излезе от светлината на фенерчето. Лъчите на няколко други фенерчета го последваха в тъмнината.

Всички затичаха по брега или към колите си, побеснели от желанието да са първите, които ще извадят онзи дявол от водата.

Джак вдигна телефона и Яо каза:

— Сядай зад волана и тръгвай на юг веднага!

— Тръгвам.

Джак качи Адам в колата и потегли бясно по черния път край реката. Двамата бързо подминаха всички, които тичаха край брега, но доста по-напред имаше три други коли.

Не изминаха и половин километър, когато стигнаха до колите, които се оказаха паркирани до пътя. Брегът на реката се намираше на четиридесетина метра надясно и лъчите на фенерчетата осветяваха крайречната растителност.

— Хванали са го — каза Яо. — По дяволите!

— Няма да стане — отвърна Джак и спря колата до другите. Бръкна в сака на Адам и измъкна нож, след което бързо излезе и каза на Адам да го последва.

Но не хукна веднага към хората, които викаха и вдигаха шум на брега. Вместо това изтича при трите коли и прободе с ножа по две гуми на всяка. След това, докато гумите съскаха, двамата изтичаха в тъмното към мястото, където лъчите на фенерчетата танцуваха върху водата.

* * *

Двадесет и осем годишният Брандън Уайт беше висок метър и осемдесет сантиметра и тежеше седемдесет и пет килограма. Не внушаваше страх, освен ако не е в кабината на своя изтребител, с шлем и с пръст на бутона за стрелба. В този момент, легнал на каменистия и покрит с трева бряг, заобиколен от мъже, които го ритаха и удряха, със счупена ръка и почти достигнал състояние на хипотермия и пълно изтощение, той приличаше по-скоро на парцалена кукла.

Около него стояха тринадесет души. Но преди първия ритник по главата той не беше видял никого. След това стисна очи, опита веднъж да стане, но не успя дори да се изправи на колене заради сипещите се удари.

На гърдите в костюма си имаше пистолет, но при всеки опит да вдигне лявата си ръка и да извади нагласеното за дясната му ръка оръжие някой го събаряше или му дръпваше ръката.

Накрая някои извади оръжието от кобура и го насочи към главата на Брандън. Друг изби пистолета от ръката му и настоя да млатят пилота до смърт.

Траш усети как едно от плаващите му ребра се пука, а след това почувства остра болка в бедрото си. Някой заби там вила за сено и той извика от болка, след което забиха вилата отново, а той ритна с другия си крак към нападателя, но улучи металното сечиво с върха на обувката си и си счупи един пръст.

След това дочу стенание от друг, което му се стори странно, защото само той тук понасяше ритници, и объркан, отвори очи и видя как на земята падна фенерче. Един от нападателите му се стовари до него, а после другите се развикаха на китайски, шокирани и изненадани.

Гърмежът от автомат до него го накара да потръпне. Последва втори изстрел и един войник падна върху него. Брандън посегна към автомата със здравата си ръка, но нямаше сили да стреля с него без другата. Един от изпадналите в паника мъже опита да измъкне автомата, но Брандън го затисна с тялото си с последни сили.

Сега във въздуха проехтя дълъг откос автоматична стрелба и той усети и чу как хората около него отскачат, падат, стават и тичат. Чу как някои паднаха във водата, а други затичаха край нея, като шляпаха с крака по тинестия бряг.

След още един автоматичен откос Брандън отвори очи и видя паднали прожектори край речния бряг. Лъчът на единия осветяваше въоръжен мъж — по-висок и по-едър от нападателите си и за разлика от тях, с хартиена маска на лицето.

Мъжът коленичи над един китайски войник, проснат в тревата, извади пълнител от джоба на гърдите му и презареди автомата. После се обърна към някой по-нагоре на брега и каза:

— Качи се в колата. Аз ще го занеса дотам.

„Нима говореха на английски?” — запита се Траш.

Мъжът коленичи над него и каза:

— Хайде да те водим у дома.

* * *

Джак Райън-младши помогна на ранения пилот да се качи на задната седалка и се настани до него. Адам натисна рязко газта и малката кола се понесе бързо на юг, като подмина няколко от цивилните, прогонени преди малко от Райън с автомата на войника, чието гърло преряза с ножа си преди минутка.

Адам не познаваше пътищата, но знаеше със сигурност, че нямат никакъв шанс да отидат далеч с колата, която съвсем скоро тези мъже щяха да опишат на военните.

Замисли се за хеликоптери във въздуха, полицейски блокади, конвои с войници, тръгнали да търсят пилота и спасилите го шпиони.

— Трябва ни друга кола — каза той на Райън…

Джак отвърна:

— Добре. Опитай да намериш микробус, за да сложим този да лежи. Много е зле.

— Добре.

Джак се вгледа в очите на пилота. Виждаше болка, шок и объркване, но знаеше, че е жив. На гърдите на костюма му пишеше „Уайт”.

— Уайт? — каза Райън. — Ето ти вода.

Отвори една бутилка, която извади от сака на Адам, и я наведе над устата на капитана от Морската пехота.

Пилотът пое бутилката със здравата си ръка и отпи.

— Наричай ме Траш.

— Аз съм Джак.

— И друг самолет падна. Преди моя.

— Да. Видяхме го.

— Пилотът?

Райън поклати бавно глава.

— Не знам. Не видях какво стана.

Траш затвори очи и остана така дълго време. Джак реши, че е припаднал. След малко каза:

— Чийз.

Пилотът отвори очи.

— Кои сте вие, момчета?

Джак отговори:

— Приятели сме, Траш. Ще те закараме на безопасно място.

— Кажете ми, че тази проклета атака си е струвала.

— Дали си е струвала? — запита Джак. — Ти не знаеш ли какво ударихте?

Някаква сграда — отговори Траш. — Знам само, че двамата с Чийз я заковахме в задника.

Колата удари дупка в пътя, при което двамата мъже отзад се раздрусаха и пилотът изстена от болка. Адам пое по един по-широк път, който водеше на югоизток от град Шънджън.

Джак се люшна настрани, но после се изправи и каза:

— Капитане, онова, което направихте, може да е предотвратило цяла война.

Траш отново затвори очи.

— Глупости — каза той бавно. След малко заспа.

СЕДЕМДЕСЕТ И ОСЕМ

Денят започна типично за Пекин — сив, с гъста мъгла и покрито с облаци небе, което не позволяваше да се види много от изгряващото слънце над тях.

Групата от двадесет и петима китайци и американците отиде по местата си с четири автомобила. Една лека кола, пикап и два микробуса.

Дрискол караше тежкия пикап. На седалката зад него се намираха двамата завързани мъже от „Божествена сабя” Жерав и Бекас.

След като сутрешното движение изпълни улиците, заваля дъжд и Кларк и Чавес се настаниха с групата си на „Кунчън” — двупосочна асфалтирана улица, която минаваше от север на запад към две потенциални места за засада. В тихата улица стояха паркирани общински автобуси в дълга редица до бетонна канавка, която водеше дъждовната вода към канал под пътя.

Американците се чувстваха невероятно открити тук. Колите им бяха пълни с китайски бунтовници, оръжие, боеприпаси, инкриминиращи карти, радиостанции и други неща.

А също и с двама мъже със завързани ръце и крака и залепени с изолирбанд уста.

Ако някой полицай решеше да се отбие при тях, щяха да го елиминират бързо и чисто, но знаеха, че в подобен случай нещата бързо могат да загрубеят.

Пътят наистина предлагаше достатъчно усамотение, но югоизточно от тях се виждаха няколко високи жилищни блока. Но тръгнеше ли сутрешният трафик, улица „Кунчън” нямаше да остане така спокойна.

Осем часът дойде и отмина, а после стана и осем и половина. Дъждът се засили и някъде на север блесна светкавица, последвана от гръм.

Чавес нареди двата микробуса да се преместят на други места в квартала. Така щяха да се забавят при заемането на позиция за засада, но Дннг се притесняваше повече да не ги разкрият, преди още да са имали възможност да стрелят по конвоя.

В осем и четиридесет и пет Карузо застана до преводачката на тротоара при микробуса и каза:

— Ин Ин. Време е да се обадиш на своя приятел от полицията.

— Знам.

— Едно, ако е по суша, и две, ако е по вода — добави Доминик.

Ин Ин го изгледа.

— По земя ще е. Определено. В Пекин няма море.

— Не ми обръщай внимание.

Жената вдигна една радиостанция, която излъчваше постоянно разговори, но Доминик изобщо не си правеше труда да разпознае и една-единствена смислена дума.

Изведнъж прозвуча кратко и рязко като лаене обаждане от мъжки глас и Ин Ин се извърна толкова бързо, че стресна Доминик.

— Улица, Дзинджоу” — извика тя.

Доминик веднага включи своята радиостанция.

— „Дзинджоу!” Всички да тръгват!

Чавес се обади до своята група, когато автомобилите поеха към целите си:

— Ще действаме, както говорихме снощи. Не забравяйте, че на карта нещата са различни. Стигнем ли, няма да е така, както го видяхме на тъмно, нито пък както е на картата. Ще имате само няколко минутки време да се нагласите. Не търсете идеалното място, а най-доброто, което можете да намерите за времето, с което разполагаме.

Сам, Джон и Доминик отговориха с „Разбрано” и Динг се зае със своята част на операцията.

* * *

Чавес замина с микробус с трима бунтовници, които не знаеха и дума на английски. Но въпреки че не можеха да комуникират с американеца, знаеха какво трябва да правят от Ин Ин. Паркираха пред шестетажен блок и изтичаха вътре. Двама останаха долу, за да охраняват входа, докато Динг и последният от тримата взеха дългите пластмасови чанти и се отправиха към стълбището.

Стигнаха на четвъртия етаж и спряха пред апартамент в северозападната част на сградата. Младият китаец почука и извади малък пистолет „Макаров” от якето си, докато чакаше да му отворят. След тридесет секунди почука отново. Чавес слушаше радиостанцията на гърдите си и нервно пристъпваше от крак на крак.

Другите вече тичаха да заемат местата си, а той стоеше тук, в коридора, и чакаше учтиво да му отворят.

Накрая Чавес отмести леко китаеца и изби вратата с ритник.

Апартаментът се оказа обзаведен, но в него нямаше хора.

Китаецът имаше задача да пази Чавес от всеки, който влезе в апартамента. Той остана в хола, за да наблюдава вратата с насочен автомат, докато Чавес търсеше подходящо място за снайперска стрелба.

Американецът изтича до прозореца на спалнята и го отвори, след което се върна назад в тъмната стая, бутна една тежка дървена маса до задната стена и легна на нея, като облегна пушката на раницата си.

През прицела с осемкратно увеличение огледа пътя наоколо сто и петдесет метра от себе си — съвсем добро разстояние.

— Динг е на позиция.

Огледа ниския склон от другата страна на пътя и видя единия микробус. Вратите му бяха отворени и вътре нямаше хора.

* * *

Доминик Карузо изпълзя сред високата и мокра от дъжда кафява трева, като се надяваше, че всички знаят какво трябва да правят. Вдигна глава и избра мястото — на петдесет метра от южното и на около шестдесет и пет от северното платно на улицата, където съвсем скоро щеше да премине конвоят. Той разположи Ин Ин от дясната си страна и я накара да каже на останалите петнадесет бунтовници да се разпръснат през около два метра един от друг.

Оттук можеха да обстрелват отвъдното платно, по което щяха да минат колите.

— Доминик на позиция.

Чавес се обади от снайперското си гнездо на югоизток от улицата:

— Доминик, останалите с теб ще стрелят напосоки. Искам много внимателно да работиш с гранатомета. Всеки път, когато стреляш, ставаш мишена, затова преди да повториш, се мести зад друго прикритие.

— Разбрано.

* * *

Сам Дрискол се намираше на два километра южно от мястото на засадата, паркирал до пътя пълния с бетонни тухли пикап с четири врати. Жерав и Бекас се намираха до него с качулки на главите и завързани. Конвоят — седем черни коли и джипове и два големи военни камиона — мина покрай него. Сам знаеше, че във всеки от камионите вероятно има петнадесет до двадесет бойци и още двадесетина или повече охранители в останалите коли. Той съобщи това по радиото, извади един пистолет „Макаров” от колана си, излезе от камиона и застреля спокойно Жерав и Бекас в гърдите и в главите.

Смъкна качулките им и разкъса лентите, с които бяха завързани, а после метна два стари автомата „Тип” 81 пред тях.

След няколко секунди подкара пикапа и ускори, за да настигне конвоя. Последва го черна кола с четирима мъже от „Път към свободата”.

* * *

Джон Кларк носеше хартиена маска на лицето си и слънчеви очила, които изглеждаха нелогично в гръмотевичната буря. Той и китайският бунтовник с него носеха два големи дървени сандъка един върху друг. Изкачиха се на закрития надлез за пешеходци, който минаваше над широката улица на сто и петдесет метра североизточно от мястото на засадата. Един полицай беше изоставил мотоциклета си и крачеше доста преди тях. Десетки други мъже и жени влизаха и излизаха от надлеза, тръгнали на работа или към спирките на обществения транспорт от двете страни на шосето.

Мъжът от „Път към свободата” с Кларк имаше задача да обезоръжи полицая, преди Кларк да стреля по конвоя. Джон се надяваше, че уплашеният на вид млад бунтовник ще има достатъчно смелост да се справи или дори да застреля полицая, ако се наложи. Но нямаше възможност да се заеме сам с тази задача и затова, когато пристигнаха на мястото си точно над северната част на улицата, забрави за полицая и се приготви. Остави сандъците на асфалта до парапета и махна на младия бунтовник да се заеме с полицая, след което клекна, отвори сандъците с лявата си ръка и бръкна в горния, за да махне предпазителя на първото оръжие.

И в същото време се обади по радиостанцията си за първи път.

Кларк на позиция.

Пешеходците около него все още не осъзнаваха какво става.

— Имаме около тридесет секунди — обади се Дрискол.

* * *

Председателят на Централната военна комисия на Китайската народна република Су Къцян се намираше в четвъртата кола от конвоя с общо девет автомобила, заобиколен от петдесет и четирима мъже с автомати, картечници и гранатомети. Както винаги, той не обръщаше внимание на охраната си. Мислеше само за работата си, а тази сутрин тя включваше предимно документите в скута му — най-новите доклади от Тайванския проток и от военния окръг Гуанджоу.

Вече ги беше прочел, но щеше да ги чете отново.

Кръвта му кипеше.

Тун беше загинал. Това го нямаше в документите. Су го научи в пет часа сутринта след идентифицирането на тялото, извадено от отломките на две части. Сред загиналите имаше деветдесет и двама хакери, мениджъри и инженери от „Призрачния кораб”, а и много ранени. Сървърите бяха унищожени и информираха Су, че веднага след това комуникациите по секретната мрежа на Министерството на отбраната са се засилили, спътниковите връзки се възстановили и няколко от атаките на Центъра в Съединените щати за проникване във важни банкови и телекомуникационни мрежи са били спрени.

Операцията на Центъра с програми роботи продължаваше отказа на достъп до интернет архитектурата на Америка, но нямаше кой да следи троянските коне в мрежите на Министерството на отбраната и тези на разузнавателната общност и китайската армия и Министерството на обществената сигурност вече не знаеха какво става там.

Това се оказа истинско бедствие. Единственият и най-силен контраудар, който Америка можеше да нанесе на Китай. Су разбираше това и знаеше, че днес ще трябва да го признае пред Постоянния комитет.

С нежелание признаваше, че е трябвало да осигури по-добра охрана за мрежата на Тун. Имаше извинение, при това валидно — сградата на китайската телекомуникационна служба беше временно място за операцията, защото нямаше къде да ги настанят така бързо след компрометирането в Хонконг. Но не можеше да прости своите грешки. Да, след като всичко свърши и Южнокитайско море, Тайван и Хонконг се окажат в китайски ръце, той щеше да уволни онези, които отговаряха за преместването на Тун в Гуанджоу, но за момента трябваше да даде откровена оценка на щетите от нападението миналата нощ.

Тази оценка му трябваше по една-единствена причина.

Днес на срещата на Постоянния комитет щеше да обяви намерението си да нападне самолетоносачите „Роналд Рейгън”, „Нимиц” и „Дуайт Д.‍ Айзенхауер” с балистични ракети „Тун фън 21”.

Постоянният комитет щеше да прояви нежелание, но той не очакваше някой да застане истински на пътя му. Су щеше да обясни внимателно и властно, че този опустошителен удар върху океанските военноморски сили на Америка ще застави Джак Райън да се откаже. Освен това Су щеше да обясни, че след като бойните кораби на Америка се оттеглят, Китай ще може да се бори за пълна хегемония в района, а тя щеше да доведе до могъщество така, както Америка стана могъща чрез властта си над половината от земното кълбо.

Ако по някаква причина атаките срещу самолетоносачите не успееха, следващата стъпка щеше да включва нападение срещу Тайван с хиляда и двеста балистични ракети и ракети „Круз”, насочени към всички военни обекти на острова.

Су знаеше, че Уей ще дърдори за щетите, които това ще нанесе на икономиката, но председателят знаеше, че демонстрацията на силата на Китай щеше да им помогне сега у дома и по-късно по целия свят. След като наложеха пълната си хегемония в района, всички други щяха да разберат, че трябва да се съобразяват с Китай като с велика сила.

Су си признаваше, че не разбира от икономика, но знаеше със сигурност, че Китай ще се оправи много добре, след като се превърне в център на света.

Остави документите настрани и погледна през прозореца, замислен над новата си реч за днес. Да. Можеше да се справи. Председателят Су можеше да поеме ужасния удар от снощи и да го извърти така, че да получи каквото иска от Политбюро.

След смъртта на двадесет хиляди американски войници и щетите на американския океански флот несъмнено, поне според Су, Америка щеше да напусне бойното поле и да остави на Китай пълния контрол над района.

Тун можеше да помогне повече мъртъв, отколкото приживе.

Освен Дрискол, който сега караше на стотина метра зад последния военен камион, никой не обръщаше внимание на конвоя в този дъжд. Всички трябваше да чакат Кларк да изстреля противотанкова граната от север, преди да открият огън. Докато Кларк се увери, че това е наистина конвоят, първите няколко коли отминаха позицията на Доминик и неговата група стрелци.

* * *

Кларк бързо се огледа, за да е сигурен, че зад него няма никой. След това се прицели към една бяла кола точно пред конвоя. Знаеше, или се надяваше, че когато гранатата удари целта си, бялата кола ще е отминала и че на нейно място ще е застанал първият джип.

Натисна спусъка, усети как ракетният двигател се включи и гранатата излетя, след което остави тръбата до себе си и взе втория гранатомет от сандъка.

Едва сега чу експлозията на сто и петдесет метра югоизточно от себе си.

Вдигна второто оръжие и видя, че първото попадение е точно. Джипът, който водеше конвоя, се изтърколи странично като огнена топка. Колите зад него завиваха натам-насам в отчаяни опити да го заобиколят и да избягат от засадата.

Джон се прицели малко наляво от разрушения джип, двадесетина метра по-близо до себе си. Изстреля втора граната, захвърли тръбата, след което измъкна пистолет от панталона си и затича навън от надлеза. Едва тогава видя как вторият изстрел взриви бетона пред една от колите и я подпали.

Колите от конвоя зад нея спряха рязко и тръгнаха на заден ход, за да се измъкнат от зоната до надлеза и от ракетите, които идваха оттам.

Сам Дрискол отвори вратата на пикапа и хвърли голям брезентов сак на пътя, след което скочи до него. Намираше се на стотина метра зад последния автомобил в конвоя и тежкият пикап продължи напред бавно, защото той беше завързал с въже волана и оставил скоростния лост на предавка.

Сам скочи и се претърколи по мократа улица, после изтича обратно до сака, отвори го и измъкна от него един гранатомет и автомат „Калашников”. Когато се прицели, няколко от черните коли вече опитваха да се обърнат и да тръгнат към него. Но двата големи камиона все още не бяха спрели. Така конвоят се сгъстяваше и нещата ставаха лоши за всички в него.

Сам се прицели към последния камион и стреля. Граната настигна целта си за секунда и удари в брезента над каросерията. Камионът избухна в пламъци, които убиха мнозина от хората отзад, а останалите изскочиха или изпопадаха оттам.

Сам бързо погледна назад. В този силен дъжд много от шофьорите не виждаха мелето, преди да стигнат на двеста метра от него и там вече се създаваше огромно задръстване. Изхвърли от мислите си идеята, че може да го сгазят, презареди нова граната и изстреля и нея. Тя премина край отворената врата на пикапа и улучи втория военен камион, който тъкмо беше се ударил заднешком в бетонния разделител между южното и северното платно в опит да направи обратен завой. Страничният удар с гранатата означаваше, че ще загинат по-малко войници, но пък камионът се запали и блокира целия път и колите от конвоя не можеха да избягат.

Сам изтича от югоизточната страна на пътя в канавка с половин метър студена и бързотечаща вода и се зае да обстрелва войниците, които изскачаха от горящите камиони.

* * *

Навсякъде по мокрия и тревист склон от страната на Карузо трещеше безразборна стрелба. Доминик стреля с гранатомета си три пъти. Две от гранатите удариха далечното платно на шосето, но третата улучи един джип и отскочи от него, без да го повреди, обаче го отклони от пътя му и той се блъсна в друг джип. Доминик взе пушката на един мъртъв бунтовник и за разлика от подивелите си другари на хълма, внимателно се прицели към един бягащ войник на седемдесет метра пред себе си. Проследи го няколко метра, от ляво надясно, и внимателно натисна спусъка. Пушката гръмна и мъжът падна мъртъв.

Доминик повтори този процес с един войник, който бягаше на север от един от горящите камиони.

А петнадесетте други бунтовници около него, включително дребничката Ин Ин, стреляха неточно, но енергично по конвоя.

* * *

Доминго Чавес огледа колите в средата на конвоя — търсеше офицери. Отказа се за момент и се прицели в цивилен охранител, който изскочи от един разбит джип и се спусна към бетонния разделител за прикритие. Динг го простреля в долната част на гръдния кош, след което погледна над прицела, докато сменяше пълнителя на своята гореща и димяща пушка „Драгунов”. За половин секунда огледа бойното поле. Над камионите отляво се виеха пламъци и изпращаха черен дим към сивото небе. Наоколо лежаха тела, които оттук се виждаха като малки точици.

Черните джипове и лимузините бяха притиснати пред камионите и зад двата горящи джипа в началото на конвоя. Спрели бяха по пътя хаотично и зад гумите им лежаха или клечаха мъже с черни костюми и зелени униформи. Динг вече беше убил мнозина от другите в тези коли.

Вече всички бяха излезли от автомобилите, защото знаеха, че точно сега, когато из въздуха летяха гранати и противотанкови ракети, най-неподходящото скривалище е неподвижната кола.

Динг отново долепи око на прицела и бързо огледа мястото от дясно наляво, за да търси Су. На шосето или по банкета отстрани имаше още поне тридесет войници и охранители. Онези, които отговаряха на стрелбата, се целеха на изток, в обратната посока на Чавес.

Той насочи оптичния прицел към Доминик и бунтовниците, на около триста и петдесет метра от него. Забеляза няколко проснати тела и как доста сериозно количество пръст, трева, храсталаци и листа подскачат в дъжда от куршумите на китайците на пътя.

Доминго знаеше, че тази слабо укрепена позиция на зле обучените бойци ще падне само след минута, ако не ускори стрелбата, и затова отново се прицели към шосето в гърба на един охранител с черен шлифер.

Пушката изплю пламък, мъжът политна напред и се блъсна в предния капак на джипа пред себе си.

* * *

Карузо надвика шума от престрелката:

— Ин Ин е мъртва! Не мога да говоря с тези хора.

— Продължавай да стреляш! — викна в отговор Чавес.

Обади се и Дрискол:

— От югозапад идват полицейски коли!

— Оправи се с тях, Сам! — отговори Динг.

— Ясно, но и патроните свършват.

Динг викна в отговор, като прекъсваше между изстрелите с пушката си:

— Ако не тръгнем до минутка — „бам”, — значи изобщо няма да си тръгнем!

— Ясно — викна в отговор Дрискол.

* * *

Генерал Су Къцян изпълзя от лимузината си зад редицата мъже, които стреляха по хълма на запад. Отляво и отдясно горяха коли, а на шосето, мокри от проливния дъжд, лежаха тела, чиято кръв водата отмиваше от асфалта.

Не можеше да повярва какво се случва. На около метър пред себе си видя тялото на адютанта си генерал Ся. Су не виждаше лицето на генерала и не знаеше дали е мъртъв, но определено не помръдваше.

Изкрещя от болка, когато натрошените стъкла на асфалта се врязаха в дланите и китките му, докато лазеше напред.

От юг, от склона при отсрещното платно, трещеше автоматична стрелба.

* * *

На двеста и петдесет метра оттам Доминго Чавес забеляза движение на шосето, близо до четвъртата кола. Насочи прицела към един униформен мъж, който пълзеше там, и без колебание натисна спусъка.

Куршумът излезе от цевта на пушката, прелетя над хаоса около конвоя и се заби в лявата лопатка на председателя Су Къцян. Покритият с мед куршум се вряза в гърба му, извъртя се в левия бял дроб и излезе от тялото, като се удари в асфалта под мъжа. С жаловит вик от шок и болка най-опасният мъж на света умря на шосето по лице до младите войници, които изстрелваха стотици куршуми във всички посоки, опитвайки се да отбият атаката.

Чавес не знаеше, че последният убит от него в конвоя е Су, а само че вече бяха направили каквото могат и сега трябваше да се омитат оттук. Затова извика в радиостанцията си:

— Оттегляй се! Всички! Тръгвай!

Онези, които знаеха английски, щяха да преведат заповедта му на другарите си, но всеки с радиовръзка можеше лесно да разбере какво е съобщението.

Четири минути по-късно Кларк и помощникът му прибраха Чавес и неговия помагач. Дрискол и тримата оцелели с него прекосиха движението през всичките осем ленти и затичаха нагоре по хълма от западната страна, където се срещнаха с двама бунтовници от „Път към свободата”, които тичаха на юг, вместо на запад. После намериха Доминик и още двама оцелели китайци, които отчаяно опитваха да свалят телата на мъртвите бунтовници, вървейки приведени, за да се пазят от спорадичната стрелба откъм шосето. Всички заедно прибраха мъртвите, след което един китаец докара микробуса.

Гръмотевичната буря помогна за бягството. Във въздуха имаше хеликоптери — Чавес, седнал в колата, която ги караше на северозапад, чуваше винтовете им в тъмното мъгливо небе и знаеше, че отгоре не могат да видят кой знае какво в тази касапница и бъркотията от задръстването, сигурно щеше да им трябва поне час, за да разберат какво става.

Американците и десетте оцелели китайци се върнаха в плевнята преди обяд. Имаше ранени — Сам беше си счупил ръката, без дори да усети. Един куршум, отскочил от камък, беше срязал бедрото на Карузо и раната кървеше обилно, но не изглеждаше сериозна, и един от оцелелите китайци се оказа прострелян в ръката.

Всички заедно се заеха с раните си и се надяваха, че нито армията, нито полицията ще ги открият до вечерта.

СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТ

Президентът на Съединените щати Джак Райън, седнал пред бюрото си в Овалния кабинет, погледна надолу в подготвения текст и се прокашля.

Вдясно от камерата, на три метра пред лицето му, режисьорът каза:

— Пет, четири, три…

Вдигна два пръста, след това един и после посочи Джак.

Райън не се усмихна пред камерата, защото трябваше да постигне необходимия ефект, и колкото повече играеше играта, толкова по-добре разбираше, че правилата, макар и дразнещи, не са измислени просто така. Не искаше да демонстрира гняв, облекчение, задоволство и изобщо нещо различно от отмерена увереност.

Добър вечер. Вчера заповядах няколко американски самолети да нанесат ограничен удар на определено място в Южен Китай, което специалисти от американската армия и разузнаване смятаха за нервния център на кибератаките срещу Съединените щати. В нападението участваха смели американски пилоти, моряци и бойци от специалните сили и е удоволствие мога да докладвам, че то премина безупречно. През последното денонощие наблюдаваме сериозен обрат в силата на нападенията срещу инфраструктурата и бизнеса в Америка. Въпреки че все още сме далеч от отстраняването на крайно сериозните вреди, които ни нанесе китайският режим, с помощта на американското правителство и специалисти в бизнеса, които работят заедно в целия спектър на извършените срещу нас нападения, ще преодолеем кризата и ще създадем мерки, които да гарантират, че това няма никога да се повтори. Много американци загубиха живота си в нападението срещу Китай, някои са задържани от китайските сили и сега са в плен. Тук, в Съединените щати, ще трябва време, за да определим колко хора са загинали или пострадали от загубата на електричество, комуникации и прекъсване на транспортните мрежи. В началото на операцията срещу нас, когато китайците отвлякоха един американски безпилотен самолет преди два месеца и изстреляха неговите ракети по наши войници и съюзници, загинаха осем души. Казах ви за загубата на живота на американци. Но при оценяването на това бедствие е много важно да отчетем и смъртта на тайванци, индийци, виетнамци, филипинци и индонезийци, паднали жертва на китайските агресори. Америка и нейните съюзници пострадаха ненужно и сега всички ние сме гневни. Но не искаме война, а мир. Консултирах се с министъра на отбраната Робърт Бърджис и други лица в Пентагона, за да потърся решение на кризата с Китай, което да доведе до опазване на живота, а не до унищожението му. За тази цел от утре сутринта Военноморските сили на Съединените щати започват частична блокада на транспортирането на нефт за Китай през Малакския проток, който е излаз от Индийския океан към Южнокитайско море. Китай получава осемдесет процента от своя нефт през този тесен воден път и от утре ще ограничим петдесет процента от доставките. Ръководството на Китай трябва да вземе незабавно решение. Да изведе бойните си кораби от Южнокитайско море, да евакуира армията си от окупираните през последния месец острови и плитчини и да прекрати всички нахлувания в чужда територия през централната линия на Тайванския проток. Направят ли го, нефтът отново ще потече през Малакския проток без никакви ограничения. Но ако Китай продължи да напада своите съседи или Съединените щати по земя, по море, във въздуха, в космоса или в киберпространството, ние ще отговорим по същия начин и ще спрем целия нефт за Китай през Малакския проток.

Райън вдигна глава от текста и стисна челюсти.

— Целия. До последната капка.

Замълча, за да нагласи очилата си, и отново погледна към листа.

— Съединените щати са добър приятел и делови партньор на Китайската народна република над четиридесет години. Имаме различия, но запазваме уважението си към добрите хора на Китай. Спорът ни сега е с някои елементи в Народната освободителна армия и в Китайската комунистическа партия. Ясно е, че не само ние сме недоволни от действията на военното ръководство. В Народната освободителна армия има фракции, които са против агресията на Китай. Преди няколко часа в Пекин е убит председателят на Централната военна комисия и главен архитект на координираните нападения от страна на Китай срещу съседите им и срещу Съединените щати. Според първоначалните доклади в нападението срещу автомобилния конвой на председателя са участвали хора от собствената му армия. Нищо не може да изрази по-силно недоволството от курса, по който са поели военните, от дръзкото убийство на председателя Су от собствените му хора. Президентът Уей трябва да вземе важно решение, което засяга живота на един милиард и четиристотин милиона китайци. Призовавам президента Уей да вземе правилното решение, да преустанови всички военни действия, да върне армията в базите и да работи неуморно за отстраняване на щетите, които Китай нанесе с действията си през последните няколко месеца. Благодаря и лека нощ.

* * *

Уей Джънлин седеше пред бюрото си с длани върху плота и гледаше право напред.

Постоянният комитет на Политбюро искаше главата му. Уей смяташе, че хората в него определено искаха главата на Су, но след смъртта му с голямо желание сега щяха да унищожат самия него като изкупителна жертва и да се дистанцират от напълно провалената му политика — икономическа, социална и военна.

Президентът съжаляваше, че Су не направи онова, което Уей искаше от него. Вярваше, че с малко дрънкане на саби и перчене във връзка с Южнокитайско море, Тайван и Хонконг щеше да успее да накара всички да се съобразяват със силната икономика и перспективите за бъдещето на Китайската народна република.

Но не, Су искаше всичко — да води война, да победи Военноморските сили на САЩ и да ги прогони обратно към дома.

Уей чувстваше, че генералът е глупак и че самият той би се справил по-добре от Су Къцян като председател на Централната военна комисия.

Но Уей нямаше време за губене в подобни размисли.

Чу тежките камиони на Министерството на обществената сигурност под прозореца си. Идваха да го арестуват, точно както преди няколко месеца, но този път Су нямаше да го спасява.

Да го спасява ли? Не, тогава Су не го беше спасил. Тогава само забави падането на Уей достатъчно, за да очерни делото му.

Със сърце, изпълнено с гняв, съжаление и обида към онези, които не го разбираха, президентът и генерален секретар Уей Джънлин вдигна дясната си ръка от бюрото, стисна дръжката на пистолета и бързо го опря в главата си.

* * *

Но не се справи. Трепна в очакване на гърмежа и дулото отскочи напред и надолу. Той се простреля в дясната скула, а куршумът разкъса лицето му, като премина през синусите и излезе от лявата страна.

Мъжът падна на пода, стиснал с ръце главата си от неописуема болка, сгърчи се зад бюрото, ритна стола си и затрепери в собствената си кръв.

Едното му око се изпълни със сълзи и кръв, но другото остана ясно и през него той видя Фун, който стоеше прав над него, шокиран и нерешителен.

— Убий ме! — извика той, но думите му не се чуваха ясно. Болката от раната и срамът от това, че се търкаля по пода на кабинета си, след като не успя да свърши нещо толкова просто, разкъсваха душата му така, както куршумът разкъса лицето му.

— Убий ме! — изкрещя отново той, но знаеше, че пак думите му са неясни.

Фун остана прав над него.

— Моля те!

Фун се обърна, изчезна някъде зад бюрото и Уей, който продължаваше да крещи и да се моли, чу как охранителят затвори вратата зад себе си.

След няколко минути президентът се удави в собствената си кръв.

ЕПИЛОГ

Китай освободи заловените пилоти само след три дни, като тихо ги качи на чартърни полети за Хонконг, откъдето ги взе самолет на Министерство на отбраната и ги закара у дома.

Брандън (Траш) Уайт вече беше в Хонконг. Прекара първия ден след свалянето на самолета в малък апартамент в Шънджън е маскирания американец на име Джак и азиатеца агент на ЦРУ, който се наричаше Адам и му доведе свой познат лекар от Хонконг. Лекарят се погрижи за раните на пилота и го подготви за път, след което през нощта Джак и Траш прекосиха една река на сал и минаха пеша през някакви оризища, преди Адам да ги прибере от другата страна.

Оттам Траш замина в болница в Хонконг, където го посрещнаха хора от разузнаването на Министерство на отбраната и го закараха в Пърл Харбър. Щеше да оздравее достатъчно бързо и отново да лети в някой F/A–18, но знаеше, че никога вече нещата няма да са както с Чийз.

* * *

Джон Кларк, Доминго Чавес, Сам Дрискол и Доминик Карузо прекараха девет дни в Пекин. Местеха се от една тайна квартира в друга, а „Път към свободата” и „Червената ръка” си ги прехвърляха един на друг и нещата се раздвижиха едва след като Ед Фоли плати голяма сума пари на ръка на един възрастен човек в Чайнатаун — Китайския квартал в Ню Йорк.

Посред нощ заведоха четиримата американци в някаква сграда с руски пилоти на „Рособоронекспорт” — руския държавен износител на оръжие, и тайно ги качиха на един самолет „Яковлев”, който, след като бе разтоварил касетъчни бомби за китайците, се връщаше в Русия.

Кларк беше договорил връщането по този път чрез Станислав Бирюков, шефа на ФСБ. Всичко мина без проблеми, макар Джон да знаеше, че дългът на Бирюков вече е изплатен напълно и оттук нататък руснакът си остава просто шеф на бивша вражеска шпионска служба.

* * *

Валентин Коваленко прекара почти седмица заключен в тайна квартира на „Хендли Асошиейтс”. Виждаше само пазачите си, които му носеха храна и вестници, и прекарваше дните си загледан в стените и потънал в размисли за дома и семейството си.

Но не вярваше, че някога ще се върне там.

Страхуваше се, очакваше и беше сигурен, че когато Джон Кларк се върне, ще влезе в стаята е пистолет в ръка и ще го застреля в главата.

И Коваленко не можеше да каже, че го вини.

Но един следобед охранителят на име Ърни отключи вратата, подаде на Коваленко хиляда долара в брой и каза:

— Имам съобщение от Джон Кларк.

— Да?

— Изчезвай.

— Добре.

Ърни се обърна и излезе от стаята. Секунди след това Валентин чу как колата тръгва.

Обърканият руснак излезе от къщата и установи, че се намира в жилищен комплекс някъде в кварталите на Вашингтон. Бавно тръгна по улицата, като се чудеше дали ще успее да хване такси и къде точно да поиска да го закарат.

* * *

След като се върна от Хонконг със самолета на „Хендли Асошиейтс”, Джак Райън-младши замина направо в апартамента на Мелани Крафт в Александрия. Обадил се беше преди това, за да й даде време да реши дали да го чака и какво да му разкаже за миналото си.

Седнаха на чашка кафе на малката маса в кухничката и той й разказа онова, което тя вече знаеше. Той работеше за тайна разузнавателна организация, която действаше в интерес на Съединените щати, но без ограниченията на държавната бюрокрация.

Тя имаше няколко дни време да осмисли всичко това след нападението на китайците срещу „Хендли Асошиейтс” и разбираше ползата от подобна организация, но виждаше и очевидните опасности на тази работа.

След това дойде нейният ред да се изповяда. Тя обясни как баща й се е компрометирал и как тя беше научила за това, но после решила да не му позволи да унищожи живота й със своята грешка.

Джак разбра трудното положение, но не можеше да я убеди, че мъжът от ФБР Дарън Липтън е бил агент на Центъра и не е работил по реално следствие.

— Не, Джак. Имаше и друг от ФБР. Шефът на Липтън. Пакард. Още пазя визитката му. Той потвърди всичко. Освен това имаха съдебна заповед. Показаха ми я.

Райън поклати глава.

— Центъра те е използвал още след като е подслушал телефонни разговори на Чарлс Олдън, в които той е обяснявал, че ти работиш за него и даваш информация за мен и „Хендли Асошиейтс”, за да злепостави Джон Кларк.

— Липтън не е измислица. Знае за баща ми и…

— Знае, защото Центъра му е казал! Центъра е измъкнал информация от документите на пакистанското разузнаване. Лесно е било да проникне там.

Джак видя, че тя не му вярва и очаква светът да се срути върху нея, когато ФБР я обвини в прикриване на шпионската дейност на баща й.

Джак каза:

— Има начин да изясним това още сега.

— Как?

— Ще идем да се видим с Липтън.

* * *

Намериха го чак след един ден. Той беше излязъл в отпуск и Джак и Мелани се тревожеха, че може да е напуснал страната. Но Райън накара Биъри да проникне в банковите сметки на мъжа от ФБР и когато откри, че Липтън е изтеглил четиристотин долара от банкомат в хотел „Дабълтри” в квартала Кристал Сити преди няколко минути, двамата с Мелани тръгнаха натам.

Докато стигнат, Биъри откри и номера на стаята му, и след няколко минути Джак отвори вратата на апартамента с картата, която Мелани открадна от една камериерка.

Райън и Крафт влязоха през вратата и видяха полуголия Липтън с напълно гола проститутка, на която Джак каза да си взима нещата и четиристотинте долара и да се маха.

Липтън изглеждаше уплашен от Райън и момичето до него, но не бързаше да се облича. Джак му хвърли панталона.

— За бога, обуй се.

Липтън обу панталона, но не облече ризата върху потника си.

— Какво искате от мен? — запита той.

Джак отговори:

— Центъра е мъртъв, в случай че не знаеш.

— Кой?

— Центъра. Д-р Тун Гуогун.

— Не знам за кого…

— Виж какво, задник такъв! Знам, че си работил за Центъра. Имаме всички записи на разговорите с него, а и Коваленко може да те идентифицира.

Липтън въздъхна.

— Руснакът с брадата?

— Да.

Джак лъжеше, но Липтън се хвана.

И разказа всичко.

— Центъра беше моят ръководител, но не познавам Тун Гуогун. Нямах представа, че работя за руснаците, иначе нямаше…

— Работил си за китайците.

Дарън Липтън изстена:

— Още по-зле.

— Кой е Пакард? — запита Мелани.

Липтън сви рамене.

— Поредният скапаняк, който Центъра държеше за топките. Точно като мен. Но не беше от ФБР. Мисля, че е детектив. Може да е от Вашингтон или пък от Мериленд, или Вирджиния. Центъра го изпрати при мен, когато фалшивата съдебна заповед не можа да те накара да вкараш програмата в телефона. Аз го подготвих, обясних му ситуацията за петнадесетина минути и той изигра ролята на доброто ченге срещу мен, лошото ченге.

— Но ти искаше да ида на среща с него в сградата на ФБР. Ами ако бях се съгласила?

Липтън поклати глава.

— Знаех, че не би го направила.

Мелани се разгневи толкова много от измамата на този кучи син, че го удари по устата. На долната му устна веднага изби кръв.

Липтън облиза кръвта и намигна на момичето.

Тя почервеня още повече и изръмжа:

— Господи! Забравих. На тоя му харесват такива неща.

Райън погледна към Мелани и разбра какво има предвид, а после обърна поглед към Липтън.

— Я нека ти хареса това.

При тези думи той нанесе най-жестокия удар през живота си с десен юмрук в месестото лице на мъжа. Главата на Липтън отскочи рязко назад и едрият мъж се свлече на пода. Челюстта му се наду и почерня само за няколко секунди.

Джак коленичи над него.

— Имаш една седмица да напуснеш ФБР. Направи го, иначе ще се върна. Разбираш ли?

Липтън кимна слабо, погледна към Райън и кимна пак.

* * *

Погребенията на служителите на „Хендли Асошиейтс”, убити от командосите от „Божествена сабя”, се състояха в различни места във Вирджиния, Мериленд и Вашингтон. Присъстваха всички от Колежа, както и Гери Хендли.

Джак отиде на погребенията сам. Двамата с Мелани постигнаха нещо като споразумение за намаляване на напрежението — и двамата разбираха, че всеки е лъгал другия, че и двамата са разрушили доверието, което е толкова ценно в една връзка.

Отношенията им бяха пострадали и двамата нямаха какво да си кажат.

* * *

Джак не се изненада, че Мери Пат Фоли и съпругът й Ед дойдоха на погребението на Сам Гренджър в Балтимор. Когато службата приключи в съботния следобед, Джак поиска да говори насаме с директорката на Националното разузнаване. Ед каза, че отива да говори с Гери Хендли, а охраната на Мери Пат поизостана зад шефа си и сина на президента, които тръгнаха сами из гробището.

Намериха една дървена пейка и седнаха на нея. Мери Пат погледна назад към своя бодигард, кимна му и каза:

— Дай ни малко място.

Бодигардът се върна двадесетина метра назад и застана с гръб към тях.

— Всичко наред ли е, Джак?

— Трябва да говорим за Мелани.

— Добре.

— Тя е давала информация за мен първо на Чарлс Олдън миналата година, по време на случая с Кийлти, а после, след арестуването на Олдън, при нея е дошъл човек от ФБР, от отдела за национална сигурност. Искал е информация за мен и за „Хендли Асошиейтс”.

Мери Пат вдигна вежди.

— Отделът за национална сигурност?

Джак поклати глава.

— Нещата не са така зле, както изглеждат. Онзи е бил агент на Центъра.

— Господи. И как се казва?

— Дарън Липтън.

Жената кимна.

— Е, в понеделник вече няма да е на работа, това е сигурно.

Джак се усмихна насила.

— В понеделник едва ли ще е в офиса си. Мисля, че му строших челюстта.

— Сигурна съм, че Бюрото по затворите ще може да го храни с течна храна — отговори Мери Пат и се загледа в далечината. — А Мелани защо се е съгласила да ги информира за теб? Искам да кажа, освен че е изпълнявала заповед на шефа си и на ФБР.

— Заради тайна от нейното минало. Нещо, което Центъра е разбрал за баща й и с което оня от ФБР я е държал натясно.

Мери Пат Фоли изчака Райън да обясни. След като той не каза нищо, тя го подкани:

— Трябва да ми кажеш, Джак.

Райън кимна. И след това разказа за бащата на Мелани и за нейната лъжа.

Мери Пат не изглеждаше така изненадана, както Райън очакваше. Тя каза:

— Отдавна съм на тази работа. И забелязах, че тази млада жена има уникално желание и решимост за работа. Сега разбирам, че е компенсирала и е опитвала да се представи по-добре от всеки друг, защото е смятала, че така трябва.

— Е, Кларк казва, че тя е спасила живота на няколко души в „Хендли”. Без нея щяхме да ходим на още погребения.

Мери Пат кимна замислена.

— Какво ще правиш? — запита Джак.

— Тя знае за Колежа. Работата й в ЦРУ свърши, защото е лъгала при интервюто, но няма да я подлагам на изтезания. Ще ида да говоря с нея още сега.

— Ако й кажеш да напусне, тя ще разбере, че знаеш за Колежа. И това може да е проблем за теб.

Фоли махна с ръка във въздуха.

— Аз не се тревожа за себе си. Може да ти звучи фалшиво, но за мен е важно да запазя целостта на американското разузнаване и сигурността на организацията, която баща ти създаде с най-добри намерения. Това трябва да направя.

Джак кимна. Чувстваше се като истинско лайно.

Мери Пат забеляза това и каза:

— Джак. Няма да я мъча. Постъпила е както е смятала за редно. Тя е добро хлапе.

— Да — отговори Джак след кратък размисъл. — Добра е.

* * *

Черният джип на Мери Пат Фоли спря пред апартамента на Мелани Крафт в Александрия в четири следобед. Температурата беше паднала под нулата и от схлупеното сиво небе валеше смес от сняг и дъжд.

Шофьорът остана в колата, но бодигардът придружи Мери до предната врата, като държеше чадър над главата й с лявата си ръка. Остана до нея, докато тя чукаше на вратата, и бръкна с дясната си ръка под сакото.

Мелани отвори вратата бързо — трябваше да направи само десет крачки, преди да стигне до нея от най-далечния край на апартамента.

Не се усмихна, като видя Мери Пат, която й беше станала повече приятелка, отколкото шеф. Вместо това отстъпи назад и каза:

— Няма ли да влезете?

По пътя насам Мери Пат беше попитала бодигарда си има ли проблем да я остави насаме с Мелани за десетина минути. Едрият агент огледа бързо малкия апартамент, а после излезе отвън и застана под чадъра.

През това време Мери Пат остана права в хола и се огледа. Не трябваше човек да е шеф на американската разузнавателна общност, за да разбере какво става. Ясно се виждаше, че обитателят на апартамента се изнася. До стената лежаха два отворени куфара, наполовина пълни с дрехи. Няколко кашона вече бяха залепени с тиксо, други, също до стената, все още стояха отворени.

— Седнете — покани я Мелани и Мери Пат седна на малкия диван. Мелани се настани на металния стол срещу нея.

— Аз нямаше да си тръгна просто така — обясни Мелани. — Щях да се обадя тази вечер и да поискам да се видим.

— Защо?

— Напускам.

— Виждам — каза Фоли. — Защо?

— Защото излъгах на интервюто. Толкова добре лъгах, че не ме хвана и полиграфът. Мислех, че онова, за което излъгах, не е важно, но сега виждам, че всяка лъжа може да бъде използвана срещу всеки, който знае най-добре пазените тайни на Америка. Бях уязвима и ме излъгаха. Използваха ме. И всичко това заради една глупава лъжа, която не мислех, че някога ще ми създава проблеми.

— Разбирам — каза Мери Пат.

— Сигурно е така. Не знам вие какво знаете, но не ми казвайте. Не искам с нищо да ви компрометирам.

— Значи ще се пронижеш със собствената си сабя?

Мелани се засмя. Посегна към една купчина книги на пода до стената и докато говореше, се зае да ги подрежда в пластмасова касетка за мляко.

— Не съм мислила така за това. Ще се оправя. Ще ида да уча нещо интересно. И ще стана много добър специалист по това нещо — каза тя и се усмихна.

— Уверена съм, че ще се справиш — каза Мери Пат.

— Ще ми липсва работата. И вие.

Мелани въздъхна и продължи:

— Ще ми липсва и Джак. Но не и този шибан град — довърши тя след кратка пауза.

— Къде ще идеш?

Мелани бутна пълната касетка настрани и дръпна един кашон. Зае се да го пълни с книги.

— Отивам си у дома. В Тексас. При баща ми.

— При баща ти ли?

— Да. Обърнах му гръб преди много години заради една негова грешка. Сега виждам, че и аз съм сгрешила като него, но не се смятам за лош човек. Трябва да ида при него и да му кажа, че въпреки всичко ние сме семейство.

Мери Пат Фоли виждаше, че Мелани се измъчва, но решението й е окончателно.

— Каквото и да е станало в миналото, сега постъпваш правилно — каза й тя.

— Благодаря, Мери Пат.

— И знай, че времето, което прекара тук, си струваше. Твоята работа се отличаваше. Не го забравяй.

Мелани се усмихна, напълни кашона с книги, бутна го настрани и посегна за друг.

* * *

След погребението Джак се върна в къщата на семейството си в Балтимор.

Президентът Джак Райън и съпругата му Кети бяха там за уикенда заедно с останалите си деца. Джак си проправи път през охраната на баща си и отиде в кабинета му. Райън-старши прегърна сина си, удържа сълзите си от радост, че го вижда цял и жив, и го стисна за раменете, за да го огледа.

Джак се усмихна.

— Добре съм, тате.

Бащата отговори:

— И какво мислеше, по дяволите?

— Работата трябваше да се свърши. Нямаше кой и затова отидох аз.

Баща му стисна зъби, сякаш за да започне спор, но си замълча.

Вместо него Джак каза:

— Искам да говорим за друго.

— Така ли сменяш темата?

Джак се усмихна и отговори:

— Не и сега.

Двамата мъже седнаха на дивана.

— Какво има?

— Мелани.

В очите на Райън-старши пламна искрица. Той не криеше факта, че харесва младата аналитичка. Но бързо схвана мрачната нотка в гласа на сина си.

— Какво има?

Джак му разказа почти всичко. Как Чарлс Олдън я е заставил да проучи взаимоотношенията им с Кларк и как след това Дарън Липтън, който работил за китайците, я е излъгал да вкара в телефона му програма за подслушване.

Не каза на баща си за руснаците в Маями или за Истанбул, Хонконг и Гуанджоу, нито за престрелката с командосите от „Божествена сабя” в Джорджтаун. Достатъчно зрял беше, за да знае, че не трябва да разказва разни неща, които само ще обезпокоят онези, които се притесняват за него и за безопасността му.

Баща му не поиска подробности. Не че не искаше да знае. Той умееше ловко да измъква информация. Но не искаше да кара сина си да се чувства длъжен да разкаже.

Президентът осъзна, че опасните мисии на Джак го карат да се тревожи също както някога Кети се тревожеше за него. Знаеше, че синът му не казва всичко, че крие адски много. Но ако той не предложи, бащата нямаше да пита.

След като изслуша сина си, бащата запита:

— Казвал ли си на някого за Липтън?

Джак отговори:

— Мери Пат ще се оправя с него. Ще го изяде за обяд.

— Имаш право.

Президентът помисли и каза:

— Госпожица Крафт беше в Западната зала в Белия дом. Да накарам ли охраната да се съсредоточи в претърсването на тези места?

— Мисля, че ми е казала всичко. Липтън се е интересувал от мен, не от теб и от Белия дом. Освен това мисля, че досега щяха да са намерили каквото и да е сложила там, но действай. Човек трябва да внимава.

Президентът помисли малко и каза:

— Джак, всеки ден благодаря на Бога, че майка ти ме търпеше. Шансът е милион на едно да намеря човек, който е съгласен да търпи живота с оператор от разузнаването. Да пази тайни, да дружи насила с определени хора, да лъже… Това не помага за добрите отношения.

Джак беше мислил над този въпрос.

— Ти реши да работиш в Колежа. Това решение може да ти дава чувство за реализация и вълнение, но носи и много жертви.

— Разбирам.

— Мелани Крафт няма да е единственият случай, в който работата обърква личния ти живот. Ако можеш да се махнеш от тази работа сега, докато си млад, направи го.

— Не, тате.

Бащата кимна.

— Знам. Но и ти знай, че с тази работа вървят разбити връзки, нарушено доверие и непрекъснат разрив между теб и хората, които те обичат. Всеки, когото обичаш, може да се превърне в нечие оръдие срещу теб.

— Знам.

— Не забравяй колко важна е работата ти за тази страна, но не се отказвай и от възможността да бъдеш щастлив. Заслужаваш.

Джак се усмихна.

— Добре.

Кети Райън надникна в кабинета.

— Вечерята е готова, момчета.

Президентът и синът му се присъединиха към останалите за семейната вечеря в хола.

Джак-младши се чувстваше отрезвен от смъртта на приятелите си и от раздялата с Мелани, но тук, у дома, сред семейството си, се оживи изненадващо много. Усмихваше се, успокои се и за първи път от няколко месеца спря да мисли за работата и за тайнствените сили, които бяха застрашили него и организацията.

Животът беше добър и минаваше бързо. Защо да не му се наслаждава човек когато може?

Следобедът премина във вечер и Кети си легна рано, децата решиха да играят видеоигри, а Джак Райън и баща му се върнаха в кабинета, за да си говорят за бейзбол, жени и семейството — за важните неща на този свят.

Примечания

1

Националната алея — комплекс от паметници и музеи в историческия център на Вашингтон. — Бел. прев.

2

Да (нем.). — Бел. прев.

3

Игра на думи с White trash (англ.), бял боклук, както наричат бедните бели американци, често безработни, с нисък социален статус и образование. — Бел. прев.

4

Semper jidelis (лат.) — Винаги верен. Девизът на морските пехотинци на САЩ. — Бел. прев.

5

Главният майкотаковач (жаргон). — Бел. прев.

6

Кодово име на мястото във Франция, където дебаркират американските войски по време на Втората световна война. — Бел. прев.

7

Не (рус.). — Бел. прев.

8

Човече (исп. жарг.). — Бел. прев.

9

Ало (исп.). — Бел. прев.

Content

Том Кланси
Код "Заплаха"
Джак Райън #15

ГЛАВНИ ГЕРОИ

ПРОЛОГ

ЕДНО

ДВЕ

ТРИ

ЧЕТИРИ

ПЕТ

ШЕСТ

СЕДЕМ

ОСЕМ

ДЕВЕТ

ДЕСЕТ

ЕДИНАДЕСЕТ

ДВАНАДЕСЕТ

ТРИНАДЕСЕТ

ЧЕТИРИНАДЕСЕТ

ПЕТНАДЕСЕТ

ШЕСТНАДЕСЕТ

СЕДЕМНАДЕСЕТ

ОСЕМНАДЕСЕТ

ДЕВЕТНАДЕСЕТ

ДВАДЕСЕТ

ДВАДЕСЕТ И ЕДНО

ДВАДЕСЕТ И ДВЕ

ДВАДЕСЕТ И ТРИ

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

ДВАДЕСЕТ И ПЕТ

ДВАДЕСЕТ И ШЕСТ

ДВАДЕСЕТ И СЕДЕМ

ДВАДЕСЕТ И ОСЕМ

ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТ

ТРИДЕСЕТ

ТРИДЕСЕТ И ЕДНО

ТРИДЕСЕТ И ДВЕ

ТРИДЕСЕТ И ТРИ

ТРИДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

ТРИДЕСЕТ И ПЕТ

ТРИДЕСЕТ И ШЕСТ

ТРИДЕСЕТ И СЕДЕМ

ТРИДЕСЕТ И ОСЕМ

ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТ

ЧЕТИРИДЕСЕТ

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЕДНО

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДВЕ

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ТРИ

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЕТ

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ШЕСТ

ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДЕМ

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ОСЕМ

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТ

ПЕТДЕСЕТ

ПЕТДЕСЕТ И ЕДНО

ПЕТДЕСЕТ И ДВЕ

ПЕТДЕСЕТ И ТРИ

ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

ПЕТДЕСЕТ И ПЕТ

ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТ

ПЕТДЕСЕТ И СЕДЕМ

ПЕТДЕСЕТ И ОСЕМ

ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТ

ШЕСТДЕСЕТ

ШЕСТДЕСЕТ И ЕДНО

ШЕСТДЕСЕТ И ДВЕ

ШЕСТДЕСЕТ И ТРИ

ШЕСТДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

ШЕСТДЕСЕТ И ПЕТ

ШЕСТДЕСЕТ И ШЕСТ

ШЕСТДЕСЕТ И СЕДЕМ

ШЕСТДЕСЕТ И ОСЕМ

ШЕСТДЕСЕТ И ДЕВЕТ

СЕДЕМДЕСЕТ

СЕДЕМДЕСЕТ И ЕДНО

СЕДЕМДЕСЕТ И ДВЕ

СЕДЕМДЕСЕТ И ТРИ

СЕДЕМДЕСЕТ И ЧЕТИРИ

СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТ

СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТ

СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДЕМ

СЕДЕМДЕСЕТ И ОСЕМ

СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТ

ЕПИЛОГ

Примечания