Арън Розенберг

Приливи на Мрака

World of Warcraft #3

На семейството и приятелите ми и най-вече на любимата ми съпруга, която ми помага да удържам вълната.

На Дейвид Хонигсберг (1958 — 2007)

Музикант, писател, геймър, равин и невероятен приятел. Покажи им как се прави в рая, амиго.

Историите в тази книга са измислени. Имената, героите, местата и случките в нея са продукт на въображението на автора. Всякаква прилика с реални случки, места или хора е чисто съвпадение.

Първи пролог

Зора и мъгла обвиваха света. В спящото селце Саутшор[1] хората се раздвижваха и, макар да не виждаха светлината, знаеха, че нощта е свършила. Мъглата се стелеше над света, полягаше върху простите дървени колиби и скриваше морето, което се простираше отвъд селото. Хората не можеха да го видят, но чуваха водата, която се плискаше по брега и леко се вълнуваше около единственото пристанище.

Но изведнъж те започнаха да дочуват нещо друго.

Звукът се появи бавно и спокойно, понесе се през мъглата и отекна така, че хората не можеха нито да определят източника, нито посоката, от която се появи. Дали идваше от земята зад тях или от морето пред тях? Дали просто вълните се разбиваха по-силно от обичайното или върху самата мъгла плющеше дъжд, или някаква каруца се търкаляше по неравния черен път? Селяните се ослушваха внимателно и най-накрая разбраха, че странният звук идва от водата. Втурнаха се към брега и се вторачиха в мъглата, опитвайки се да доловят нещо през мрака. Какъв беше този шум и какво ли вещаеше?

Мъглата бавно започна да се премества, сякаш самият звук я избутваше напред. Тя се изду, потъмня и мракът придоби формата на вълна, която приижда към тях. Селяните отстъпиха назад, а някои от тях се развикаха. Те бяха господари на морето — родени рибари, но тази вълна не беше от вода. Движеше се твърде странно, за да е вода. Беше нещо друго.

Мракът продължаваше да приижда заедно с мъглата, а звукът се усилваше. Най-накрая проби през булото на мъглата и я разби на множество по-дребни форми. Кораби. Много, много кораби. Селяните се поуспокоиха, защото корабите бяха нещо познато, но все пак останаха леко притеснени. Саутшор беше тихо рибарско селище. Там имаше не повече от дузина малки платноходи и през годината идваха поне още толкова. А сега изведнъж се появиха стотици. Какво означаваше това? Мъжете грабнаха каквото им попадна под ръка — къси дървени тояги, пръти с куки и дори мрежи. И зачакаха, вторачени в приближаващите кораби. От мъглата продължаваха да се появяват още и още, и с всяка следваща редица шокът на селяните нарастваше. Не бяха стотици, а хиляди — като че превозваха цяла нация. Тук никога досега не бяха виждали толкова много кораби. Откъде бяха дошли? Каква можеше да е причината да се появят толкова много наведнъж? И какво ги бе изпратило в Лордерон[2]?

Селяните стиснаха силно оръжия, жените и децата се изпокриха по домовете си, а корабите продължаваха да се множат. Вече ясно се разграничаваха звуците на множеството гребла, които се движеха без ритъм. Първият кораб достигна брега и чак сега селяните успяха да видят фигурите в него. Това допълнително ги успокои, но в същото време ги обърка. Имаше мъже, жени и, съдейки по размерите на фигурите — дори деца. Някои бяха с бледа кожа, други с по-тъмна, а косите им бяха в най-различни нормални цветове. Не бяха чудовища, нито пък същества от расите, за които селяните само бяха чували, но никога не бяха виждали. Нито пък изглеждаха въоръжени за битка, а и повечето от новодошлите определено не бяха воини. Това поне не беше нападение. Изглеждаше повече на бягство от някакво ужасно бедствие и изведнъж страхът на селяните се замени със съчувствие. Какво можеше да изпрати това, което изглежда бе цяла нация, в морето?

Още кораби стигнаха брега и от тях започнаха да излизат хора. Някои се свличаха на каменистия бряг и избухваха в плач. Други се изправяха и поемаха дълбоко дъх, сякаш доволни, че най-сетне са усетили земя под краката си. Мъглата изтъняваше под силните слънчеви лъчи и селяните вече виждаха всичко по-ясно. Тези хора не бяха армия. Много от тях бяха жени и деца, много от тях носеха оскъдни дрехи. Повечето изглеждаха слаби и изтощени. Това бяха просто хора. Хора, явно пострадали от някакво бедствие, и мнозина бяха толкова разбити, че едва се задържаха на крака и се препъваха по брега.

Някои все пак носеха брони. Един човек от първия кораб се насочи към събралите се селяни. Той беше едър, здрав мъж, почти гологлав, с гъсти брада и мустаци и строго лице. Бронята му явно бе преживяла много битки, а над едното му рамо стърчеше дръжката на огромен меч. Но в ръцете си той не държеше оръжия, а две малки деца, а след него търчаха още няколко и се опитваха да се хванат за бронята, колана или ножницата му. До него вървеше друг странен мъж — висок и широкоплещест, но слаб, белокос, но с бодра крачка. Той носеше окъсана виолетова роба и опърпана раница, на едното му рамо седеше едно дете, а с другата си ръка държеше друго. С тях се движеше трети човек — младеж с кафява коса и кафяви очи, който като че ли не знаеше къде се намира. Стискаше с ръка плаща на едрия мъж като малко дете, което не смее да се отдели от ръката на родителя си. Дрехите му бяха богато украсени, но пропити с морска сол и овехтели от дълго носене.

— Поздрави и добра среща! — извика воинът, приближавайки се съм селяните с мрачно лице. — Ние сме бежанци и бягаме от страховита битка. Умолявам ви да отделите каквато храна и вода имате, както и подслон за децата.

Селяните се спогледаха, после кимнаха и свалиха оръжията си. Те не бяха богати, но не бяха и бедни и трябваше да са в много по-лошо положение, за да не се погрижат за деца в нужда. Няколко мъже взеха децата около воина и мъжа с виолетовата роба и ги поведоха към църквата — най-голямата и здрава постройка в селцето. Жените вече бяха започнали да приготвят котли с каша и яхния. Скоро бежанците бяха настанени в църквата и около нея, раздаваха помежду си дарени одеяла и палта, ядяха и пиеха. Настроението щеше да е празнично, ако не беше силната мъка, изписана по лицата на новодошлите.

— Благодаря — каза воинът на старшия на селото, който се представи като Марк Редпат[3]. — Знам, че нямате много и оценявам всичко което ни предложихте.

— Не можем да допуснем да страдат жени и деца — отвърна Марк и намръщено оглежда бронята и меча му. — Кажете сега кои сте и защо сте тук?

— Казвам се Андуин Лотар — отговори воинът и допря ръка до челото си. — Аз съм… бях Първи Рицар на Стормуинд[4].

— Стормуинд? — Марк беше чувал за тази нация. — Но това е отвъд морето.

— Да — кимна натъжено Лотар. — Плавахме с дни, докато стигнем тази земя. Сега сме в Лордерон, нали?

— Да — обади се мъжът във виолетовата роба. — Познавам земята, макар и не точно това село.

Гласът му беше изненадващо силен за белокос старец, макар че отблизо единствено косата и бръчките по лицето му показваха по-напреднала възраст. Всичко останало в него си беше напълно младежко.

— Тук сте в Саутшор — каза им Марк, поглеждайки притеснено към белобрадия младеж. — От Даларан ли сте? — попита накрая той, опитвайки се да овладее тона си.

— Да — отвърна странникът. — И не се тревожете… ще се върна там веднага, щом другарите ми са готови за път.

Марк се опита да прикрие облекчението си. Магьосниците от Даларан бяха могъщи и той беше чувал, че кралят ги приема като съюзници и съветници, но самият Марк не искаше да има нищо общо нито с магии, нито с тези, които ги владеят.

— Не бива да се бавим — добави Лотар. — Трябва незабавно да говоря с краля. Не трябва да позволим на Ордата да атакува отново.

Марк не разбра какво означава това, но долови неотложността в тона на едрия воин.

— Жените и децата може да останат тук — увери ги той. — Ние ще се погрижим за тях.

— Благодаря — каза искрено Лотар. — Ще изпратим храна и провизии веднага щом отидем в Столицата[5].

— Ще ви отнеме време да стигнете до там — отбеляза Марк. — Аз ще изпратя вестоносец, който да предупреди за идването ви. Какво бихте искали да предаде?

Лотар се намръщи.

— Кажете на краля, че Стормуинд падна — каза спокойно той след кратка пауза. — Тук сме с принца и всички, които успяха да се спасят. Ще имаме нужда от провизии, и то бързо. И носим лоши и важни новини.

Марк беше започнал да се облещва от дългия списък с лоши вести, бързо премести поглед върху младото момче до едрия воин, но се извърна тъкмо преди да започне да изглежда като груб жест.

— Ще бъде предадено — обеща им той и се обърна да говори с един от селяните.

Другият мъж кимна, метна се върху коня си и потегли в галоп, преди старшият да успее да направи и две крачки обратно към църквата.

— Уилем е най-добрият ни ездач, а конят му — най-бързият в селото — обърна се Марк към двамата мъже. — Той ще стигне до Столицата много преди вас и ще предаде съобщението ви. Ще съберем всички коне и каквато храна имаме, за да се подготвите за път.

Лотар кимна.

— Благодаря — отвърна той и се обърна към мъжа с виолетовата роба. — Събери всички които ще дойдат с нас, Кадгар, и се приготви. Тръгваме възможно най-скоро.

Магьосникът кимна и се запъти към събралите се бежанци.

* * *

След няколко часа Лотар и Кадгар напуснаха Саутшор, заедно с принц Вариан Рин и още шейсет мъже. Повечето от бежанците бяха предпочели да останат — заради неразположение или умора, или страх и шок, и нежелание да се отделят от малцината оцелели познати. Лотар не ги кореше. Част от него също искаше да остане в селото. Но той трябваше да изпълни дълга си. Както винаги.

— Колко остава до Столицата? — обърна се той към Кадгар, който яздеше до него.

Селяните им бяха предоставили всички налични коне и каруци, които се оказаха напълно достатъчни за групата. Лотар се колебаеше дали да се възползва от щедростта на селяните, но накрая прие всичко, осъзнавайки, че така ще ускори прехода си. А времето бе от голямо значение.

— Няколко дни, може би седмица — отвърна магьосникът. — Не познавам добре тези земи, но ги помня на картите. Трябва да видим кулите на града най-много след пет дни. После трябва да преминем през гората Силвърпайн[6], която е едно от най-големите чудеса на Лордерон, граничещо с езеро Лордамиър. Градът се намира на северния му бряг.

Кадгар се умълча и Лотар се загледа в него. Той се тревожеше за младежа. Първия път, когато го видя, остана впечатлен от спокойствието и самочувствието му, удиви се от младостта му. Той бе едва на седемнадесет, малко по-голям от момче и вече бе не само умел магьосник, но и първият, когото Медив бе избрал за чирак. Следващите му срещи с младежа затвърдиха убеждението му, че е умен, упорит, съсредоточен и доброжелателен. Дори беше започнал да го харесва — за пръв път изпитваше приятелски чувства към магьосник, след… е, след самия Медив. Но след случилото се в Каразан…

Лотар потръпна, спомняйки си грозния кошмарен инцидент. Той се озова с Кадгар, полуорката Гарона и шепа хора… срещу самия Медив. Кадгар беше принуден да нанесе смъртоносен удар на господаря си, но Лотар бе този, който отряза главата на стария си другар… главата на този, който на младини го бе спасявал толкова пъти. В онова време, когато той, Медив и Лейн бяха най-добри приятели.

Лотар поклати глава и пропъди сълзите си. Той бе скърбил много пъти по време на дългото си морско пътуване, но болката, яростта и мъката все още заплашваха да го погълнат. Лейн! Най-добрият му приятел, другарят му… кралят му. Лейн с благата усмивка, усмихнатите очи и острия ум. Лейн, който доведе златните години на Стормуинд… Само за да го види разгромен от орките и тяхната Орда, която заля земята и помете всичко по пътя си.

И после да разбере, че Медив е бил виновен за всичко! Че неговата магия е помогнала на орките да дойдат в този свят, в Стормуинд! И всичко това доведе не само до унищожението на кралството, но и до смъртта на Лейн! Лотар сподави плача си от мисълта за всичко, което бе изгубил, всичко, което хората му бяха изгубили. После се стегна, както многократно бе правил по време на пътуването си. Той не биваше да се поддава на подобни чувства. Хората му се нуждаеха от него. Хората по тези земи се нуждаеха от него, макар още да не го знаеха.

А също и Кадгар. Лотар все още не можеше да проумее всичко, което се случи в Каразан онази нощ. Може би никога нямаше да успее. Но по някакъв начин, по време на битката с Медив, Кадгар се беше променил. Беше изгубил младостта си и тялото му неестествено се състари. Сега Кадгар приличаше на стар мъж, много по-стар от самия Лотар, макар че беше по-млад от него с почти четиридесет години. И Лотар се притесняваше и чудеше какво друго може да се е променило в младия магьосник.

Кадгар също бе потънал в мисли и не забелязваше загрижения поглед на спътника си. Младият-стар магьосник се беше вглъбил в себе си, а мислите му се въртяха около същите неща. Той отново преживяваше битката в Каразан и онова ужасно болезнено чувство, когато Медив изтръгна от него както магията му, така и младостта му. Магията се завърна и в много отношения бе дори по-силна от преди, но младостта му бе безвъзвратно загубена, отнета преждевременно. Сега той беше старец или поне външно. Той все още се радваше на цветущо здраве, а също и издръжливост, сила и бързина, но по лицето си имаше бръчки, очите му бяха хлътнали, а косата и едва наболата му брада — чисто бели. Макар само на деветнайсет, Кадгар знаеше, че изглежда поне тройно по-стар. Изглеждаше като мъжа от видението си, по-старата версия, която бе видял в битка посредством магията в кулата на Медив. Старият мъж, който някой ден щеше да загине под странното червено слънце много далеч от дома.

Кадгар анализираше емоциите, които смъртта на Медив породи у него. Учителят му се оказа въплъщение на злото, виновникът за нахлуването на Ордата в този свят. И всъщност не беше точно така. Медив бе погълнат от Саргерас[7] — титанът, когото майка му бе победила преди хиляди години. Но Саргерас не загинал. Той загубил тялото си и се скрил в утробата на Ейгуин, втъкавайки се в неродения й син. Медив не е бил отговорен за действията си и предсмъртните му слова към Кадгар разкриха истината, че магът всъщност се е борил със злото в себе си години наред, а може би и цял живот. Кадгар дори бе срещнал странна призрачна форма на мъртвия си господар скоро след като погреба тялото му. Тогава Медив му каза, че е от бъдещето, в което най-накрая е свободен от покварата на Саргерас. Благодарение на самия Кадгар.

Как точно трябваше да се чувства сега? Трябваше ли да тъгува заради смъртта на господаря си? Имаше моменти, в които много му се възхищаваше и определено светът бе загубил много от смъртта му. Трябваше ли да се гордее с ролята, която бе изиграл за освобождаването на човека и отблъскването на Саргерас от този свят, може би завинаги? Трябваше ли да се гневи, че Медив го няма, не само за него, но и за всички останали? Или трябваше да се диви на подвига на един човек, който бе успял да устоява на подобен титан толкова дълго време?

Кадгар не можеше да реши. В ума му, както и в сърцето му, бушуваше вихър. А имаше и още неща, които го терзаеха. Магьосникът си беше у дома. Или поне в родната си земя, отново в Лордерон. Но не се чувстваше по начина, по който очакваше. Когато замина по повелята на предишните си учители в Даларан, за да стане чирак на Медив, Кадгар не очакваше да се върне, преди да е получил ранг на магьосник. Имаше намерение да се завърне, яздейки грифон, както Медив го беше научил, и да се приземи на върха на Виолетовата цитадела, за да може всички негови учители и другари да се удивят от успеха му. Вместо това, сега яздеше кон за оран до бившия първи рицар на Стормуинд, водейки група клетници, за да говори с краля за спасението на света. Кадгар едва не се засмя. Е, поне щяха да бъдат зрелищна гледка. Това бе нещо, което старите му учители и другари щяха да оценят.

— Какво ще правим, когато стигнем града? — попита той Лотар, нарушавайки унеса му.

Спътникът ми бързо се съвзе и се обърна към него с обезоръжаващите си сини очи, които ясно изразяваха емоциите му, но умело прикриваха острия му ум.

— Ще говорим с краля — отговори кратко и ясно Лотар.

Той погледна към младежа, който мълчаливо яздеше до тях, после се присегна към дръжката на огромния си меч, чиито скъпоценни камъни и позлата проблясваха на следобедното слънце.

— Стормуинд може да е изгубен, но Вариан все още е негов принц, а аз — негов защитник. Срещал съм се с Теренас за кратко и преди доста години, но той сигурно ще ме познае. Със сигурност ще познае Вариан, а и вестоносецът ще е предупредил за идването ни. Не може да ни откаже среща. Ще му кажем какво се случи и какво трябва да направим.

— И какво точно трябва да направим? — попита Кадгар, макар че вече знаеше.

— Трябва да свикаме владетелите на тези земи — отговори Лотар, както и очакваше Кадгар. — Трябва да ги принудим да осъзнаят опасността. Никоя нация не може да се изправи самостоятелно срещу Ордата. Собственото ми кралство опита и сега го няма. Не трябва да позволяваме същото да се случи тук. Хората трябва да се обединят и да се борят!

Той стисна здраво юздите и Кадгар отново видя силния воин, който водеше армията на Стормуинд и поддържаше мира по границите на кралството толкова много години.

— Да се надяваме, че ще ни послушат — каза спокойно Кадгар. — За доброто на всички ни.

— Ще ни послушат — увери го Лотар. — Трябва!

Никой от двамата не каза какво всъщност си мисли. Те бяха видели с очите си мощта на Ордата. Ако нациите не се обединят, ако управниците им откажат да разберат опасността, това щеше да доведе до гибелта им. И Ордата щеше да помете тази земя също както Стормуинд, оставяйки след себе си… нищо.

Втори пролог

Тъмна фигура стоеше на високата кула и оглеждаше света долу. От това място можеше да види целия град и покрайнините му. Всичко бе покрито в завихрен мрак, променящ се мрак — вълна, която помиташе земята, поглъщаше сградите и оставяше след себе си руини. Фигурата само наблюдаваше.

Висок, здрав и мускулест, той стоеше неподвижно до каменния връх, а острият му поглед попиваше случващото се долу. Дълга тъмна коса, сплетена на плитки, падаше около изваяното му лице, а висулките по краищата им от време на време докосваха дългите бивници, стърчащи от долната му челюст. Обляна от слънчева светлина, кожата му блестеше със смарагдов оттенък и допълваше блясъка от многото трофеи и медальони, окичени на врата му и по широката му гръд. Гърдите, раменете и краката му бяха покрити от тежки, поочукани брони, които проблясваха в черно навсякъде, с изключение на тежките бронзови свръзки, а позлатените им краища свидетелстваха за висок ранг.

Накрая той се насити на гледката. Вдигна огромния черен чук, на който се подпираше, и каменният му връх по-скоро погълна светлината, вместо да я отрази. И нададе вик. Беше боен вик — едновременно повик и възклицание. Звукът се изстреля напред, сблъска се със сградите и околните хълмове и отекна. Под фигурата тъмната вълна спря движението си. После се развълнува и всички лица се обърнаха нагоре. Всеки един орк от Ордата се спря и погледна към самотната фигура високо над тях.

Той отново се провикна и размаха чука си. И този път вълната избухна в радостни възгласи и бойни викове. Ордата поздравяваше водача си. Доволен, Оргрим Дуумхамър[8] остави знаменитото си оръжие да се стовари до него, а долу тъмната вълна продължи унищожителното си действие.

* * *

Далеч долу, отвъд градските стени един орк лежеше в походно легло. Късото му мършаво тяло беше покрито с дебела кожа, която показваше високия му статут, а до него имаше купчина пищни дрехи. Но одеждите му не бяха носени от седмици. Оркът лежеше неподвижно, сякаш беше мъртъв, грозното му лице бе изкривено от болка или концентрация, а около озъбената му уста бе набола гъста брада.

Но изведнъж всичко се промени. Оркът се сепна и се изправи, а кожите се свлякоха от плувналото му в пот тяло. Очите му се отвориха, отначало безжизнени и невиждащи, но няколко примигвания прогониха дългия сън и той се огледаха наоколо.

— Къде…? — извика оркът.

По-едра фигура вече се бе спуснала към него, а двете й глави изразяваха радостна изненада. Постепенно оркът успя да се фокусира, погледът му се изостри, както и изражението му. Цялото объркване изчезна и се замени с хитрост и гняв.

— Къде съм? — настоя той. — Какво се е случило?

— Беше заспал, Гул’дан — отвърна съществото, коленичи до леглото и му поднесе чаша.

Оркът я сграбчи, подуши я и изгълта съдържанието й, след което избърса устата си с ръка.

— Спа като мъртвец. Вече няколко седмици не си помръдвал, едва си личеше, че дишаш. Мислехме, че духът ти си е отишъл.

— Наистина ли? — Гул’дан се ухили. — Уплаши ли се, че мога да те изоставя, Чо’гал? Да те оставя на милостта на Блекхенд[9]?

Двуглавият огър-магьосник се вторачи в него.

— Блекхенд е мъртъв, Гул’дан! — възкликна едната глава, а другата кимна утвърдително.

— Мъртъв?

Отначало Гул’дан помисли, че не е чул правилно, но мрачните изражения на Чо’гал го убедиха още преди главите му да кимнат.

— Какво? Как? — Той се изправи в леглото си, макар че от движението му се зави свят и го изби студена пот. — Какво се е случило, докато съм спал?

Чо’гал започна да му разказва, но гласът му заглъхна, когато някой отметна капака на входа на палатката и нахлу в тъмното тясно пространство. Двама едри оркски воини избутаха Чо’гал от пътя си, сграбчиха Гул’дан за ръцете и го издърпаха навън. Огърът се опита да се възпротиви, гняв помрачи еднаквите му лица, но още двама орки се натъпкаха в тясната палатка и препречиха пътя му с тежките си бойни секири. Те застанаха като стражи, докато първите двама извеждаха Гул’дан навън.

— Къде ме водите? — настояваше той, опитвайки се да освободи ръцете си.

Но напразно. Дори в разцвета на силите си нямаше да може да се опре и на единия от двамата, а сега едва се държеше на крака. Колкото го водеха, толкова го и влачеха, и той накрая видя, че се насочват към една голяма, стабилно издигната палатка. Палатката на Блекхенд.

— Той пое властта, Гул’дан — извика тихо Чо’гал, подтичвайки с него, но настрани от воините. — Докато ти беше в безсъзнание! Атакува Съвета в сянка и изби повечето от тях! Останахме само ти, аз и няколко уорлоци[10]!

Гул’дан разклати глава, опитвайки се да събере мислите си. Още бе замаян, объркан, а след като чу и думите на Чо’гал, определено реши, че моментът не е подходящ за загуба на яснота. Но това, което му каза огърът, го обърка повече. Някой е убил Блекхенд? Унищожил е Съвета в сянка? Това бе лудост!

— Кой? — изрева той, извръщайки глава към Чо’гал над широките рамене на воина, който го държеше. — Кой направи това?

Но Чо’гал беше забавил крачка, а по двете му лица бе изписана изненада и страх. Гул’дан се обърна напред точно когато мощната фигура се появи пред него. Виждайки огромния воин в черна броня, държащ с лекота огромния черен боен чук, Гул’дан моментално разбра. Дуумхамър.

— Значи се събуди — Дуумхамър сякаш изплю думите, когато воините спряха пред него.

Те изведнъж пуснаха ръцете на Гул’дан, той не успя да се удържи и се свлече на земята. Паднал на колене, той погледна нагоре и с мъка преглътна, виждайки чистата ярост и омраза в очите на пленителя си.

— Аз… — започна Гул’дан, но Дуумхамър го отряза, като го зашлеви с опакото на ръката си толкова силно, че го засили няколко метра назад.

— Тишина! — изръмжа новият водач на Ордата. — Не съм ти позволил да говориш!

Той се приближи и повдигна брадичката на Гул’дан с върха на страховитото си оръжие.

— Знам какво си направил, Гул’дан. Знам, че си контролирал Блекхенд, ти и твоят Съвет в сянка. — Той се изсмя, а острият звук бе изпълнен с горчивина и отвращение. — О, да, знам за тях. Но сега уорлоците ти не могат да ти помогнат. Много от тях са мъртви, а малкото, които оцеляха, са оковани и под наблюдение.

Дуумхамър се наведе по-близо.

— Сега аз водя Ордата, Гул’дан. Не ти, не уорлоците ти. Дуумхамърът[11] ги води. Край на безчестието! Край на предателствата! Край на измамите и лъжите! — Дуумхамър се изправи в целия си внушителен ръст, извисявайки се високо над Гул’дан. — Дуротан умря заради твоите схеми, но той ще остане последната ти жертва. И ще бъде отмъстен! Няма повече да водиш хората ми от сенките. Няма повече да контролираш съдбата ни и да ни използваш за собствените си долни цели! Орките са свободни от теб!

Гул’дан се разтрепери и напрегна мисълта си. Той знаеше, че Дуумхамър може да се окаже проблем. Мощният оркски воин бе толкова интелигентен, толкова почтен, прекалено почтен, за да бъде манипулиран. Той бе заместник-командир на Блекхенд, силния вожд на клана Блекрок[12], когото уорлокът бе избрал за пионката, която да поведе Ордата. Блекхенд бе изключителен воин, но се мислеше за много умен и така бе твърде лесно подмамен и контролиран. Гул’дан и неговият Съвет в сянка бяха истинската власт, а Гул’дан контролираше Съвета толкова лесно, колкото и самия Военачалник.

Но не и Дуумхамър. Той бе отказал да ги последва, проправяйки свой собствен път с безумна страст, която се равняваше единствено на верността към народа му. Очевидно бе прозрял какво се случва зад кулисите, бе осъзнал покварата. И когато е видял достатъчно, и повече не е можел да търпи, просто е действал. Явно Дуумхамър внимателно е подбрал точния момент. Докато Гул’дан не е можел да му се пречка, Блекхенд е станал уязвим. Не е ясно как е разбрал къде се събират членовете на Съвета в сянка, но явно ги е открил и е успял да елиминира повечето от тях. Но е оставил Гул’дан, Чо’гал и кой знае още кого. И сега стоеше пред вещера, вдигнал чук и готов да го унищожи.

— Почакай! — извика Гул’дан, вдигайки инстинктивно двете си ръце в опит да предпази лицето си от удар. — Моля те, умолявам те!

Дуумхамър се спря.

— Ти, великият Гул’дан, се молиш? Много добре, куче, моли се! Моли се за живота си!

Воинът не свали чука си, но не го и стовари върху него. Поне още не.

— Аз…

Гул’дан го мразеше. Мразеше го с такава страст, каквато досега не бе изпитвал. Но знаеше какво трябва да направи. Дуумхамър също го мразеше, заради смъртта на стария си другар Дуротан и превръщането на орките от мирни ловци в яростни воини. При най-малкия порив този чук можеше да се стовари върху главата му и да се покрие с кръвта, мозъка и косата му. Той не можеше да го позволи.

— Прекланям се пред мощта ти, Оргрим Дуумхамър — най-накрая успя да продължи той, изричайки всяка дума силно и ясно, за да го чуят всички наоколо. — Признавам те за Военачалник на Ордата и ти се заклевам във вярност. Ще ти се подчинявам във всичко.

Дуумхамър изръмжа.

— Досега не си показвал подчинение — отбеляза остро той. — Защо да вярвам, че си способен да го правиш сега?

— Защото се нуждаеш от мен — отвърна Гул’дан и изправи глава, за да срещне погледа на господаря си. — Унищожил си Съвета в сянка, да, и си поел властта над Ордата. Така да бъде. Блекхенд не беше достатъчно силен, за да ни води сам. Но ти си и затова нямаш нужда от Съвет — уорлокът облиза устни. — Но имаш нужда от уорлоците. Имаш нужда от магията ни, защото човеците владеят своя магия и без нас ще бъдете победени.

Той поклати глава.

— А са останали твърде малко уорлоци. Само аз, Чо’гал и шепа новаци. Прекалено съм ценен, за да ме убиеш само заради нуждата си от мъст.

Дуумхамър се озъби, но свали чука си. Известно време мълча и просто се взира в Гул’дан, а сивите му очи бяха изпълнени с омраза. Но накрая кимна.

— Това е така — призна той, макар че се наложи да прояви неистов самоконтрол, за да го направи. — И аз ще поставя нуждите на Ордата пред своите.

Дуумхамър оголи бивниците си.

— Ще ти позволя да живееш, Гул’дан, както и на малцината оцелели уорлоци. Но само докато се доказвате като полезни за народа ни.

— О, ще бъдем полезни — увери го Гул’дан, покланяйки се ниско. Умът му вече работеше. — Ще създам такива същества, каквито не си виждал досега, велики Дуумхамър… Воини, които ще следват само теб. С тяхната мощ и нашата магия ще смачкаме магьосниците в този свят, докато Ордата изравнява воините му със земята.

Дуумхамър кимна и вместо да се озъби, замислено се намръщи.

— Много добре — каза най-накрая той. — Обещаваш воини, които да се преборят с магията на човеците. Ще те държа отговорен за това.

Той се обърна и се оттегли, явно освобождавайки коварния уорлок. Воините също се оттеглиха, а Гул’дан остана на колене, заедно с Чо’гал, който не беше далеч от него. На уорлока му се стори, че чува смеха на отдалечаващите се орки.

„Проклет да е!“ — помисли си Гул’дан, гледайки как новият Военачалник се скрива в палатката си. „Проклет да е и този човешки магьосник!“ Гул’дан поклати глава. Може би трябваше да проклина собственото си нетърпение. Точно то го накара да навлезе в съзнанието на Медив и да потърси информацията, която магът му беше обещал, но така и не му предостави. И за лош късмет Гул’дан бе в съзнанието на Медив точно когато човекът умря и внезапното насилие отслаби духа му. Той беше попаднал в капан, без да може да се завърне в тялото си, без да осъзнава какво се случва наоколо. И това беше дало шанс на Дуумхамър да завземе властта.

Но сега най-сетне той бе буден. И отново можеше да се съсредоточи върху плановете си. Защото поне последният отчаян и опасен опит не се оказа напразен. Гул’дан бе получил необходимата информация. И скоро нямаше да има нужда нито от Дуумхамър, нито от Ордата. Скоро щеше да бъде властелин на всичко… без тях.

— Събери останалите — каза той на Чо’гал, стана на крака и разкърши тялото си.

Беше слаб, но щеше да се оправи. Нямаше време за губене.

— Наистина ще създам нов клан, но такъв, който да служи на моите цели и да ме защитава от гнева на Дуумхамър. Те ще бъдат Стормрийвър[13] и ще покажат на Ордата на какво са способни уорлоците, докато накрая дори Дуумхамър няма да може да отрече стойността им. Събери и своя клан.

Чо’гал беше вожд на клана Туайлайт Хамър[14], който беше обсебен от идеята за края на света и членовете му бяха яростни воини.

— Чака ни много работа.

Едно

Лотар не можа да сдържи удивлението си.

Стормуинд беше величествен град, с много кули и тераси, изваяни от здрави скали, които да устояват на ветровете и които бяха полирани до огледален блясък. Но и Столицата беше красива по свой начин. Не че беше същата като Стормуинд. Първо, нямаше такава височина. Но за сметка на това притежаваше елегантност. Тя се намираше над северния бряг на езеро Лордамиър и блестеше в бяло и сребро. Не беше блясъкът на Стормуинд, но все пак някак си блестеше… сякаш слънцето изгряваше от изящните сгради, вместо да насочва лъчите си към тях. Изглеждаше спокойна, мирна, почти свята.

— Това е славно място — каза Кадгар. — Но лично аз предпочитам малко повече топлина.

Той се извърна назад към южния бряг на езерото, където се издигаше втори град. Очертанията му наподобяваха Столицата, но този огледален образ изглеждаше по-екзотичен, а стените и кулите му бяха окъпани във виолетови и други топли нюанси.

— Това е Даларан — обясни той. — Домът на Кирин Тор и магьосниците. Моят дом, преди да ме изпратят при Медив.

— Може би ще има време да се върнеш там, макар и за кратко — предложи Лотар. — Но засега трябва да се фокусираме върху Столицата.

Той отново се загледа в бляскавия град.

— Да се надяваме и разумът на хората тук да е толкова внушителен, колкото домът им.

Той пришпори коня си в галоп и се спусна надолу към гората Силвърпайн, а Вариан и магьосникът го последваха заедно с останалите мъже с каруци.

Два часа по-късно те достигнаха портите на града. На входа стояха стражи, въпреки че двойните порти бяха отворени и достатъчно широки, за да могат през тях да минат три каруци, наредени една до друга. Стражите ги бяха забелязали доста преди да стигнат до портите, както и един мъж, който пристъпи напред. Той носеше пурпурна мантия върху лъскавия си нагръдник, а бронята и шлемът му имаха позлатена украса. Маниерът му бе вежлив, дори уважителен, но Лотар успя да забележи, че мъжът спря на няколко метра от тях, само на меч разстояние. Той положи усилие да се успокои и да игнорира тази неуместност. Това не беше Стормуинд. Тези хора не бяха опитни воини, закалени в непрекъснати битки. Никога не им се беше налагало да се борят за живота си. Поне още не.

— Заповядайте и бъдете добре дошли — каза капитанът на стражата и се поклони. — Марк Редпат ни уведоми за идването ви и за бедата ви. Кралят ви очаква в тронната зала.

— Благодарим — отвърна Кадгар и кимна.

— Хайде, Лотар — добави той и пришпори коня си. — Знам пътя.

Те продължиха да яздят през града и се придвижваха лесно по широките му улици. Кадгар явно наистина познаваше пътя и нито веднъж не забави и не спря, за да попита за посоката, и накрая стигнаха до самия дворец. Там оставиха конете си на няколко от мъжете, които щяха да се погрижат за тях. Лотар и принц Вариан вече бяха започнали да изкачват широките стъпала към двореца, когато Кадгар ги настигна.

Те преминаха през външните порти и влязоха в широкия двор, който приличаше на външна зала. От всички страни имаше ложи, които сега бяха празни, но Лотар бе сигурен, че в празнични дни са пълни с хора. В отсрещния край следваха още стъпала, които водеха до портите към самата тронна зала.

Залата беше внушителна, куполът на тавана се издигаше толкова високо, че краищата му се губеха в сенките. Залата бе кръгла, със сводове и колони от всички страни. От стъклописа в центъра на тавана се стелеше златна слънчева светлина и осветяваше сложния символ на пода. Той представляваше плетеница от няколко различни по големина кръга, в средата им имаше триъгълник, в който бе вписан най-малкият кръг, съдържащ символа на Лордерон. Имаше и няколко високи балкона и Лотар предположи, че те са за присъстващи благородници, но имаха и стратегическа стойност. От там няколко стражи с лъкове можеха лесно да се прицелят във всяка една точка от залата.

Точно зад символа на пода се намираше голям кръгъл подиум, а концентричните му стъпала водеха до огромен трон. Самият трон сякаш беше изваян от блестящ камък, с всичките му ръбове, гладки части и вдлъбнатини. В него стоеше мъж — висок и едър, русата му коса бе леко прошарена, бронята му проблясваше, а короната му бе заострена и наподобяваше по-скоро шлем с шипове. Лотар веднага разбра, че това бе стабилен крал — крал като Лейн, който не би се поколебал да поведе битка, за да защити хората си. Тази мисъл го обнадежди.

Присъстваха и други хора — местни, занаятчии, дори селяни, които стояха с лице към подиума, но на достатъчно разстояние от него. Много от тях държаха разни неща, пергаменти, дори храна, и бързо и мълчаливо направиха път на Лотар и Кадгар.

— Да? — призова мъжът в трона, когато двамата наближиха. — Кои сте вие и защо сте дошли при мен?

А-а. Дори от тук Лотар можеше да види странния цвят на очите на краля — преливащо синьо и зелено. Те бяха остри и ясни и това още повече обнадежди рицаря. Пред него седеше мъж, който вижда ясно и точно.

— Ваше Височество — започна Лотар и дълбокият му глас леко се разнесе из широката зала. Той се спря на няколко крачки от подиума и се поклони. — Аз съм Андуин Лотар, рицар на Стормуинд. Това е моят спътник Кадгар от Даларан.

От тълпата зад него се дочу тихо шушукане.

— А това… — той се обърна, за да може кралят да види Вариан, който стоеше плътно зад него, притеснен от тълпата и странната обстановка. — Това е принц Вариан Рин, наследник на трона на Стормуинд.

Шушукането премина във възклицания, след като хората осъзнаха, че младежът е благородник, но Лотар не им обърна внимание, а се фокусира върху краля.

— Трябва да говорим с вас, Ваше Височество. Става дума за особено важен въпрос, който не търпи отлагане.

— Разбира се.

Теренас вече се изправяше и се приближи към тях.

— Моля да ни оставите — обърна се той към тълпата, а макар и любезни, думите му бяха чиста заповед.

Хората веднага се подчиниха и скоро в залата останаха неколцина благородници и стражите. Мъжете, които придружаваха Лотар, също се отдалечиха, оставяйки в близост до краля само рицаря, Кадгар и Вариан.

— Ваше Височество — Теренас поздрави Вариан, покланяйки му се като равен.

— Ваше Височество — отвърна Вариан, чието възпитание надделя над шока му.

— С голяма скръб научихме за смъртта на баща ви — продължи внимателно Теренас. — Крал Лейн беше добър човек, наш приятел и съюзник. Бъдете сигурен, че ще направим всичко по силите си, за да върнем трона ви.

— Благодаря ви — отвърна Вариан, а долната му устна леко потрепна.

— Моля седнете, кажете ми какво се случи — покани ги Теренас и посочи към стъпалата на подиума.

Той седна на горното стъпало и даде знак на Вариан да седне до него.

— Виждал съм Стормуинд и се възхищавам на мощта и красотата му. Какво е могло да унищожи такъв град?

— Ордата — каза Кадгар, проговаряйки за пръв път, откакто влезе в тронната зала.

Теренас се обърна към него, а Лотар бе достатъчно близо, за да забележи, че очите на краля леко се присвиват.

— Ордата го направи.

— И каква е тази Орда? — настоя Теренас, обръщайки се първо към Вариан и после към Лотар.

— Това е армия… повече от армия — отвърна Лотар. — Това е множество, неизброима армия, достатъчна да покрие земята от бряг до бряг.

— И кой води този легион от хора? — попита Теренас.

— Не са хора — поправи го Лотар. — Това са орки.

Кралят се озадачи и Лотар обясни.

— Това е нова раса, която не е от този свят. Високи са колкото нас, но са по-едри, имат зелена кожа и блестящи червени очи. А от долните им устни стърчат огромни бивници.

Един от благородниците зад тях изсумтя и Лотар се обърна гневно.

— Съмнявате ли се в думите ми? — извика той, обръщайки се към всеки един от балконите, търсейки този, който се беше засмял. — Мислите, че лъжа?

Той удари бронята си с юмрук до мястото, където имаше една по-голяма вдлъбнатина.

— Това е от удар на оркски боен чук!

Той удари друго място.

— А това е от оркска бойна секира!

После посочи към раната на ръката си.

— А това е от бивник, който ме уцели, когато звярът скочи твърде близо, за да го отблъсна с меча си. Тези ужасни същества унищожиха земята ми, дома ми, хората ми! Ако не ми вярвате, слезте тук и ми го кажете в лицето! Ще ви покажа какъв човек съм и какво се случва с онези, които ме обвиняват в лъжа!

— Достатъчно!

Изпълненият с гняв и болка вик на Теренас възпря всеки евентуален отговор, а когато се обърна към Лотар, рицарят видя, че гневът му не е насочен към него.

— Достатъчно — повтори по-спокойно кралят. — Никой тук не оспорва думите ви, Рицарю — увери той Лотар, а строгият му поглед се насочи към всеки от присъстващите, които биха посмели да му противоречат. — Познавам честта и верността ви. Вярвам на думите ви, макар тези същества да не са ми познати.

После се обърна и кимна на Кадгар.

— А заради присъствието на магьосник от Даларан, свидетелстващ за думите ви, няма как да не приемем казаното… дори за съществуването на раса, каквато не сме виждали досега.

— Благодаря ви, крал Теренас — отвърна почтително Лотар, овладял гнева си.

Той не бе сигурен какво следва да направи сега. За щастие Теренас знаеше.

— Ще свикам владетелите на съседните кралства — заяви той. — Тези събития засягат всички ни.

После се обърна към Вариан.

— Ваше Височество, предлагам ви своя дом и закрила, докато са ви нужни — каза той достатъчно високо, за да може всички да го чуят. — Когато сте готов, знайте, че Лордерон ще ви помогне да си върнете кралството.

Лотар кимна.

— Много щедро от ваша страна, Ваше Височество — каза той от името на Вариан. — Не мога да си представя по-безопасно и подходящо място от Столицата, в което принцът да достигне пълнолетие. Но ви уверявам, че не сме дошли тук само за да потърсим подслон. Дойдохме да ви предупредим.

Той се изправи, гласът му отекна в залата, а очите му не се откъсваха от краля на Лордерон.

— Бъдете сигурен… Ордата няма да спре в Стормуинд. Тя иска да завладее целия свят и притежава мощта и числеността да превърне мечтата си в реалност. Не им липсва и магия. Щом приключат с родната ми земя… — гласът му стана по-дълбок и груб, но той продължи: — Ще намерят начин да прекосят океана. И ще дойдат тук.

— Казвате, че трябва да се готвим за война? — промълви тихо Теренас.

Това не беше въпрос, но Лотар все пак отговори.

— Да — той се обърна и огледа събралите се хора. — Война за оцеляването на расата ни.

Две

Оргрим Дуумхамър, вожд на клана Блекрок и Военачалник на Ордата наблюдаваше сцената. Той стоеше близо до центъра на Стормуинд, а навсякъде около него воините му унищожаваха някогашния славен град. Накъдето и да се обърнеше, виждаше само разруха и опустошение. Сградите горяха, въпреки че бяха от камък. Улиците бяха затрупани с тела и камъни. Плочите бяха залети с кръв, която тук-там се събираше в локви. Чуваха се крясъци, означаващи, че някой оцелял е открит и бива измъчван.

Дуумхамър кимна. Това беше добре. Стормуинд бе величествен град и сериозна пречка. По едно време не беше сигурен дали ще успее да премине през огромните му стени и да пробие храбрата му защита. Въпреки огромното числено превъзходство на Ордата, човеците се биеха умело и решително. И Дуумхамър ги уважаваше заради това. Бяха достойни противници.

Но все пак бяха победени, както трябваше да бъдат победени всички — от мощта на орките. Градът бе завладян, защитниците му — убити или избягали, и сега земята им принадлежеше. Тази богата, плодородна земя, която толкова много наподобяваше родината им преди катаклизма. Преди Гул’дан и неговото безумие да я разрушат. Мислите на Дуумхамър помръкнаха и той стисна легендарния си чук. Гул’дан! Предателят, шаманът, който се превърна в уорлок, бе нанесъл повече щети, отколкото самият той струваше. Единствено отварянето на рифта към този нов свят го спаси от това да бъде разкъсан на парчета от събратята си. Но все пак този интригант бе успял да превърне дори това в свое преимущество. Беше успял да държи под контрол Блекхенд… или може би винаги го е правил.

Дуумхамър бе наблюдавал бившия си вожд с години и знаеше, че масивният оркски воин е по-умен, отколкото показваше. Но не достатъчно. И гъделичкайки егото му, Гул’дан бе успял да го подведе и да го манипулира. Дуумхамър бе сигурен, че той е стоял зад плана за обединението на клановете в Орда. А също и че Съветът му в сянка е управлявал задкулисно, съветвайки Блекхенд по начин, по който Военачалника да не разбере, че всъщност изпълнява техните заповеди.

Дуумхамър се усмихна. Поне това вече свърши. Той не бе доволен от нуждата да убие Блекхенд. Все пак беше заместник-командир на клана си и се беше заклел да го следва, а не да му се противопоставя. Но традицията позволяваше на всеки воин да предизвика вожда си на двубой за властта и Дуумхамър бе принуден да направи тази крачка. Спечели, защото беше убеден, че трябва, и когато разби черепа на Блекхенд, той пое властта не само на клана си, но и на Ордата. Остана му само да се справи със Съвета в сянка. И го направи с голямо удоволствие.

Споменът за това го караше да се усмихва. Малцина орки знаеха за съществуването на Съвета, а още по-малко знаеха кои са членовете му и къде се помещава. Но Дуумхамър бе съумял да се обърне към правилния информатор. Полуорката Гарона бе измъчвана, докато накрая призна къде се събира Съвета — без съмнение неоркската й кръв я правеше по-слаба, за да издържи на мъченията. Израженията на уорлоците, когато той нахлу и прекъсна срещата им, бяха безценни. И станаха още по-безценни, когато той продължи напред и започна да ги избива един по един. В онзи ден Дуумхамър разби властта на Съвета в сянка. Той нямаше да позволи да бъде манипулиран като Блекхенд. Сам щеше да избира битките си, сам щеше да прави планове, но не за да увеличи нечия власт, а за да осигури оцеляването на хората си.

Дуумхамър забеляза две фигури да вървят към него по широката окървавена улица. Сякаш ги бе призовал с мислите си. Единият беше по-нисък от средното за орк, а другият бе по-висок и със странна форма. Дуумхамър моментално ги позна и устните му се извиха покрай бивниците му в злорада усмивка.

— Изпълни ли задачата си? — извика той, когато Гул’дан и протежето му Чо’гал се приближиха.

Той не изпускаше от очи уорлока, удостоявайки с много кратък остър поглед тромавия му подчинен. Както повечето орки, Дуумхамър цял живот се беше бил с огри. Той бе отвратен, когато Блекхенд сключи съюз с чудовищните създания, макар и да признаваше ползата им в битка. Но така или иначе, нито ги харесваше, нито им вярваше. А Чо’гал бе по-ужасен от повечето. Той бе от онази рядка порода двуглави огри, които притежаваха повече разум от дивите си братя. Чо’гал бе магьосник по призвание и самата идея да бъде предоставена подобна мощ на огър изпълваше Дуумхамър с ужас. Освен това Чо’гал бе получил властта над клана Туайлайт Хамър и показваше фанатизма, присъщ на орките, които го следваха. Това правеше двуглавото същество още по-опасно. Дуумхамър нямаше да допусне да разкрие опасенията си, но винаги държеше здраво чука си в присъствието на огъра-магьосник.

— Още не съм, велики Дуумхамър — отвърна Гул’дан, когато спря до него.

Уорлокът изглеждаше залинял, но като цяло добре, като се има предвид, че бе прекарал в сън няколко месеца.

— Но поне успях да се отърся от всички ефекти на дългия си сън. И нося страхотни новини, които получих в това състояние.

— Така ли? Сънят ти те е дарил с мъдрост?

— Показа ми пътя към невероятна сила — призна Гул’дан, а бистрите му очи бяха изпълнени с алчност.

Но Дуумхамър знаеше, че това не е обикновена алчност, не и за женска, за хубава храна или богатство. Гул’дан мислеше единствено за сила и бе готов да направи всичко, за да я получи. Действията му в родния им свят бяха ясно свидетелство за това.

— Сила за теб или за Ордата? — попита Дуумхамър.

— И за двете — отвърна уорлокът. Гласът му се снижи до лукав шепот. — Видях място, неописуемо древно, по-старо дори от свещената планина в родината ни. То се намира дълбоко под вълните и в него се намира сила, която може да преобрази този свят. Можем да я получим и никой няма да може да ни се опълчи!

— Никой не може да ни се опълчи сега! — изрева Дуумхамър. — И предпочитам почтената сила на чука и секирата пред това магьосничество, което си открил. Спомни си какво причини на земята ни с твоите измами, какво причини на хората ни последния път! Няма да ти позволя да ги покваряваш повече или да петниш този нов свят, точно когато сме започнали да го завладяваме!

— Това е много по-голямо от желанията ти — отсече уорлокът, а избликът му пропъди последния намек от престореното му подчинение. — Съдбата ми лежи под водата и ти не можеш да ме спреш! Ордата е само първата стъпка от пътя на хората ни и аз съм този, който ще ги поведе отвъд този свят, а не ти!

— Внимавай, вещерче — отвърна Дуумхамър, допирайки леко чука си върху бузата на Гул’дан. — Спомни си какво се случи със Съвета ти в сянка. Мога още сега да ти строша черепа, пък да видим после къде лежи съдбата ти!

Той заплашително изгледа внушителния Чо’гал.

— И не си мисли, че това противно нещо ще те спаси — озъби се и вдигна високо чука си. После избухна в смях, когато огърът отстъпи, а по двете му лица се изписа искрен страх. — И преди съм убивал огри, убивал съм дори грон. Мога да го направя отново.

Дуумхамър се наведе по-близо.

— Твоите цели вече нямат никакво значение. От значение е само Ордата.

За миг той забеляза гневен блясък в очите на Гул’дан и помисли, че уорлокът може да не се предаде. И част от него се изпълни с радост. Както всички орки, Дуумхамър винаги се бе прекланял пред шаманите, но тези уорлоци бяха различни. Силата им идваше не от елементите или от духовете на предците, а от някакъв друг, ужасен източник. Точно тяхната магия превърна здравите кафяви орки в ужасни зелени същества, донесе смъртта на родния им свят и ги принуди да дойдат тук, за да оцелеят. Гул’дан беше техен водач, техен създател и засега най-мощният, най-лукавият и най-егоистичният от всички. Дуумхамър оценяваше ползата на уорлоците за Ордата, но все пак усещаше, че всички щяха да са много по-добре без тях. Може би Гул’дан видя това в очите му, защото гневът му с неохота се замени с предпазливост и уважение.

— Разбира се, велики Дуумхамър — каза уорлокът и склони глава. — Вие сте прав. Ордата трябва да бъде на първо място.

Той се усмихна, напълно превъзмогнал страха си, а гневът му явно бе изчезнал или поне за пореден път бе надълбоко скрит.

— Имам много идеи как да осигурим победите си. Но първо ще ви осигуря воините, които обещах — неудържими, но под ваш пълен контрол.

Дуумхамър бавно кимна.

— Много добре — изръмжа той. — Не бих пренебрегнал нищо, което може да подсигури успеха ни.

Той се обърна, освобождавайки уорлока и неговия лейтенант, а Гул’дан разбра намека, поклони се и се оттегли, плътно следван от Чо’гал. Дуумхамър знаеше, че трябва много внимателно да ги наблюдава. Гул’дан нямаше да преглътне толкова лесно обидата, нито пък щеше да позволи да бъде контролиран дълго време. Но докато прекрачи границата, магията му щеше да е от помощ и Дуумхамър щеше да се възползва от нея. Колкото по-скоро се справят със съпротивата, толкова по-бързо хората му ще могат да захвърлят оръжията, за да построят нови домове за семействата си.

Така замислен, той потърси един от лейтенантите си и най-накрая го откри в някогашна тържествена зала, където пируваше с каквото ядене и пиене бе открил.

— Зулухед!

Оркският шаман вдигна очи, когато Дуумхамър изкрещя името му, бързо се изправи и захвърли бокала и чинията пред себе си. Макар да беше стар, слаб и съсухрен, под проскубаните му сиви плитки все още проблясваха остри червено-кафяви очи.

— Дуумхамър.

За разлика от Гул’дан, Зулухед не хленчеше и не се кланяше, и Дуумхамър го уважаваше за това. Но пък той бе водач по право — вожд на клана Драгънмоу[15]. Освен това беше и шаман, и то единственият шаман, който бе дошъл с Ордата. И точно тези негови способности представляваха особен интерес за Дуумхамър.

— Как върви работата?

Дуумхамър не си губеше времето в любезности, макар че прие бокала, който му бе поднесен. Виното наистина беше добро, а следите от човешка кръв в него само допълваха приятния вкус.

— Все същото — отвърна вождът на Драгънмоу, а по лицето му се четеше пълно отвращение.

Преди месеци Зулухед беше споделил с Дуумхамър странните видения, които го измъчваха. Видения за една определена планинска верига и огромното богатство, което се намира дълбоко под нея… богатство на сила. Дуумхамър уважаваше стария вожд и помнеше силата на виденията на шаманите в родния си свят. Той бе приел молбата на Зулухед да поведе клана си в търсене на тази планина и богатството, което крие. Отне им седмици, но най-накрая кланът Драгънмоу беше успял да открие дълбока пещера, а в нея — странен обект… златен диск, който нарекоха Демонична душа[16]. Въпреки че Дуумхамър не беше виждал артефакта с очите си, Зулухед го беше уверил, че е на огромна възраст и излъчва невероятна енергия. За съжаление, се оказа твърде трудно да се сдобият със силата, която съдържа.

— Увери ме, че можеш да задействаш силата — напомни му Дуумхамър, захвърляйки празната чаша настрани. Бокалът се удари в далечната стена и издрънча глухо.

— И ще го направя — потвърди Зулухед. — Демонична душа съдържа невероятни ресурси, достатъчно мощ, с която да сринем цяла планина или да разкъсаме небето!

После се намръщи.

— Но засега не се поддава на магията ми.

Той поклати глава.

— Но ще открия ключа! Сигурен съм! Видях го в сънищата си! И когато се доберем до силата, ще можем да поробим всеки, когото пожелаем! И с тези роби ще завладеем небесата и ще залеем с огън всеки, който ни се противопостави!

— Чудесно!

Дуумхамър потупа шамана по рамото. От време на време се притесняваше от фанатизма му, особено след като започна да му се струва, че Зулухед не живее изцяло в този свят, но не се съмняваше във верността му. Точно затова подкрепи молбата на стария орк, а отхвърли искането на Гул’дан за подобно, базирано на видение търсене на сила. Дуумхамър знаеше, че каквото и да се случи, Зулухед не би се обърнал срещу него или народа си. И, ако тази Демонична душа можеше да изпълни половината от това, което Зулухед обещаваше, ако видението на шамана се превърнеше в реалност, Ордата със сигурност щеше да получи огромно надмощие.

— Информирай ме, когато си готов.

— Разбира се.

Зулухед го поздрави с бокала си, който беше допълнил с вино от окървавената златна кана. Дуумхамър остави шамана да пирува и продължи разходката си в разрушения град.

Той обичаше лично да проверява какво са свършили воините му, а това, че те го виждаха да върви сред тях, им даваше усещането на съпричастност и укрепваше връзката му с тях. Блекхенд също знаеше това и се стараеше орките да го приемат като другар по оръжие, а не само като вожд, а по-късно и Военачалник. Това бе един от уроците, които Дуумхамър добре бе научил от предшественика си. Срещата му със Зулухед премахна горчивия вкус, който разговорът с Гул’дан остави в устата му и скоро усети как разходката по улиците повдига духа му. Хората му бяха извоювали огромна победа и заслужаваха да я отпразнуват. Дуумхамър щеше да им позволи да се забавляват няколко дни. После щяха да се насочат към следващата си цел.

Гул’дан го наблюдаваше от няколко сгради разстояние.

— Какво планира със Зулухед? — попита той, без да откъсва поглед от отдалечаващия се Военачалник.

— Не знам — отвърна Чо’гал. — Явно пазят някаква тайна. Знам, че е свързано с нещото, което Драгънмоу откриха в пещерата. Половината клан е още там, но не знам какво правят.

— Е, няма значение. — Гул’дан се намръщи и разсеяно потърка единия си бивник. — Каквото и да е, поне ще държи Дуумхамър настрани, а това ще ми е от полза. Няма да му се отрази добре, ако разбере за плановете ми, преди да съм ги задействал.

Той се усмихна широко.

— И тогава… тогава за него ще е твърде късно.

— Ще заемете ли мястото му на Военачалник? — попита другата глава на Чо’гал, докато поемаха обратно към квартирата, която бе приготвена за тях.

— Аз ли? Не-е — засмя се Гул’дан. — Нямам никакво желание да размахвам чук или секира по улиците и да се изправям лично пред враговете — призна той. — Планът ми е много по-голям. Възнамерявам да срещам духовете им, да ги посичам отдалеч и да ги поглъщам… стотици и хиляди наведнъж.

Той се усмихна при тази мисъл.

— Скоро всичко, което ми беше обещано, ще е мое и Дуумхамър ще е едно нищо пред мен. Дори мощта на Ордата ще бледнее пред мен, а аз ще протегна ръка и ще прочистя този свят, за да го изградя по мой образ!

Той отново се засмя, а звукът се отрази от срутените стени и съборените сгради, сякаш умиращият град се смееше заедно с него.

Три

Кадгар мълчаливо наблюдаваше от едната страна на тронната зала. Лотар настояваше той да присъства като свидетел и, както Кадгар подозираше, като познато лице в тази непозната земя. А самият Кадгар беше достатъчно любопитен, за да приеме поканата. Но освен това си знаеше мястото и не посмя да се представя като равен на тези мъже. Въпреки силата, която притежаваше сега, всеки един от другите бе владетел и можеше да получи смъртта му за секунди. Освен това на Кадгар напоследък му беше дошло в повече да се чувства център на внимание. Като млад бе свикнал да наблюдава и да чака, да се информира добре, преди да действа. Беше хубаво да се върне към старите си навици, дори и за кратко.

Той разпозна много от присъстващите, макар и само по спомен от описания. Едрият, напомнящ на мечка грубоват мъж, с тежка черна брада и черно-сива броня, беше Ген Греймейн[17]. Той бе владетел на южното кралство Гилнеас и Кадгар беше чувал, че е много по-умен, отколкото изглежда. Високият слаб мъж със закалена кожа и зелена флотска униформа беше — разбира се — Делин Праудмуър[18]. Той управляваше Кул Тирас, но позицията му на командир на най-голямата и яростна флота в света бе причината Теренас да го приема като равен. Тихият, с вид на образован мъж, с прошарена кафява коса и лешникови очи, бе Лорд Ейдън Перинолд, господар на Алтерак. Той гледаше гневно към Торас Тролбейн[19], крал на съседния Стромгард, но високият начумерен Тролбейн, с остри и груби черти, го игнорираше, а дебелите кожи, с които бе покрит, явно го защитаваха както от гнева на Перинолд, така и от суровите условия в планинския му дом. Тролбейн се беше обърнал към ниския, набит мъж със снежнобяла брада и приветлива усмивка. Той нямаше нужда от представяне на този континент, защото дори без церемониалната си роба и жезъл, Алонс Фейол бе архиепископ на Църквата на Светлината и бе почитан от хората навсякъде. И Кадгар разбираше защо — той за пръв път виждаше Фейол, но му стигаше само да го гледа, за да усети чувството на мир и мъдрост.

Виолетов блясък в крайчеца на окото му накара Кадгар да се обърне… и едва да не ахне на глас. В тронната зала се появи една истинска легенда. Той бе висок и мъртвешки слаб, с дълга, леко посребрена кафява брада, мустаци и гъсти вежди в същия цвят, а голата му глава бе покрита с кепе с позлатени ръбове. Това бе Архимаг Антонидас. През всичките години, които бе прекарал в Даларан, Кадгар беше виждал владетеля на Кирин Тор само два пъти — веднъж случайно, а втория път — когато го информираха, че го изпращат при Медив. Това да види господаря на магьосниците открито да заема мястото си сред останалите владетели, изглеждащ толкова царствен, колкото всеки един от тях, изпълни Кадгар със страхопочитание и неочаквана носталгия. Даларан му липсваше и той се зачуди дали някога ще може да се върне в града на магьосниците. Може би, след като свърши войната. Ако оцелее.

Антонидас пристигна последен и, когато стигна до мястото пред подиума на Теренас, той се изпъна и плесна с ръце. Звукът отекна и прекъсна всички разговори, и всички се обърнаха към кралския си домакин.

— Благодаря на всички, че дойдохте — започна Теренас, а гласът му се понесе леко из залата. — Знам, че молбата ми бе внезапна, но трябва да решим особено важен въпрос, който явно не търпи отлагане.

Той направи пауза и после се обърна към мъжа, който стоеше до него на подиума.

— Представям ви Андуин Лотар, Първи рицар на Стормуинд. Той дойде тук с послание и нещо повече, и може би ще се окаже нашият спасител. Мисля, че е най-добре той сам да ви разкаже какво е преживял, за да разберете какво очаква скоро и нас.

Лотар пристъпи напред. Теренас му беше осигурил нови дрехи, разбира се, но Лотар бе настоял да запази бронята си, отказвайки да я смени със здрави лордеронски доспехи. Огромният му меч стърчеше над едното му рамо — факт, който Кадгар бе сигурен, че не е убягнал на останалите владетели. Но това, което привлече вниманието им от самото начало, бе лицето на рицаря и думите му. Поне веднъж неспособността на Лотар да прикрива емоциите си се бе оказала в негова полза и позволи на събралите се монарси да прозрат истината в словата му.

— Ваши Височества — започна Лотар. — Благодаря ви, че се отзовахте на тази среща и се съгласихте да ме изслушате. Аз не съм нито поет, нито дипломат, а воин, затова ще бъда кратък и ясен.

Той си пое дълбоко дъх.

— Трябва да ви кажа, че домът ми — Стормуинд — вече го няма.

Неколцина владетели зяпнаха, а останалите пребледняха.

— Градът падна под ударите на Орда от същества, наречени орки — обясни Лотар. — Те са ужасни врагове, високи са колкото нас, но са по-силни. Имат животински черти, зелена кожа и червени очи.

Този път никой не се засмя.

— Тази Орда се появи наскоро и започна да атакува стражите ни — продължи Лотар. — Но това бяха само набези на малки групи. Когато цялата им сила се събра пред стените ни, останахме удивени. Те са буквално хиляди, десетки хиляди воини — достатъчно да покрият земята като зловеща сянка. И са безжалостни противници, силни, жестоки и неумолими.

Той въздъхна.

— Борихме се с всички сили. Но не беше достатъчно. Те обсадиха града, след като опустошиха останалата земя и, макар че успяхме да ги удържим известно време, накрая те пробиха защитата ни. Крал Лейн загина от техните ръце.

Кадгар забеляза, че Лотар не каза точно как. Може би споменаването, че полуорката, която го уби, е била доверен разузнавач и съюзник, можеше да отслаби доводите му. Или вероятно Лотар просто не искаше да се сеща за това. Кадгар можеше да го разбере. Той също не искаше да мисли за това — беше приел Гарона за приятел и бе огорчен от предателството й, въпреки че беше с нея, когато получиха видението за това още в кулата на Медив.

— Както и повечето ни благородници — продължаваше Лотар. — Бях поел отговорност да отведа на безопасно място сина му и колкото се може повече хора, както и да предупредя останалата част от света за случилото се. Защото тази Орда не е от нашите земи, дори не е от нашия свят. И няма да се задоволи със завладяването само на един континент. Орките ще пожелаят останалата част от света ни.

— Искате да кажете, че идват насам — намеси се Праудмуър, когато Лотар замълча, а думите му прозвучаха по-скоро като коментар, отколкото като въпрос.

— Да.

Простият отговор на Лотар доведе до вълнение и изненада… или може би страх. Но Праудмуър кимна.

— Имат ли кораби? — попита той.

— Не знам — отвърна Лотар. — Досега не сме виждали кораби, но все пак допреди миналата година не бяхме виждали и Ордата.

Той се намръщи.

— И ако преди не са имали кораби, сега определено имат — опустошиха цялото крайбрежие и, въпреки че потопиха много кораби, други просто изчезнаха.

— Явно можем да предположим, че разполагат с възможност да прекосят океана.

Праудмуър не изглеждаше изненадан от това и Кадгар предположи, че адмиралът вече се е подготвил за най-лошото.

— Може да плават насам дори в този момент.

— Може да се придвижват и по суша — изръмжа Тролбейн. — Да не забравяме това.

— Да, така е — съгласи се Лотар. — Първо ги засякохме на изток около Блатото на скръбта[20], а след това са прекосили цял Азерот, за да стигнат до Стормуинд. Ако се насочат на север, могат да прекосят Горящите степи[21] и планините и да се появят от южната страна на Лордерон.

— От юг? — възкликна Ген Греймейн. — Няма да преминат през нас! Ще разбия всеки опит за нахлуване на южния ми бряг!

— Не разбирате — Лотар изглеждаше и звучеше изтощен. — Не сте ги виждали, тяхната численост и мощ трудно могат да се опишат. И сега ви казвам, че не можете да се изправите срещу тях сами.

Той се обърна към събралите се владетели, а по лицето му се изписа едновременно гордост и скръб.

— Армиите на Стормуинд бяха велики — продължи спокойно той. — Воините ми бяха силни и опитни. И преди се бяхме били с орки и успявахме да ги победим. Но това са били само челните отряди. Пред Ордата ние стояхме като объркани деца, като старци, като житни стръкове… — гласът му беше равен, а думите му носеха печална увереност. — Те ще пометат планините, земите и вас самите.

— Какво предлагате да направим тогава? — попита Архиепископ Фейол, а спокойният му глас смекчи напрежението, което Кадгар усети, че се заражда.

Никой не обича да бъде наричан глупак, особено крал и особено пред равнопоставените си.

— Трябва да се обединим — настоя Лотар. — Никой от вас не може да се справи с тях самостоятелно. Но всички заедно… може и да успеем.

— Казвате, че ни грози опасност и не оспорвам думите ви — заяви Перинолд, а мекият му глас се разнесе до останалите крале. — И казвате, че трябва да се обединим, за да премахнем тази опасност. Но все пак се чудя дали сте опитвали други методи, за да се справите с проблема? Със сигурност тези… орки… са разумни същества? Сигурно преследват някаква цел? Може би ще можем да преговаряме с тях?

Лотар поклати глава, помръкналото му изражение показваше колко глупаво бе прозвучало това предложение.

— Те искат този свят, нашия свят — отговори бавно той, сякаш говореше на дете. — И няма да се задоволят с по-малко. Ние изпращахме вестоносци, официални пратеници, посланици.

Той се усмихна… мрачна, мъчителна усмивка.

— Повечето от тях се върнаха на парчета. Поне тези, които се върнаха.

Кадгар забеляза, че някои от кралете започнаха да шушукат помежду си и от тона им заподозря, че все още не осъзнават опасността, пред която са изправени. Той въздъхна и започна да пристъпва напред, чудейки се дали биха го послушали по-добре, отколкото Лотар. И все пак трябваше да опита. За щастие още някой беше пристъпил напред и, макар че той също носеше роба вместо броня, фигурата му изразяваше повече авторитет.

— Чуйте ме — извика Антонидас с тънък, но мощен глас.

Той вдигна издялания си жезъл и от върха му блесна светлина, която заслепи всички присъстващи.

— Чуйте ме! — настоя той и този път всички се смълчаха и се заслушаха. — Получавал съм доклади за тази нова напаст — заяви архимагът. — Отначало магьосниците от Азерот бяха заинтригувани, а после ужасени от деянията на тези орки и многократно са изпращали писма с молба за помощ.

Той се намръщи.

— Опасявам се, че не сме се вслушали достатъчно в тях. Осъзнавахме опасността, но считахме, че орките са просто местни нашественици, ограничени в рамките на един континент. Явно сме грешили. Но сега ви казвам, че те са опасни и мнозина уважавани от мен хора го потвърждават. Ще поемем огромен риск, ако пренебрегнем думите на Първия рицар.

— Ако са толкова опасни, защо тамошните магьосници не са се справили с тях? — попита Греймейн. — Защо не са използвали магията си, за да елиминират опасността?

— Защото орките притежават своя магия — отвърна Антонидас. — И то невероятно мощна. Повечето от уорлоците им са по-слаби от нашите магьосници или поне така разбираме от получените доклади, но са по-многочислени и могат да работят в съюз, а това е нещо, което никога не е било лесно за моите братя.

Кадгар бе сигурен, че долови горчивина в думите на архимага и много добре я разбра. Ако имаше нещо, което всеки в Кирин Тор уважава, то бе самостоятелността. Дори двама магьосници трудно можеха да работят съвместно, а мисълта за повече от двама бе напълно невъобразима.

— Нашите магьосници също се бориха — обясни Лотар. — С тяхна помощ няколко пъти дори успяхме да обърнем вълната. Но архимагът е прав. Бяхме твърде малко, за да им се опълчим, както с магия, така и с физически сили. На мястото на всеки убит оркски заклинател се изправяше друг, и то с още двама до него. Те придружават малките отряди и армии, за да ги защитават от по-незначителни опасности по пътя и с магията си увеличават силата на воините си.

Той се намръщи.

— Най-великият ни маг Медив също бе поразен от мрака на Ордата. Загубихме повечето от магьосниците си. Не мисля, че можем да ги отблъснем само с магия.

Кадгар забеляза, че Лотар не спомена как точно е загинал Медив и оцени съобразителността му. Това не бе място за подобни разкрития. Обаче не пропусна и насочения към него остър поглед на Антонидас и се принуди да потисне въздишката си. В някакъв момент управителният съвет на Кирин Тор щеше да изиска пълно обяснение. Кадгар знаеше, че няма да се задоволят с друго, освен с цялата истина. И се опасяваше, че спестяването на някоя подробност може да се окаже пагубно за всички, след като бе тясно свързано с появата на Ордата и началните й действия.

— Вижда ми се странно — мекото мъркане на Перинолд отново прекъсна разговора. — Един чужденец да се тревожи толкова за оцеляването ни.

Той се обърна към Лотар, а изражението му подозрително наподобяваше самодоволна усмивка, при което Кадгар едва сдържа порива си да подпали брадата на мазния крал.

— Простете ми, че слагам сол в пресни рани, сър, но вашето кралство е изгубено, кралят ви е мъртъв, принцът ви е още малко момче, а земите ви са превзети. Не е ли така?

Лотар кимна, стискайки зъби — явно, за да се удържи и да не отхапе главата на арогантния крал.

— Вие ни известихте за тази нова опасност, за което сме ви благодарни. Но все пак продължавате да повтаряте какво трябва да направим и как трябва да се съюзим.

Перинолд демонстративно огледа цялата зала. Вариан го нямаше — Теренас го беше приютил и се отнасяше към него като към член от кралското семейство. И двамата с Лотар се бяха съгласили, че точно сега момчето не трябва да бъде подлагано на повече разпити.

— Не виждам друг от вашето кралство тук, а вие самият твърдите, че принцът е още дете, а земята му — завзета територия. Ако все пак приемем съвета ви и се съюзим, вие как точно бихте допринесли за този съюз? Като изключим, разбира се, личния ви военен опит.

Очевидно разгневен, Лотар понечи да отговори, но отново бе прекъснат. И за голяма изненада — от самия крал Теренас.

— Няма да позволя гостът ми да бъде обиждан по такъв начин — заяви владетелят на Лордерон със стоманен глас. — Той донесе страшни новини с риск за собствения си живот и е показал единствено почтеност и състрадание, въпреки жестоката си скръб!

Перинолд кимна и се поклони половинчато в знак на подигравателно извинение.

— Освен това не сте прав да мислите, че той е сам или уязвим — продължи Теренас. — Принц Вариан Рин сега е мой почетен гост и ще бъде такъв, докато сам реши да си тръгне. Дал съм дума, че ще му помогна да си върне кралството.

При тези думи неколцина монарси зашушукаха, а Кадгар знаеше какво са си помислили. Теренас току-що отрече да има каквито и да било претенции към Стормуинд и в същото време предупреди останалите крале, че Вариан може да разчита на пълната му подкрепа. Това беше умен ход, който още повече затвърди уважението му към краля на Лордерон.

— Сър Лотар е довел още хора от кралството си — продължи Теренас. — Включително и воини. Макар броят им да не изглежда значителен на фона на опасността, пред която сме изправени, техният опит в борбата срещу орките може да се окаже безценен. В Стормуинд все още има много оцелели, които се скитат объркани и без посока. Те могат да се отзоват на повика на своя Първи рицар и да увеличат броя ни. Самият Лотар е изключително опитен командир и стратег и аз лично изпитвам най-искрено уважение към способностите му.

Кралят замълча и погледна някак изпитателно към Лотар. Кадгар бе впечатлен да види, че спътникът му отвръща с поклон. Първият рицар и кралят се бяха срещали няколко пъти, докато чакаха останалите владетели да пристигнат, но Кадгар не беше присъствал на разговорите им и сега се чудеше какво точно бе пропуснал.

— И най-накрая — относно твърдението, че този мъж е чужденец — Теренас се усмихна. — Макар досега Лотар да не е удостоявал с присъствието си този континент, той изобщо не е чужденец, защото има много тесни връзки със земите и кралствата ни. Той носи кръвта на Арати и всъщност е последният потомък на този благороден род, а това му дава право да участва в този съвет, точно както и всеки един от нас!

Това разкритие внесе смут сред останалите крале и дори Кадгар погледна спътника си с нови очи. Той е Арати! Магьосникът беше чувал за Аратор, разбира се, както и всеки в Лордерон. Все пак това е била първата нация на континента и много отдавна тези хора са имали силни връзки с елфите. Заедно двете раси са воювали срещу огромна армия на тролове в подножието на планината Алтерак и заедно са разгромили тролската армия, заличавайки завинаги нацията им. Араторианската империя е просперирала и се е разраствала, докато накрая се е разпаднала на по-малките кралства на този континент. Столицата на Аратор — град Стром — е била изоставена, защото хората са предпочели по-приветливите северни земи, а самите Арати са изчезнали. Според някои истории едни от тях са тръгнали на юг, отвъд Каз Модан, към пустошта на Азерот. А Стром е станал център на Стромгард — владението на Тролбейн.

— Вярно е — заяви Лотар с предизвикателен поглед към всеки, който би се осмелил да го нарече лъжец. — Потомък съм на крал Торадин, основателя на Аратор. Семейството ми се е заселило в Азерот след разпадането на империята и е дало начало на нова нация, която е станала известна под името Стормуинд.

— Значи сте дошли да си върнете властта тук? — запита Греймейн, макар че лицето му показваше, че не го вярва наистина.

— Не — увери го Лотар. — Моите предци са се отказали от претенциите си към Лордерон много отдавна, когато са избрали да го напуснат. Но аз все още съм свързан с тази земя, която народът ми е помогнал да бъде превзета и цивилизована.

— И той все още може да призове древните съюзници за помощ — отбеляза Теренас. — Елфите са дали клетва да подкрепят Торадин и рода му във време на нужда. Те все още почитат обета си.

Тези думи породиха одобрителни погледи и шепот у някои крале, а Кадгар кимна. Изведнъж Лотар се издигна в очите им като повече от воин или дори командир. Сега той бе потенциален посланик на елфите. И, ако тази древна и магическа раса наистина се съгласи да се съюзи с тях, изведнъж Ордата вече няма да изглежда толкова неудържима.

— Информацията стана твърде много, за да се възприеме наведнъж — отбеляза сухо Перинолд. — Може би трябва да си дадем известно време за размисъл, преди да решим какво да направим, за да защитим земите си от тази нова заплаха.

— Решено — каза Теренас, без дори да си направи труда да поиска мнението на останалите. — В трапезарията е сервирана храна и каня всички ви да се присъедините към мен, не като крале, а като съседи и приятели. Нека не дискутираме тези въпроси на масата, а първо да ги обмислим внимателно, за да можем по-ясно да подходим към тях, след като смелим както храната, така и информацията за опасността, която ни грози.

Кадгар поклати глава, когато монарсите кимнаха и се запътиха към изхода. Перинолд със сигурност беше лукав човек. Беше забелязал, че останалите крале са склонни да подкрепят Лотар и бързо бе открил начин да се впише. Кадгар подозираше, че след обяда кралят на Алтерак ще съобщи, че е променил решението си и че явно идеята на Лотар си струва. По този начин нямаше да се посрами или да получи по-нисша позиция в бъдещия алианс, който, изглежда, кралете съвсем скоро щяха да одобрят.

Кадгар последва владетелите навън, но долови някакво движение високо отстрани. Обърна се и мерна две глави, които надничаха от един балкон. Едната бе тъмнокоса и сериозна и в нея той моментално разпозна принц Вариан. Естествено, че наследникът на Стормуинд ще иска да знае какво се говори на тази среща. Втората бе русокоса, на малко момче и бе толкова назад, че вероятно Вариан дори не е разбрал, че има сянка. Момчето видя, че го наблюдават и се усмихна, преди да се скрие зад завесата на балкона. Кадгар се замисли. Значи и младият принц Артас е искал да разбере какво планират баща му и останалите крале. И защо не? Един ден цял Лордерон ще бъде негов… стига да попречат на Ордата да го завладее.

Четири

Дуумхамър разговаряше с един от лейтенантите си — Ренд[22] Блекхенд от клана Блек Туут Грин[23], когато при тях дотича разузнавач. Очевидно оркският воин носеше важна новина, но все пак спря няколко крачки встрани и изчака, поемайки си въздух, докато накрая Дуумхамър го погледна и кимна.

— Тролове! — съобщи разузнавачът, все още задъхан. — Горски тролове и изглежда са цял боен отряд!

— Тролове? — Ренд се изсмя. — Какво, атакуват ли ни? Мислех, че са по-умни от огрите, а не по-глупави!

Дуумхамър бе принуден да се съгласи. Единственият път, когато се бе натъкнал на горски тролове, той се удиви и дори леко се смути от хитростта им. Макар и малко по-високи от орките, те бяха по-слаби и по-подвижни, особено в гората, което ги правеше сериозна заплаха по тези места. Но от поведението им не личеше, че могат да прекосят водата, за да стигнат до този остров.

Но разузнавачът поклати глава.

— Не ни атакуват. На континента са, бяха пленени. — Той се усмихна широко. — От човеците.

Това привлече вниманието на Дуумхамър.

— Къде? — попита той.

— Недалеч от брега, в хълмистата горска част — отговори ясно разузнавачът. — Тръгнаха на запад, но трудно можехме да ги настигнем.

— Колко са?

— Близо четиридесет човека — отвърна оркът. — И десет трола.

Дуумхамър кимна и се обърна към Ренд.

— Събери най-силните си воини — инструктира го той. — Бързо. Тръгваме веднага.

После погледна намръщено вожда на клана Блек Туут Грин.

— Но да сме наясно — предупреди той. — Това е само боен отряд. Трябва да освободиш троловете и да ги доведеш тук. Прикривайте се добре и убийте всеки, който ви види. Няма да позволя военните ми планове да се провалят от твоята непредпазливост.

Вождът кимна и се оттегли, без да каже и една дума, насочвайки се бързо към близките военни палатки. Ренд започна да раздава разпореждания преди още да достигне до другите орки. Воините веднага се изправиха, кимнаха и се разтичаха, явно за да съберат другарите си. Дуумхамър чакаше нетърпеливо заедно с разузнавача си. Ръцете му се свиваха нервно, но съзнанието му се бе върнало много месеци назад, при първата му среща с троловете.

Още в родната им земя Блекхенд беше шокирал оркските кланове с намерението си да се съюзи с огрите. Сътрудничеството обаче се оказа ползотворно и чудовищните същества оказаха значителна помощ на Ордата, но все пак бяха приети с неохота. След това орките узнаха за съществуването на подобни същества в този нов плодороден свят и мнозина бяха скептично настроени, когато Блекхенд заяви, че иска да ги спечели на своя страна, за да се бият под тяхното знаме.

Той бе изпратил Дуумхамър и шепа воини от Блекрок да се свържат с тях, което бе знак на голямото доверие към младия заместник-командир на клана. Дуумхамър още изпитваше вина за това, че предаде вожда си и се изправи срещу него, а после го и уби и зае мястото му. И все пак това бе традиционна практика в клановете, а Блекхенд всъщност водеше хората си към сигурна смърт и унищожение. Дуумхамър бе принуден да действа, за да ги защити.

Той прокарваше ръка нагоре-надолу по гладката каменна глава на чука си, който висеше на гърба му. Дръжката стърчеше над рамото му, а главата стигаше до бедрото му. Много отдавна шаманите предрекоха, че един ден това мощно оръжие ще донесе спасението на народа му. Но бяха казали и че този, който ги спаси, ще ги обрече на гибел. И това ще бъде последният потомък на рода Дуумхамър. Дуумхамър често размишляваше върху това, още повече след като стана Военачалник на Ордата. Дали поемането на тази власт означаваше спасение на орките? Той определено го чувстваше по този начин. Но това означаваше ли също, че му е отредено после да ги обрече на гибел? Означаваше ли, че той ще е последният от рода си? Дуумхамър се надяваше да не е така.

Но по онова време той не се тревожеше за това. Все още имаше доверие на Блекхенд или поне на верността му към народа и намерението му да властват над този свят. Той все още следваше вожда си, макар че правеше всичко по силите си да укротява любовта му към ненужно насилие. Не че Дуумхамър избягваше битките. Както повечето оркски воини, той обичаше напрежението и тръпката от сраженията, но имаше моменти, когато прекомерната сила всъщност намаляваше стойността на победата.

Онази мисия обаче бе свързана с преговори, а не битка и Дуумхамър бе заинтригуван и поласкан. И може би дълбоко в себе си — и леко уплашен. Дотогава в този нов свят орките бяха виждали само човеци и едно-две от онези дребни, но мощни същества, наречени джуджета. Но, ако в този свят имаше огри, Ордата можеше да си навлече много по-мощни врагове, отколкото си е представяла.

На Дуумхамър му бяха нужни цели две седмици, за да се добере до трол. Без да се прикриват, той и воините му обикаляха гората, където разузнавачът беше забелязал един. С времето все повече се убеждаваха, че докладът му е бил лъжлив или погрешен, явно за да прикрие собствения си страх. Но после една нощ, когато здрачът се разстели над земята и хвърли дългите сенки на дърветата, една фигура се спусна от високите клони и тихо се приземи близо до оркския лагерен огън. След миг се появи още една, после още една и накрая орките се оказаха обградени от шест мълчаливи тъмни фигури.

Отначало Дуумхамър помисли, че разузнавачът е бил прав и това са огри, макар че бяха малко по-дребни и се придвижваха безшумно и с лекота, каквато той не смяташе за присъща на бегемотите. Но после един угасващ лъч светлина огря едно от съществата, което пристъпваше напред, и Дуумхамър забеляза, че кожата му е зелена — също като неговата, зелена като листата на дърветата. Това обясняваше защо не са ги видели — окраската им позволяваше да се сливат с пейзажа, особено когато се придвижват сред клоните, както очевидно правеха. Той забеляза още, че съществото е по-високо и по-слабо от познатите чудовища, и по-съразмерно — липсваха му прекалено дългите ръце и твърде голямата глава, за да е огър. А тъмните очи, осветени от огъня… погледът на приближаващата фигура, която бе насочила копието си към Дуумхамър, също свидетелстваше за разум.

— Ние не сме ваши врагове! — извика Дуумхамър, а гласът му разцепи тихия мрак.

Той отмести копието с една ръка, нищо че върхът му явно бе от доста остър камък.

— Търся водача ви!

Дуумхамър дочу някакво боботене и след миг осъзна, че съществата се смеят.

— Какво ще иска от наш лидер, мръвко? — отвърна първото същество, а устата му се разшири в чудовищна усмивка.

Дуумхамър видя, че те също имат бивници, и макар да бяха по-дълги и дебели от неговите, изглеждаха по-тъпи. Той забеляза и косата, която се издигаше като гребен върху главата му. Това определено не беше естествено, което означаваше, че съществата се грижат за външния си вид. И явно наистина не са просто диви зверове.

— Искам да говоря с него от името на своя водач — отговори Дуумхамър.

Той държеше ръцете си встрани, показвайки, че не носи оръжие, но все пак бе притеснен. Щеше да е глупак, ако не се притеснява. Но имаше късмет, че съществото отново се засмя.

— Ние не говори с мръвки — отвърна то. — Ние ядем тях!

И метна копието си. Намекът за намушкване изчезна и то премина в силно и рязко движение, с което лесно можеше да прониже Дуумхамър, като че лови риба. Ако той бе стоял мирно, обаче. Но Дуумхамър се отмести, издърпа чука от гърба си и нададе бойния си вик. Ревът му явно стресна съществото, което се спря и прибра копието си, но явно с намерение за втора атака. Оркът не му даде време да се подготви. Той скочи напред, замахвайки с чука си, и го стовари върху коляното на едно от съществата. То се свлече, ревейки от болка, стисна потрошения си крак, а Дуумхамър замахна отново и мощният му удар смачка черепа му.

— Ще повторя, търся водача ви! — извика той, обръщайки се към съществата, които не посмяха да помръднат по време на краткия сблъсък. — Заведете ме при него или ще избия всички ви и ще продължа да преследвам вида ви!

Той вдигна чука си заплашително, знаейки от опит, че гледката на черната каменна глава, омазана с прясна кръв, коса и кости, може да сплаши повечето врагове. Жестът му имаше успех. Останалите същества притъпиха крачка назад и вдигнаха оръжията си високо, показвайки, че няма да атакуват. Тогава едно от тях притъпи към Дуумхамър. Косата му бе сплетена, а не подрязана на гребен, а на врата си носеше огърлица от кости.

— Ти иска говори със Зул’джин? — попита съществото.

Дуумхамър кимна, приемайки, че това е или името, или титлата на водача им.

— Аз ще доведа него тук — предложи съществото.

После се обърна и безшумно изчезна в сенките, изоставяйки четиримата си другари. Те се спогледаха, огледаха и орките, и явно не бяха сигурни какво да правят.

— Ще почакаме — спокойно заяви Дуумхамър пред тях и пред собствените си хора. Той свали главата на чука си на земята и се подпря на дългата му дръжка, заставайки спокойно, но нащрек. Когато видяха, че няма да ги атакува, съществата се поуспокоиха и също свалиха оръжията си. Едно от тях дори седна на земята, но очите му продължиха да следят всяко движение на орките.

— Как те наричат? — попита го Дуумхамър след няколко минути.

— Аз съм Крул’тан — отвърна съществото.

— Оргрим Дуумхамър — каза Дуумхамър и се посочи с пръст. — Ние сме орки от клана Блекрок. Вие какви сте?

— Ние горски тролове — отвърна изненадано Крул’тан, сякаш не можеше да повярва, че не знаят. — От племето Амани.

Дуумхамър кимна. Горски тролове. И имат племена. Това означаваше, че са цивилизовани, или поне много повече от огрите. Тогава за пръв път Дуумхамър реши, че идеята на Блекхенд може да се окаже добра. Тези същества приличаха повече на орки, отколкото на огри, въпреки размерите и силата си. Какви ли съюзници щяха да бъдат? И бяха от този свят — познаваха земята, обитателите му, а също и опасностите.

Мина един час. И изведнъж сенките от дърветата се разпръснаха и придвижиха напред с тихи стъпки, придобивайки формите на тролове, сред които беше и онзи, който избяга по-рано.

— Ти чака Зул’джин? — попита единият от тях, пристъпвайки достатъчно напред, за да може Дуумхамър да забележи мънистата и металните дрънкулки, които висяха от дългите му плитки. — Тук съм!

Зул’джин беше по-висок от останалите тролове и по-слаб. Той носеше разкопчан кожен елек, а около кръста му беше увито някакво парче тежък плат. Около врата му бе намотан дебел шал, който скриваше лицето му до носа и му придаваше зловещ вид. От толкова близо Дуумхамър успя да забележи дори, че кожата му е космата, а след миг осъзна, че изглежда по-скоро като мъх. Троловете са зелени, защото са покрити с мъх! Какви странни същества само!

— Аз съм Дуумхамър и да, искам да говоря с вас — Дуумхамър погледна нагоре към тролския лидер, без да покаже страх. — Моят лидер Блекхенд е водач на оркската Орда. Без съмнение сте забелязвали хората ни в гората.

Зул’джин кимна.

— Виждали вас как чупи дървета, да. Вие по-тромави от човеци — отбеляза той. — Но по-силни. И има оръжия за битка. Какво иска от нас?

Дори през шала Дуумхамър можеше да долови усмивката, която не бе особено приятна.

— Вие иска наши гори, да? Ще се бие за тях ли? — ръцете му се плъзнаха надолу към секирите, които висяха от двете му страни. — Вие ще загуби.

Дуумхамър се опасяваше, че тролският главатар е прав. Ордата имаше числено превъзходство, разбира се, но всички горски тролове бяха силни и безшумни и можеха да атакуват отвсякъде и бързо да изчезват. Те можеха да посекат всеки орк, който стъпеше на тяхна територия, а Ордата нямаше да може да придвижва огромните си оръжия през гората, за да устои на атаките им. За щастие, всъщност не това беше целта им.

— Не искаме горите ви — Дуумхамър увери тролския главатар. — Искаме силата ви. Искаме да покорим този свят и желаем да се съюзим с вас.

Зул’джин се намръщи.

— Съюз? Защо? Какво спечели ние? Какво иска за вас?

Един от троловете каза нещо на странен съскащ език, но Зул’джин го отряза остро.

— Ние няма нужда от нищо, да — отвърна решително и твърдо той. — Ние има свои гори. Никой не смее идва тук, само прокълнатите елфи, а ние справяме с тях.

— Сигурни ли сте? — попита Дуумхамър, усещайки някаква възможност. — Тези елфи са друга раса? Силни ли са?

— Силни, да — съгласи се тролът. — Но ние убива тях от древни времена, когато те дошли тук. Ние няма нужда от помощ за тях.

— Но ги елиминирате един по един? — попита Дуумхамър. — Защо не атакувате дома им и не ги заличите завинаги? Можем да ви помогнем! С помощта на Ордата ще можете да сразите елфите веднъж завинаги и спокойно да владеете горите си!

Зул’джин явно се замисли над това и за миг Дуумхамър се осмели да се надява, че слабият горски трол ще се съгласи. Но накрая той поклати глава.

— Ние борим елфи сами — обясни той. — Ние няма нужда от помощ. И не иска останалата част от света, вече не. Битка с другите не дава нищо на нас.

Дуумхамър въздъхна. Той виждаше, че тролът е взел своето решение. И се опасяваше, че може да го разгневи, ако продължи да настоява.

— Разбирам — каза накрая той. — Водачът ми ще бъде разочарован, както и аз, но ще уважа решението ви.

Зул’джин кимна.

— Иди си с мир, орк — прошепна той, отстъпвайки назад в сенките. — Никой трол няма спре вас, да.

И после изчезна заедно с останалите тролове.

Блекхенд наистина остана разочарован и се разкрещя гневно на Дуумхамър и отряда му задето се бяха провалили. Но бързо се успокои и се съгласи с Дуумхамър, че притискането на троловете може да ги превърне по-скоро в техни врагове, докато сега бяха неутрална страна. А орките не искаха нов враг.

Дуумхамър все още съжаляваше за решението на тролския главатар и беше инструктирал разузнавачите си да се оглеждат за тролове винаги, когато преминаваха или само доближаваха гората. И сега това наблюдение явно му се отплащаше. Дуумхамър гледаше как две лодки спират на северния бряг на острова. Ренд веднага изскочи от лодката, а след него по-бавно се появи един трол, чиято коса бе сплетена на плитки. Около врата и долната част на лицето му беше увит дълъг шал и Дуумхамър се усмихна доволно. Дали не беше самият Зул’джин?

— Бяха затворени и оковани — докладва Ренд, спирайки на няколко метра от мястото, където стоеше Дуумхамър. — Човеците бяха невнимателни и явно са мислели, че единствената заплаха в гората е тази, която бяха заловили.

Вождът на клана Блек Туут Грин се засмя.

— Всички, които ни видяха, са мъртви.

— Много добре.

Двамата вдигнаха поглед към приближаващия тролски главатар. Той изглеждаше по същия начин като последния път, когато го видяха и Дуумхамър разбра от изражението му, че той също помни срещата им.

— Ваши воини спасиха нас — каза признателно горският трол, пристъпи към Дуумхамър и кимна, поздравявайки го като равен. — Бяха твърде много, да, и използваха факли да ни задържат.

Дуумхамър кимна.

— Радвам се, че успях да помогна на другари воини — каза той. — Щом чух, че са ви заловили, веднага изпратих отряд.

Зул’джин се усмихна.

— Ваш водач изпратил теб?

— Сега аз съм водачът — отвърна Дуумхамър и също се усмихна.

Тролът се замисли.

— Ваша Орда още иска да владее света, да? — попита накрая той.

Дуумхамър кимна, без да отговори.

— Тогава ние помогне вас — заяви Зул’джин след кратка пауза. — Както вие помогна нас. Сега съюзници.

Той протегна ръка.

— Съюзници.

Дуумхамър стисна ръката му. Съзнанието му вече преливаше от идеи за нови възможности. За троловете и Ордата, а с новите сили, които Зулухед щеше да подчини на орките, нищо нямаше да може да застане на пътя им.

Пет

Два дни след първата среща Лотар отново стоеше в тронната зала заедно с владетелите на континента. Кадгар отново го придружаваше и Лотар се радваше на присъствието на младежа. Теренас бе вежлив домакин и добър човек, както и някои от другите монарси, но младият магьосник бе единственият от Азерот, когото Лотар познаваше. Макар че младежът не беше родом от Стормуинд, присъствието му напомняше на Лотар за дома.

Дома. Мястото, което вече не съществува. Лотар знаеше, че някой ден ще трябва да приеме този факт. Но засега все още му се струваше нереално. Той продължаваше да очаква да се обърне и да види засмения Лейн, да погледне нагоре и да види двойка грифони, или да чуе познатите звуци от трениращи мъже в двора. Но всичко това вече бе изгубено. Другарите му бяха мъртви. Домът им бе завладян. И той се закле да попречи над тази земя да възцари мрак, дори това да му коства живота.

А сега си мислеше, че по-скоро би му коствало разсъдъка. Лотар никога не бе проявявал особено търпение по отношение на политиката и с удивление бе наблюдавал как Лейн години наред умиротворява този и онзи благородник, решава спорове, предотвратява конфликти, без нито веднъж да предпочете едната страна пред другата или да си позволи да намесва личните си интереси в държавните дела. Лейн многократно му беше казвал, че всичко е игра — игра на разпределяне на влияние и хитри маневри. Никой не печелеше наистина и целта бе просто да се поддържа възможно най-силната позиция за възможно най-дълго време.

Съдейки по това, което Лотар бе виждал, монарсите на този континент бяха експерти в тази игра. И това, че бе принуден да преговаря с тях, уж като равен, направо го подлудяваше.

След обяда на първия ден всички се бяха върнали в тронната зала, за да продължат дискусията си. Изглежда всички, дори онзи твърде мазен Перинолд, бяха приели вероятността Ордата да дойде до тук. Сега въпросът бе какво да направят по този въпрос.

Лотар прекара останалата част от деня да убеждава всички, че единственото решение бе обединението на армиите. За щастие, Теренас веднага се съгласи, както и Тролбейн, а Праудмуър имаше нужда от малко допълнително придумване. Но Перинолд и Греймейн оказаха по-сериозна съпротива. Лотар не се изненада от отношението на Перинолд. Той познаваше подобни личности в Стормуинд — лицемерни, подкупващи и досадни, мислещи единствено за себе си, независимо от цената. И в повечето случаи тези хора се оказваха страхливци. Перинолд вероятно се страхуваше от битка и прехвърляше честта на подчинените си, които без съмнение бяха по-смели от него.

Греймейн обаче изненада Лотар. Човекът определено имаше вид на воин с мощно телосложение и тежка броня. Той не отказа да се бие, но бързаше да предложи други начини за решаване на проблема всеки път, щом разговорът се обърнеше в посока за вероятна война. И Перинолд, разбира се, настояваше всеки друг вариант да бъде подробно обсъден. Чак след като Праудмуър и Тролбейн обвиниха Греймейн в малодушие, едрият мъж се съгласи, че единственият подходящ ресурс бе армията.

Вторият ден мина по подобен начин. Поне се бяха примирили с идеята за неизбежна война, но сега възникнаха въпроси, свързани с логистиката и сътрудничеството. Кои армии щяха да осигурят войските, къде щяха да се позиционират, как щяха да бъдат снабдявани — подробности, за които Лотар се бе грижил с години, но само за една армия. Сега трябваше да мислят за пет, без да броят оцелелите от Стормуинд, които можеха да призоват, и всеки крал имаше свои идеи и методи.

И, разбира се, най-големият въпрос бе свързан с командването. Явно всеки крал имаше причини да смята, че трябва да поеме командването на обединената армия. Теренас подчерта, че Лордерон е най-голямото кралство с най-многобройните войски и освен това именно той бе призовал всички останали. Тролбейн твърдеше, че притежава най-голям военен опит и, съдейки по грубия му вид, Лотар му вярваше. Праудмуър изтъкна мощта на военноморския си флот и значението на корабите за транспортирането на войските и запасяването им. Греймейн бе владетел на най-южното кралство и очевидно смяташе, че той трябва да командва, тъй като неговите земи първи щяха да посрещнат ударите на Ордата, ако тя все пак се придвижва по суша… А това дори не беше така, защото Стромгард всъщност беше първата спирка по пътя на Ордата към Каз Модан до Дън Модр и т.н. Перинолд твърдеше, че физическата сила не е достатъчна и командирът трябва да е интелигентен, мъдър и предвидлив — все качества, които той притежава в изобилие.

Следваха и двамата, които не бяха крале, но все пак лидери по право. Архиепископ Фейол, чиито последователи включваха повечето хора от всички кралства, и Архимаг Антонидас, който все пак управляваше град, но чиито хора притежаваха сила, равняваща са на мощта на всяка една армия. За щастие и двамата — ниският и приветлив мъж и височкият и строг маг — не проявяваха никакъв интерес към командването на армия. И двамата имаха умерено влияние, което упражняваха, за да фокусират кралете върху факта, че Ордата ще дойде независимо дали ще ги чака армия или не, а също и да им напомнят, че армия без командир е напълно безполезна, независимо от числеността й.

Лотар наблюдаваше дискусиите едновременно с удивление и ужас, клонейки повече към второто, понеже все по-често се налагаше да се включва в споровете. На няколко пъти беше призован като експерт по въпросите, свързани с орките. След това бяха поискали да се изкаже от позицията на външен човек. Няколко пъти дори бяха оставили решението на него, отбелязвайки хитро, че неговият род произлиза от първите владетели на тези земи и той би трябвало да има някакво древно право на глас. Лотар невинаги можеше да разбере дали му се подиграват или му оказват почит, и разбираше, че някои крале искат нещо от него, но това нещо се менеше всеки миг. Той щеше да е много щастлив, когато всички дискусии приключат и ще може да се върне при бежанците от Стормуинд, за да се опита да събере колкото се може повече воини, които да допринесат за мощта на армията.

Докато чакаше крал Теренас да внесе ред за сутрешния съвет, Лотар осъзна, че останалите крале го наблюдават изключително внимателно. А някои, като Тролбейн, дори го правеха напълно открито. Други, като Перинолд и Греймейн, бяха по-сдържани и само от време на време му хвърляха по някой разсеян поглед. Лотар не беше сигурен какво става, но нещо не му харесваше.

— Значи всички сме тук? — запита Теренас, въпреки че отговорът беше очевиден. Кралят на Лордерон не пропускаше нищо. — Много добре. Е, всички сме съгласни, че времето е от голямо значение, ако искаме с обединени сили да посрещнем Ордата, когато стигне до тук. И всички сме съгласни по отношение на посоката ни на действие?

Всички монарси кимнаха, което изненада и още повече разтревожи Лотар. Те продължаваха да спорят, когато той се предаде и се оттегли в стаята си късно миналата вечер. Кога са постигнали съгласие и какво са решили? Но следващите думи на краля отговориха ясно на тези въпроси и кръвта на Лотар се смрази.

— Тогава обявявам основаването на Алианса на Лордерон! Ще се борим като единна нация, както много отдавна са направили предците ни от империя Арати.

Всички кимнаха и Теренас продължи.

— И напълно логично следва командирът да произлиза от този древен благороден род. Ние, кралете на Алианса, обявяваме Лорд Андуин Лотар, Първи рицар на Стормуинд, за наш Върховен командир!

Лотар се взря в Теренас, който му смигна.

— Това бе единственото решение — обясни спокойно кралят на Лордерон, с тих глас, който само Лотар можеше да чуе. — Всеки от кралете искаше да поеме контрола и по никакъв начин нямаше да позволи друг крал да заеме тази позиция. Ти не си крал, затова те няма да решат, че получаваш специално отношение, а кръвта ти е достатъчно благородна, за да не се обидят от това, че са лишени от власт.

Кралят се наведе по-близо.

— Знам, че искам много от теб и бих искал да се извиня за това. Не бих посмял да го направя, ако не ставаше въпрос за оцеляването ни, както ти самият ни предупреди. Ще приемеш ли тази отговорност?

Последните думи бяха произнесени с по-висок тон, гласът на Теренас отново стана официален и в залата се възцари тишина. Всички зачакаха отговора на Лотар. Той не се бави много. Всъщност нямаше избор и Теренас го знаеше. Вече не можеше да се измъкне, не и след всичко, което се бе случило.

— Приемам отговорността — отвърна той, а гласът му отекна в залата. — Ще поведа армията на Алианса срещу Ордата.

— Много добре! — Теренас плесна с ръце. — Сега всеки от нас ще отиде да събере войските си, съоръжения и запаси. Предлагам да се срещнем отново след една седмица и да предоставим на лорд Лотар списъците и описите си, за да може той да види с какви сили разполага и да започне с плана на действие.

Другите крале измънкаха или просто кимнаха утвърдително. Всеки от тях отиде да поздрави Лотар за новата му позиция и да даде обет за подкрепа, макар че думите на Перинолд и Греймейн не прозвучаха особено искрено. После, след като кралете се оттеглиха, в залата останаха само четирима. Лотар се обърна към Кадгар, който му се усмихна сърдечно.

— От трън, та на глог, а? — възкликна младият-стар магьосник, поклащайки глава. — И им позволи да те замесят в това. Какви лукави негодници! Биха продали собствените си деца, ако това ще им осигури още някой акър земя! Особено ми хареса това, че решиха, че не би отказал. Но така става, когато имаш по-висок авторитет от останалите… спираш да осъзнаваш, че някой друг има значение, още по-малко — думата.

— К-хъм!

Покашлянето прекъсна думите на младежа, той вдигна поглед към един от присъстващите мъже и по лицето му за пръв път се изписа смущение.

— Не всички владетели са продажни и лицемерни, младежо — отбеляза Архиепископ Фейол, с необичайно строго изражение. — Има и други като нас, които са призовани да служат като водачи, както вашият другар тук.

— Разбира се, отче. Моля да ми простите. Не исках да кажа… Говорех само за онези със светска власт… разбира се, вие…

Лотар за пръв път виждаше обикновено спокойният Кадгар да търси думи и не успя да сподави смеха си. Фейол също се засмя, и то по такъв добродушен начин, че скоро самият Кадгар се присъедини към тях.

— Достатъчно, момко — каза накрая Фейол и вдигна ръка. — Не те виня за изблика. Лорд Лотар наистина бе умело подмамен в този капан. Но трябва да призная, че аз самият също подкрепих това решение. Вие сте почтен човек, сър, и вярвам, че сте най-добрият избор за командир на Алианса. Поне аз ще се чувствам по-спокоен, знаейки, че вие ще планирате битките и ще водите войските ни.

— Благодаря ви, отче.

Лотар не беше религиозен човек, но изпитваше особено уважение към Църквата на Светлината и това, което бе видял от Фейол досега, искрено го впечатли. Топлите и хвалебствени слова на архиепископа го смутиха, но освен това го изпълниха и с гордост.

— Този конфликт ще е голямо изпитание и за двама ви — предупреди ги Фейол, а гласът му бе някак по-дълбок и звучен от преди, като че да придаде повече тежест на думите си. — Ще трябва да дадете всичко от себе си и да проявите не само уменията си, но и кураж и решителност. Вярвам, че и двамата ще се справите с предизвикателствата и ще постигнем победа. Моля се Светлината да ви дава сила и чистота и в нея да откриете радостта и единството, от което се нуждаете, за да оцелеете и победите.

Ръката му се вдигна за благословия и на Лотар му се стори, че вижда леко сияние около нея, сияние, което се понесе към него и Кадгар. Изведнъж почувства мир и спокойствие, и някакъв необясним пристъп на радост.

— А сега, относно другите въпроси. — Фейол отново беше същият мъж, стар и мъдър. — Първо, какво можете да ми кажете за Нортшир и най-вече за абатството там? Оцеля ли?

— Страхувам се, че не, отче — отвърна Лотар. — Абатството бе разбито до основи. Някои от духовниците оцеляха и са тук, в Саутшор, с останалите бежанци. А другите…

Той поклати глава.

— Разбирам — Фейол пребледня, но запази самообладание. — Ще се моля за тях.

Той замълча, явно замислен, а Лотар и Кадгар почакаха почтително. След малко архиепископът изправи поглед към тях и в очите му проблесна нова решителност.

— Ще се нуждаете от лейтенанти за армията си, сър — каза той. — И мисля, че най-добре някои от тях да са членове на Църквата. Имам няколко души предвид, както и нов орден, който да бъде от полза за Алианса. Ще имам нужда от няколко дни да изгладя детайлите и да подбера най-подходящите кандидати. Нека се срещнем пак, да речем след четири дни, в главния двор след обяда? Мисля, че няма да бъдете разочаровани.

Той кимна добродушно и се оттегли, без да бърза, но с отмерени крачки.

Остана само един. Антонидас ги бе наблюдавал мълчаливо и сега се насочи към тях.

— Мощта и мъдростта на Кирин Тор са на ваше разположение, сър — обърна се той към Лотар. — Знам, че познавате някои от магьосниците ни в Стормуинд и явно имате представа за възможностите ни. Ще назнача един от хората си, който да ви помага и да държи връзка с нас.

Мощният магьосник замълча, очите му проблеснаха към Лотар толкова бързо, че едва не го пропуснаха и Рицарят потисна усмивката си.

— Бих желал Кадгар да заеме тази позиция, сър — заяви Лотар, забелязвайки леката усмивка, която премина за миг по устните на архимага. — Той вече е мой доверен спътник и неведнъж сме се изправяли срещу орките.

— Разбира се.

Антонидас се обърна към младия мъж. После изненадващо той протегна ръка, хвана брадичката на Кадгар и изправи главата му, за да огледа лицето му.

— Много си изстрадал — каза тихо архимагът и Лотар забеляза мъката и съчувствието в очите му. — Опитът ти те е белязал… не само външно.

Кадгар се отдръпна, но леко.

— Направих това, което трябваше — отвърна спокойно той, потърквайки брадичката си, където ръката на Антонидас беше погъделичкала наболите бели косми.

Антонидас се намръщи.

— Както се налага на всички ни.

Той въздъхна и явно се отърси от всички тежки мисли, а после се върна на въпроса.

— Ще ни държиш в течение за ситуацията на бойното поле, млади Кадгар, и ще удовлетворяваш нуждите и изискванията на Лорд Лотар възможно най-бързо. Освен това ще координираш действията на останалите магьосници, които са там. Вярвам, че ще можеш да се справиш.

Кадгар кимна.

— Много добре. Ще те очаквам в Даларан веднага, щом си готов, за да обсъдим всички останали важни въпроси, свързани с помощта ни към Алианса.

Камъкът на върха на жезъла на архимага проблесна и в отговор на това лъч светлина затанцува от другия камък, който се намираше върху шапката му, точно между очите му. Антонидас сякаш избледня и изведнъж изчезна.

— Той иска да знае за Медив — каза Кадгар малко след като архимагът се изпари.

— Разбира се.

Лотар се обърна и поведе младежа към изхода на тронната зала. Щом излязоха навън, той зави към трапезарията.

— Какво да му кажа? — попита младият магьосник.

— Кажи му истината — отвърна Лотар и сви рамене с надеждата жестът му да изглежда небрежен, докато вътрешно стомахът му се обърна. — Те трябва да знаят какво се случи.

Кадгар кимна, макар да не изглеждаше особено доволен.

— Ще ги информирам — каза накрая той. — Но това може да почака до след обяда.

Той се усмихна широко и по този начин показа истинската си възраст, въпреки бялата коса и бръчките.

— Ордата няма да ме лиши от хубавата храна точно сега.

Лотар се засмя.

— Да се надяваме да не се стигне до там.

* * *

След няколко дни Лотар и Кадгар се върнаха в главния двор. Бяха яли и пили до насита и сега чакаха Архиепископ Фейол. Той се появи след няколко минути и спокойно се насочи към тях.

— Благодаря ви, че ме изчакахте — каза архиепископът, когато се приближи до тях. — Не бих искал да ви отнемам време, но мисля, че това може да се окаже от голяма помощ за вас и Алианса. Но първо трябва да Ви кажа, сър Лотар, че Църквата официално обяви подкрепата си към Стормуинд. Ще наберем ресурси, за да възродим кралството ви, веднага щом премине тази криза.

На лицето на Лотар изгря усмивка — една от най-искрените, които Кадгар беше виждал, откакто падна Стормуинд.

— Благодаря ви, отче — каза той, а гласът му бе пресипнал от благодарност. — Това означава много за мен и принц Вариан.

Фейол кимна.

— Святата Светлината отново ще изпълва дома ви — обеща мило той.

После замълча и изгледа внимателно двамата мъже.

— Последния път, когато разговаряхме — започна Фейол, закрачвайки пред тях, — ми казахте, че абатството в Нортшир е разрушено. Бях поразен и се зачудих как може да оцелее останалата част от духовенството ми при тази толкова внезапна опасност. Очевидно орките са заплаха дори за силни воини като вас… Как тогава ще може обикновен свещеник да защити себе си, още повече и паството си?

Той се усмихна блажено.

— И докато се притеснявах за това, ме осени една идея, която дойде от самата Светлина. Трябваше да има начин воините да се бият в името на Светлината и заедно с нея, да използват както дарбата си, така и военните си умения и в същото време да действат според ученията на Църквата.

— И сте открили начин? — попита Лотар.

— Да — отвърна Фейол. — Ще основа ново подразделение на Църквата, Орден на паладините. Вече съм подбрал първите кандидати. Някои са рицари, а други — духовници. Избрал съм тези мъже заради тяхната набожност и военните им умения. Те ще бъдат тренирани не само за битка, но и в молитва за лечение. И всеки от тези доблестни бойци ще притежава военна и духовна сила, с която да благославя както себе си, така и останалите със силата на Святата Светлина.

Той се обърна и даде знак, при който от близкия коридор се появиха четирима мъже и бързо се насочиха към Фейол. Всеки от тях носеше блестяща броня, а символът на Църквата бе изписан върху гърдите, щитовете и шлемовете им. Всеки от тях носеше меч и Лотар можеше да види, че начинът, по който вървят, ясно показва, че знаят как да се бият. Но бронята и оръжията им бяха все още нови, чисти и недокоснати. Те разполагаха със знания и умения, но Лотар се зачуди дали някой от тях изобщо бе участвал в истинска битка. Тези, които са били воини, сигурно са, макар и само срещу други мъже, но бившите свещеници по-вероятно имаха опит единствено от тренировките с другарите си. А щяха почти веднага да се впуснат в битка срещу орки.

— Позволете ми да ви представя Утър, Сайдан Датроуен, Тириън Фордринг[24] и Туралиън.

Фейол сияеше като горд баща.

— Те ще бъдат Рицарите на Сребърната ръка[25].

После представи Лотар и Кадгар.

— Това е Лорд Андуин Лотар, Първи рицар на Стормуинд и Командир на Алианса. Неговият спътник е магьосник Кадгар от Даларан — Фейол се усмихна. — А сега ще ви оставя да обсъдите нещата сами.

Той се оттегли, оставяйки Лотар и Кадгар, наобиколени от кандидатите за паладини. Някои от тях, като Туралиън, изглеждаха развълнувани. Други, като Утър и Тириън, бяха по-спокойни. И докато Лотар се чудеше какво да им каже, Утър взе думата.

— Милорд, архиепископът ни уведоми за наближаваща битка и за идването на Ордата. Ние сме на ваше разположение в служба на всички хора. Използвайте ни както решите за добре. Ние сме готови да отблъснем врага и да защитим тази земя с помощта на Святата Светлина.

Той беше висок, едър мъж със здрави, бегло познати черти и строги очи с цвета на океана. Лотар усещаше духовността му почти колкото и физическото му присъствие, с която много му напомняше на самия Фейол, но му липсваше неговата топлина.

— Вие сте били рицар? — запита той.

— Да, милорд — отвърна кандидатът за паладин. — Но съм и последовател на църквата и силно вярвам в силата на Светлината още от дете. Срещнах архиепископа за пръв път, когато беше още свещеник, но той бе достатъчно добър да стане мой духовен водач и учител. Бях поласкан, когато ми разкри плановете си за този нов орден и ми предложи място в него — Утър стисна зъби. — Идването на такива ужасни същества ще наложи да се обърнем към благословията на Светлината, за да ги победим и да опазим земята, дома и хората си.

Лотар кимна. Той разбираше защо човекът бе открил решение във вярата или поне част от решението. И не се съмняваше, че Утър ще се окаже особено мощна сила на бойното поле. Но имаше нещо в усърдието му, което го притесни. Лотар се опасяваше, че Утър е твърде фокусиран върху честта и вярата, за да използва по-малко благородни методи за успех, а това нямаше да е от полза в битка. Самият той имаше горчив опит с орките, от който знаеше, че само честта не е достатъчна. За да оцелеят срещу Ордата, хората трябваше да използват всички необходими средства.

Следващите няколко часа Лотар и Кадгар разговаряха с потенциалните паладини и командирът остана доволен като забеляза, че младият му другар също ги изпитва. След като набожните воини се оттеглиха за следобедните си молитви, Лотар се обърна към състарения магьосник.

— Е? — попита той. — Как ти се сториха?

Кадгар се намръщи.

— Съмнявам се да ни бъдат от голяма полза — каза той след кратка пауза.

— Така ли? И защо мислиш така?

— Нямат време да се подготвят — отговори магьосникът. — Очакваме Ордата да достигне Лордерон до няколко седмици, ако не и по-рано, а никой от тези мъже не е участвал в битка досега… не и като паладин. Не се съмнявам, че могат да се бият, но имаме достатъчно воини. Ако Архиепископа очаква от тях чудеса, се страхувам, че ще остане разочарован.

Лотар кимна.

— Съгласен съм с това — призна той. — Но щом Фейол им гласува доверие, може би и ние трябва да направим същото.

Той се усмихна широко.

— Ако приемем, че все пак бъдат готови, какво мислиш за тях?

— Утър със сигурност ще е заплаха за Ордата — отвърна Кадгар. — Но не мисля, че ще може да ръководи други, освен паладини. Твърде е набожен, твърде рязък, за да бъде търпян от обикновените воини.

Лотар кимна и го подкани да продължи.

— Сайдан и Тириън са почти същите. Сайдан е бил рицар, Тириън — воин, но после са се посветили на вярата. Това може да им попречи да използват тактика, която биха предпочели истинските войници.

Лотар се усмихна.

— А Туралиън?

— Най-слабо набожният и засега най-предпочитан от мен — призна си с усмивка Кадгар. — Той е обучен за духовник и е верен на Църквата, но не притежава слепия устрем на останалите. Освен това вижда по-далеч от тях и явно е по-разумен.

— Съгласен.

Лотар също беше впечатлен от младия мъж. Отначало Туралиън говореше колебливо, но не след дълго стана ясно защо. Той бе чул за Лотар и неговите подвизи в Стормуинд и явно бе особено възхитен от него. Това породи у командира известно чувство на неудобство, макар да беше свикнал с подобно отношение — преди в родната земя много младежи му се възхищаваха и го молеха да ги тренира и да ги приеме в стражевите редици. Но след като преодоля първоначалното си притеснение, Туралиън успя да се докаже като разумен млад мъж, с бърза мисъл и по-задълбочено отношение към тънкостите и детайлите в сравнение с останалите. Лотар веднага го хареса и това, че Кадгар мислеше същото, само потвърди мнението му.

— Ще говоря с Фейол — каза накрая Лотар. — Паладините със сигурност ще ни бъдат от голяма помощ и ще използвам Утър за свръзка с тях и всички други сили, които църквата може да ни предостави.

После си помисли нещо друго.

— Ще предложа и още един кандидат — каза той. — Гавинрейд. Той бе един от рицарите ми в Азерот, най-верният от всички, много добър човек. Мисля, че от него ще излезе чудесен паладин.

Той се усмихна.

— Но Туралиън ще бъде лейтенант.

Кадгар кимна.

— Добър избор, бих казал. — Той поклати глава. — А сега да се надяваме Ордата да ни даде време да подготвим тях и останалата част от армията.

— Ще подготвим каквото можем — отсече Лотар, мислейки си вече как точно да разпредели войските от всички кралства. — И ще се изправим срещу тях, когато се наложи. Няма какво друго да направим.

Шест

Гул’дан беше бесен.

— Защо още не сте готови? — крещеше той.

Другите орки се свиваха пред него. И преди бяха виждали главния уорлок бесен и знаеха, че може да използва страховитата си мощ срещу тях само защото не е доволен от нещо.

— Опитваме се, Гул’дан — отговори Ракмар.

Най-старият оцелял оркски некромант след самия Гул’дан бе Ракмар Шарпфанг[26]. Той бе неофициалният главатар на некролитите[27] и често изпълняваше ролята на информатор за постиженията им… или провалите им… на главния уорлок.

— Успяхме да съживим телата, да, но не можем да им дадем съзнание. Те не са много повече от едни черупки. Можем да ги контролираме, но движенията им са тромави и бавни. Така не биха представлявали особена заплаха за когото и да било.

Гул’дан се загледа в телата зад Ракмар. Бяха човешки — на убити воини от Стормуинд и трябваше да се превърнат в мощен отряд за Ордата, както уорлокът беше обещал на Дуумхамър. Но само ако безполезният му помощник успееше да ги трансформира в нещо повече от тътрещи се останки, каквито бяха сега!

— Намери начин! — изрева Гул’дан, а от устата му се разхвърча слюнка.

Той сви юмруци, изкушавайки се да ги засили към непомръдващите некролити, но от това нямаше да има никаква полза. Явно, щом са мъртви, няма да могат да му помогнат… Изведнъж го осени мисъл и той се завъртя на пети, изумен от собствената си гениалност. Разбира се! Това е отговорът!

— Прав си, Ракмар — каза спокойно той и с две ръце приглади предната част на робата си. — Опитваш се. Разбирам. Това е нещо ново и различно, и би било предизвикателство за всеки. Нямам право да се гневя, задето не си успял. Моля, върни се към работата си. Ще те оставя на мира да продължиш с експериментите си.

— Ъ-ъ, благодаря — запелтечи Ракмар, изумен.

Гул’дан забеляза, че оркът остана особено изненадан от рязката промяна в поведението му, както и останалите уорлоци зад него. Той потисна смеха си и просто кимна и се обърна. Нека си мислят, че е съжалил за изблика си или дори, че се е разсеял от нещо друго и е забравил за какво се е ядосал. Нека си мислят каквото искат. Скоро няма да има значение.

Докато вървеше, той се огледа. Чо’гал бе наблизо, както винаги — огърът-магьосник клечеше до една разрушена сграда достатъчно близо, за да му се притече на помощ в случай на нужда. И все пак бе достатъчно далеч, за да не бъде забелязан от некролитите, които биха се притеснили от присъствието му. Гул’дан кимна и двуглавият огър се изправи и се приближи към него, скъсявайки бързо разстоянието помежду им с широките си крачки.

— Некролитите постигнаха целта си — каза Гул’дан на огромния си лейтенант. — Сега ще получат нова, още по-сериозна цел.

Той се усмихна, потърквайки замислено брадата си.

— Събери приборите. Ще направим жертва.

* * *

— Ще призовем падналите си братя? — попита тихо Ракмар.

Той и останалите некролити стояха близо до олтара, който им беше заповядано да построят, и Гул’дан виждаше, че се опитват да разгадаят целта му. Нека се опитват. Докато успеят, ще е станало твърде късно.

— Да — отвърна Гул’дан, фокусирайки се върху заклинанието, което предстоеше да изрече. — Дуумхамър изби уорлоците, но душите им още са тук. Ще ги призовем и ще ги настаним в човешките тела.

Той се усмихна широко.

— Те ще се радват да се завърнат сред нас и отново да служат на Ордата.

Ракмар кимна.

— Това ще ги съживи — съгласи се той. — Но ще им даде ли сила? Или ще бъдат просто ходещи трупове?

Гул’дан се намръщи, изненадан и недоволен от това, че некролитът бе прозрял истината толкова бързо.

— Тишина! — заповяда той, възпирайки всякакви други въпроси. — Започваме!

Той започна ритуала, призовавайки магията си и усети как го изпълва със сила. Тя не беше достатъчна, но скоро и това щеше да се промени. Сега обаче той се концентрира върху задачата си да канализира енергията си към олтара пред него, за да я насочи към трансформацията, която трябваше да извърши. Ракмар и останалите некролити се присъединиха към него и започнаха да отдават своите некромантски сили на заклинанието. Това трябваше да отвлече вниманието им, за да не забележат, че Гул’дан се е преместил, преди да стане твърде късно.

— Рраааррр! — Гул’дан не успя да сдържи рева си, но това не бе от значение.

Той вече беше застанал зад Ракмар с кама в ръка и, когато по-високият орк се обърна към него, острието се засили и преряза гърлото му. Рукна кръв и опръска и двамата, Ракмар залитна назад и стисна раната си, опитвайки се да си поеме въздух. Той падна върху олтара и зяпна ужасен, а после се опита да се махне от него. Но Гул’дан се хвърли отгоре му, затисна го с крака и отмести ръцете му настрани. После заби камата в гърдите му и я завъртя, за да разшири раната. Протегна ръка, рязко я заби дълбоко и изтръгна все още биещото сърце на Ракмар. Пред очите на бившия си помощник Гул’дан изрече заклинание и магията му обви кървавото сърце, заклещвайки в него духа му. После магията на олтара се отприщи и трансформира сърцето, като го смали, втвърди го и му придаде неестествен блясък. Докато некролитите се свличаха на земята и телата им не бяха нищо повече от празни черупки, Гул’дан се усмихна към Ракмар и вдигна високо блестящия камък.

— Не се плаши, Ракмар — успокои той мъртвия орк. — Това не е краят ти. Тъкмо напротив. Ще изпълниш успешно задачата си, но с моя помощ. Отново ще се биеш за Ордата. И Дуумхамър ще получи немъртвите си воини.

Старият вещер се изсмя.

— Това ни е хубавото на некромантите — никога не оставяме нещо да иде на вятъра.

После вдигна поглед. Чо’гал вече беше убил няколко некролити, запазвайки по същия начин сърцата и душите им под формата на скъпоценни камъни. Останалите се свиваха, магията им все още бе свързана с олтара и те не можеха да избягат, а и бяха твърде уплашени, за да се бият. Гул’дан изсумтя. Колко са безполезни! Трябваше да се възпротивят. Но така дори го улесниха още повече. Той се засмя и се изправи на крака. После се запъти към останалите уорлоци, облизвайки кръвта по бивниците си. Скоро те щяха да бъдат достатъчно войнствени дори за най-кръвожадния командир.

* * *

— Е? — попита Дуумхамър, крачейки в полето. — Успя ли?

Гул’дан не пропусна да забележи, че въпросът на Военачалника бе подобен на този, който сам бе изкрещял на некролитите си преди няколко дни. Но този път отговорът беше различен.

— Да, велики Дуумхамър — отвърна той, посочвайки към труповете зад гърба си.

Дуумхамър се загледа над рамото му към фигурите, които бяха проснати на земята.

— Това са убити воини от Стормуинд — изсумтя Дуумхамър. — За какво са ми? Или ме повика тук да ми покажеш колко добре можеш да редиш трупове?

Той се усмихна злобно.

— За това ли ти стигат силите, Гул’дан? Да приготвяш трупове за погребение?

На Гул’дан му се искаше да изтрие самодоволната усмивка от лицето на водача си и да покаже на арогантния воин на какво е способна магията му. Но сега не бе време за това.

— Разбира се, че не — отговори той, достатъчно рязко, за да накара Дуумхамър да присвие очи. — Погледнете!

Той кимна на Чо’гал, който коленичи до първото тяло и постави кристален жезъл в студените му, сковани ръце. Тези магически оръжия отнеха повечето време от подготовката, но Гул’дан знаеше, че без тях новият му отряд ще е толкова слаб, колкото Ракмар предполагаше. За щастие, той и Чо’гал вече бяха започнали да експериментират с подобни неща за своите цели и успяха да променят заклинанията си, за да пригодят оръжията за новата им роля.

Докато двамата с Дуумхамър наблюдаваха, трупът се размърда. Пръстите му се свиха около жезъла, който започна да свети. Светлината му се разля по цялата дължина на ръката му и бавно обхвана цялото тяло, придавайки му зелено сияние. И после трупът отвори очи.

Дуумхамър леко се стресна, макар че не издаде никакъв звук и този път беше ред на Гул’дан да се усмихне самодоволно. Той все пак не можеше да вини Военачалника, че се е сепнал. Самият уорлок намираше гледката за страховита, въпреки че именно той беше създал тези същества.

Трупът бавно се изправи на крака, първоначално с по-тромави движения, но след всяка изминала секунда придобиваше видима ловкост. Вдигна блестящите си червени очи към Гул’дан и тогава оркският уорлок прочете в тях, че го разпознават.

— Значи успя, Гул’дан — каза съществото, а думите му прозвучаха странно заради новата челюст с твърде дребни зъби.

После огледа тялото и крайниците си и вдигна свободната си ръка, за да опипа лицето си.

— Ти върна духа ми в този свят! — трупът се засмя по-скоро като орк, отколкото като човек. — Чудесно!

— Добре дошъл отново, Терън Горфийнд[28] — отвърна Гул’дан, опитвайки се да прикрие смеха в гласа си. — Да, върнах те, за да можеш отново да служиш на Ордата.

Дуумхамър пристъпи напред, оглеждайки внимателно странното същество пред себе си.

— Горфийнд? Един от уорлоците на Съвета в сянка? Но аз лично го убих.

— Всички ние се посвещаваме на Ордата — отвърна подигравателно Гул’дан, покланяйки се дълбоко, за да скрие изражението си от Дуумхамър. — Душата на Горфийнд не напусна тази земя… просто я повиках, след като й намерих нов дом. Само че сега цялото му тяло е напоено с магия. Той е много по-мощен от преди, както и останалите уорлоци до него.

Чо’гал продължаваше да действа зад гърба на Горфийнд и другите трупове също започнаха да се изправят.

— Значи това ми даваш? — изръмжа Дуумхамър. — Трупове на воини, задвижени от мъртвите ти поддръжници?

Лицето му се изкриви от отвращение.

— Вие поискахте воини — напомни му остро Гул’дан. — И ето че ви ги осигурих. Те ще могат да се изправят срещу човеците. И макар телата им да са гнила човешка плът, по дух и принадлежност те все още са орки. И все още могат да владеят магия! Помислете си какво могат да направят в битка!

Дуумхамър бавно кимна, явно замисляйки се над думите му.

— Ще ми служите ли? — попита той Горфийнд, показвайки нещо, което Гул’дан прие за фатална слабост.

Военачалниците не питаха, те заповядваха. Макар че може би с такива същества трябваше да се внимава повече. Горфийнд се замисли за миг, изучавайки водача си с блеснали очи. Накрая кимна.

— Гул’дан е прав — каза решително той с дрезгав глас. — Все още съм орк, въпреки обвивката си. Живея за Ордата и ще служа на теб и хората ти.

После се усмихна, показвайки ужасяващия отвор на устата си.

— Ти ме уби, но не тая лоши чувства, защото в резултат на това сега съм в тази много по-мощна форма. Много съм доволен от размяната.

Останалите трупове зад него кимнаха утвърдително.

— Много добре! — Дуумхамър пристъпи напред и потупа по рамото Горфийнд, което бе жест на уважение към равен, а не към подчинен.

— Вие ще бъдете моите рицари на смъртта[29], челната редица на славната ни Орда — заяви той пред съживените същества. — Заедно ще разбием човеците и ще завземем земите им, за да направим този свят безопасно място за хората ни!

После се обърна и кимна на Гул’дан, макар и явно заядливо.

— Ти спази обещанието си, Гул’дан — призна Дуумхамър. — Предостави ми голяма сила, която да използвам срещу враговете ни. Благодарен съм ти за това.

— Разбира се, велики Дуумхамър — отвърна Гул’дан, надявайки се да прозвучи по-искрено, отколкото всъщност се чувстваше. — Всичко за хората ни.

„Глупак“ — мислеше си той, докато Дуумхамър се отдалечаваше заедно с новите си рицари на смъртта. — „Вземи си ги и се махай, връщай се към войната си. Аз имам други планове, за които да се погрижа, и щом сега си доволен, ще имам свобода да се фокусирам по-добре върху тях. Ще играя верния уорлок още малко“ — обеща си той. — „Не и завинаги. Много скоро ще получа това, което търся и тогава ти и твоята Орда можете да вървите по дяволите. Ще създам нова раса, която да ви замени, раса, подчинена само на мен. Ще преобразя този свят по свой образ и подобие!“

* * *

След седмица Дуумхамър призова Ордата. Орките се събраха пред крепостта, която Зул’джин му беше казал, че се нарича Блекрок Спайър[30] — масивна структура, изградена от онзи лъскав черен камък, който бе най-често срещан в района. Тя се издигаше на върха на планината Блекрок, най-високата планина в Горящите степи, която разделяше континента на източна и западна част. Зулухед ги беше довел тук, усещайки силата, която се крие в планината и след като победиха шепата местни джуджета, Дуумхамър я обяви за свое владение. Той прие за добра поличба фактът, че мястото носеше името на клана му, и го избра за сборен пункт на Ордата.

Под него се бяха събрали орките от всички кланове и чакаха с нетърпение това, което имаше да им каже. Бяха завоювали цялата земя тук и макар тя да им предлагаше по-богат улов и плодородие в сравнение с родината им, все пак не беше достатъчна, за да задоволи нуждите на цялата раса. Оставаше и въпросът за отмъщението — орките бяха отблъснали човеците от този континент, но нямаше гаранция, че те няма да се върнат с подкрепление и, може би, с други съюзници. Дуумхамър се усмихна. Сега той самият имаше нови съюзници.

— Хора мои! — извика той, вдигайки високо чука си. — Чуйте ме!

Тълпата се умълча и всички лица се обърнаха към него.

— Завладяхме тази земя и това е добре!

Избухнаха радостни възгласи и Дуумхамър изчака да стихнат, преди да продължи.

— Този свят е пълен с живот и тук семействата ни ще растат здрави!

Последваха още възгласи.

— Но и тази земя си има защитници! Човеците притежават сила и умения и се бият яростно, за да запазят собствеността си.

Сред Ордата се разнесе утвърдително шушукане. Признаването на силата на врага не бе проява на слабост, а човеците определено бяха силни. И достатъчно орки се бяха сражавали с тях, за да го знаят от опит.

— Трябва да продължим завоеванията си! — заяви Дуумхамър и посочи с чука си на север. — Още една земя, наречена Лордерон, лежи отвъд тази и щом я завладеем, клановете ни ще се сдобият с територия, където да се заселят, да издигнат домове и отново да се погрижат за семействата си. Но първо трябва да вземем тази земя от хората! А те няма да я дадат лесно.

Тълпата изрева, показвайки готовността си за битка. Дуумхамър вдигна ръка и призова за тишина.

— Знам, че сте силни — увери ги той. — Знам, че сте воини и няма да откажете битка. Но човеците са много и този път ще ни чакат.

Той се облегна на чука си.

— Но няма да очакват съюзниците ни.

Той се обърна и кимна на Зул’джин, който пристъпи напред. Горският трол беше довел за срещата сто от своите хора и сега те стояха строени зад него и Дуумхамър, а в ръцете си държаха секири, къси извити мечове и страховити копия с широки остриета.

— Това са горските тролове — заяви Дуумхамър на орките под него. — Сега те са част от Ордата и ще се бият на наша страна! Те са мощни като огри, но са ловки като орки, а в дърводелството са абсолютно ненадминати! Те ще бъдат наши водачи, разузнавачи и наши горски бойци!

Зул’джин пристъпи напред, а вятърът развя дългия му шал.

— Ние се заклели на Ордата — обяви той, а гласът му се разнесе въпреки плата, покриващ устата му. — Ние ще воюва с вас. Заедно ще разбие човеци, елфи и всеки, който се изправи срещу нас!

Орките нададоха радостни викове, както и троловете, а Зул’джин кимна и се оттегли.

— Но те не са единствените ни съюзници — продължи Дуумхамър.

Той се обърна и напред пристъпи Горфийнд, следван от останалите рицари на смъртта. Те се бяха маскирали, за да прикрият ужасните си черти, увивайки главите и лицата си с дебел плат, а единственото, което се виждаше, бяха блестящите им червени очи. И все пак орките от Ордата можеха да видят широчината на раменете и гърдите им. Горфийнд вдигна високо жезъла си, а светлината, която се излъчи от кристала му, можеше да съперничи със слънцето.

— Ние сме рицари на смъртта — заяви Горфийнд, а странният му глас понесе думите му като студен вятър към земята. — Ние се заклехме във вярност на Ордата и Дуумхамър. Ще се бием редом с вас и ще отблъснем враговете си от този свят!

Горфийнд бе помолил Дуумхамър да не разкрива истинската им същност и оркският водач се бе съгласил. Мнозина можеше да не останат доволни, че новите воини са всъщност орки, и то някогашните уорлоци, които той самият бе избил, и които Гул’дан бе наместил в човешки тела.

— Рицарите на смъртта ще бъдат наша кавалерия и челен отряд — заяви Дуумхамър. — Те са силни и бързи и притежават тъмна магия, с която да разбият защитата на врага.

Той замълча за малко.

— Може да имаме и други съюзници — призна той.

Той се надяваше, че и те ще са готови, но Зулухед твърдеше, че кланът му се нуждае от повече време, за да довърши подготовката. Но засега това бе достатъчно.

— Ще поемем на север — съобщи Дуумхамър на всички. — Ще преминем тази земя и ще стигнем до Каз Модан — домът на джуджетата. Тяхната земя е богата на метал и гориво. Ще се сдобием с тези ресурси и ще ги използваме да построим огромна флотилия. С корабите ще можем да се придвижим на север до Лордерон, защото хората няма да ни очакват да се появим от морето. Ще акостираме на запад и ще се върнем назад, за да ги изненадаме в гръб. Ще ги разбием и ще завоюваме както земята им, така и целия свят!

Ордата отново избухна в радостни възгласи, които ставаха все по-силни и по-силни, докато започнаха да отекват от скалите около тях. Дуумхамър почувства тътена под краката си, разтърсващ целия хълм и се обърна към Зулухед, който стоеше зад него. Виковете на хората му не можеха да раздвижат самата планина! Но старият шаман кимна.

— Вулканът говори — каза спокойно Зулухед, пристъпвайки напред, за да може само Дуумхамър да го чуе. — Духовете в тази планина са доволни.

Той се усмихна, оголвайки изтърканите си бивници.

— Те ни дават благословията си!

Дуумхамър кимна. Скалите все още се тресяха, когато той отново вдигна високо чука си и го размаха над главата си. Тълпата започна да вика името му.

— Дуумхамър!

Те крещяха и изведнъж силен гърмеж последва възгласа им. Небето потъмня.

— Дуумхамър!

Те продължаваха да крещят, а въздухът се сгъсти.

— Дуумхамър!

За трети път тълпата изрева името му, когато планината зад тях изригна със силен трясък. Виковете на Ордата се усилиха, но не от страх. Те, също като Зулухед, приеха това като благословия, сякаш самата земя одобряваше действията им.

Дуумхамър им даде малко време за вълнение, приемайки това като знак на уважение и вярност, и укрепване и издигане на тяхната жар до нови висоти. После посочи на север с оръжието си.

— Потегляме! — изрева той. — А човеците ще треперят пред нас!

Седем

— Кажи ни всичко.

Кадгар кимна, без да си прави труда да се огледа наоколо. Нямаше смисъл. Той бе призован от управителния съвет на Кирин Тор, а членовете му бяха видими само когато пожелаят.

Той бе идвал в залата на съвета и преди, когато му съобщиха, че е избран за чирак на Медив. Тогава остана удивен от помещението, което сякаш се носеше във въздуха. Само подът се виждаше слабо, а всичко наоколо потъмняваше или просветваше и дори бушуваха бури, но по-вихрено, от обичайното. Самите членове на съвета също бяха удивени от него. Те се появиха, скрити под мантии с качулки, а телата и лицата им се прикриваха както от дрехите, така и с магия. Това беше едновременно вълнуващо и практично, тъй като лидерите на магьосническото общество се избираха тайно, за да се избегне рискът от подкупи, изнудване или друго напрежение. Членовете на съвета се познаваха помежду си, но никой друг не подозираше самоличността им. Маскировката им се грижеше за това.

Това придаваше някаква тайнственост на съвета и мнозина от членовете му се радваха на объркването, което пораждаха. Те не позволяваха на никого да влезе или излезе от залата, без да се зачуди къде всъщност е бил, кого е видял и често дори какво точно е казал или чул. На Кадгар определено първата визита му се отрази така и когато излезе от залата, му се виеше свят. Беше изпълнен с изумление от силите, които владееха висшестоящите му, и не можеше да си спомни какво точно се беше случило на срещата.

Но оттогава много неща се бяха променили. Макар да бяха изминали само няколко кратки години, Кадгар беше развил както познанията, така и силата си. Външният му вид също беше променен и той се питаше дали поне веднъж някой от съвета няма да се изуми от госта си така, както той се изумяваше от тях. Все пак той замина като младеж, а се върна като старец, много по-възрастен, отколкото мнозина подозираха, че може да бъде.

Въпреки това Кадгар не беше в настроение за игрички. Беше уморен. Телепортира се до Даларан и, макар магията му да беше достатъчно мощна за подобна задача, все пак разстоянието не беше малко. Освен това бе стоял до късно, обсъждайки различни въпроси с Лотар за планирането на официалната стратегия за следващата седмица. Кадгар оценяваше заинтересоваността на бившите си учители относно наскорошните събития и смяташе, че трябва да знаят какво се бе случило в Азерот, но предпочиташе да си спести излишното театралничене и позиране в сянка.

Затова, когато най-накрая повдигна глава, той се загледа право във фигурата от лявата му страна.

— С радост ще докладвам, принц Кейл’тас — каза учтиво той. — Но ще се чувствам много по-удобно, ако виждам лицата на събеседниците си.

Той дочу тих възглас от другата си страна, но закачулената фигура, към която се беше обърнал, просто се засмя.

— Прав си, млади Кадгар — отвърна магьосникът. — На мен самия ми е трудно да разговарям с прикрити фигури.

С едно бързо движение елфският принц свали маскировката и се изправи открито в разкошната си виолетово-златна роба, дългата му руса коса падаше надолу под раменете му, а фините му черти изразяваха нетърпение.

— Така по-добре ли е?

— Много по-добре, благодаря — отвърна Кадгар, а после се обърна към останалите членове на съвета. — Ами вие? Не мога ли да видя лицето ви, лорд Крас? Лорд Кел’Тузад?

Лорд Антонидас не си беше направил труда да се крие и принц Кейл’тас също благоволи да свали маската си.

— Няма ли и другите да направят същото?

Антонидас седна на невидимия стол пред Кадгар и се засмя.

— Наистина, младежо, така е — съгласи се той. — Този въпрос е твърде сериозен за подобни дребни трикове, а ти вече не си пале, което да се заблуждава или диви на такива неща. Разкрийте се, приятели, и нека си дойдем на думата, преди да свърши денят.

Останалите магьосници се подчиниха, макар че някои изсумтяха недоволно, но след няколко секунди Кадгар виждаше ясно шестимата си събеседници. Той веднага разпозна Крас по слабото му телосложение и фините черти, а сребърната му коса бе прошарена тук-там с червени кичури. Кел’Тузад също му беше познат — внушителен, харизматичен мъж с тъмна коса и брада и странни кристални очи, които сякаш не гледаха към този свят. Другите двама — дундестият мъж и високата стройна жена, бяха непознати за Кадгар, макар че лицата им му напомняха смътно на някого. Вероятно се беше разминавал с тях в залите на Виолетовата цитадела, когато беше още ученик тук, и просто не е бил достатъчно важен, за да му обърнат внимание.

Но сега всички бяха приковали вниманието си към него.

— Изпълнихме молбата ти — измърмори Кел’Тузад. — А сега ни кажи какво се случи!

— Какво искате да знаете? — обърна се Кадгар към по-възрастния магьосник.

— Всичко!

И съдейки по погледа му, Кел’Тузад наистина го мислеше. Той си беше спечелил репутацията на мечтател и изследовател, винаги търсещ информация, особено свързана с магия, нейните източници и потенциал. От всички в Кирин Тор той бе проявил най-голям интерес към достъпа до мистериозната библиотека на Медив и Кадгар бе убеден, че е и най-разочарованият от разрушаването й. Той умишлено бе пропуснал да спомене, че е успял да си вземе някои отбрани книги, преди да напусне кулата.

— Добре тогава.

И той им разказа всичко. С благодарност прие стола, който дундестият мъж му предложи, и описа в детайли всичко, което се беше случило, след като напусна Даларан преди малко повече от две години. Разказа им за необичайното си чиракуване при Медив, за променливите настроения на господаря си и за странните му отсъствия. Разказа им за първите си срещи с орките. Потвърди за убийствата на магьосниците. Разказа им за предателството на Медив и за това как Лотар бе сложил край на живота му. После продължи с впечатленията си за Ордата, за последвалите битки, за обсадата на Стормуинд, смъртта на Лейн, завладяването на града и, разбира се, за бягството им.

През по-голямата част от времето магьосниците мълчаха. От време на време някой задаваше въпрос, но като цяло всички показаха необичайно уважение към толкова по-млад от тях човек, а въпросите, които му задаваха, бяха кратки и конкретни. Когато завърши с доклада си за Алианса и Паладините, Кадгар се облегна, за да си поеме дъх, и зачака следващите въпроси.

— Не спомена нищо за Ордена на Тирисфал — отбеляза Кел’Тузад, с което накара Антонидас рязко да се закашля.

— Какво пък? — попита магьосникът-изследовател. — Това има отношение към Медив!

— Така е — отговори Кадгар. — И се извинявам за пропуска. Но…

Той огледа магьосниците, опитвайки се да прочете по лицата им доколко всъщност те знаят за това, и предпочете да прояви дискретност.

— Аз знам твърде малко са Ордена. Медив е бил негов член и един-два пъти е споменавал за съществуването му, но нито е назовавал друг член, нито е говорил нещо за дейностите му.

— Разбира се — съгласи се жената и Кадгар забеляза притеснените и разочаровани погледи, които тя и Кел’Тузад си размениха.

Явно е бил прав. Те не знаеха нищо за Ордена и просто са се опитвали да го подмамят да издаде тайните му. Но след като се провалиха, повече нямаше да повдигнат въпроса.

— Но аз се притеснявам повече за самия Медив и това, което му се случи — продължи той.

— Сигурен ли си, че в него видя точно Саргерас?

— Абсолютно — Кадгар се наведе напред. — Вече бях видял титана в едно свое видение и моментално го разпознах.

— Значи е бил Медив… или Саргерас чрез него… е отворил рифта за орките — замисли се дундестият мъж. — И как каза, че се нарича техният свят?

— Дренор — отговори Кадгар и леко потръпна.

Съзнанието му го върна към едно друго видение от кулата на Медив — видението, в което видя своето старо аз, или поне същото аз, на което приличаше сега, и което повеждаше военен отряд към множество орки. Но в свят с кървавочервено небе. Гарона му беше казала, че й звучи като Дренор, което значеше, че му е отредено да отиде там. И вероятно нямаше да оцелее. Кадгар се принуди да се върне към реалността и настоящия разговор.

— Какво знаем за него? — питаше Крас. — За този свят? Каза ни за небето, но знаеш ли нещо друго?

— Не съм бил там — отвърна Кадгар, мислейки си, че това е само засега. — Но един другар — полуорка, ми разказа много неща за орките и родния им дом.

Образът на Гарона изплува в съзнанието му и той се опита да се отърси и от този болезнен спомен.

— Орките са били много по-миролюбиви в своя свят… Имали са разногласия, но не са воювали помежду си. Единствените им врагове били огрите, но те са били много по-умни и многобройни от тях.

— И какво се е случило? — попита Кел’Тузад.

— Били са покварени — обясни Кадгар. — Тя не знаеше всички подробности за това, защо и как е станало, но постепенно кафявата им кожа започнала да позеленява, те започнали да практикуват различен вид магия от тази, която са владеели преди. Станали по-буйни и по-свирепи. Имало е някаква голяма церемония с някакъв бокал. Вождовете на кланове пили от него, както и повечето от воините. Тогава кожата им станала яркозелена, а очите им — червени. Придобили огромна сила и ярост и станали особено кръвожадни. След като избили всичките врагове, които можели да открият, започнали да се обръщат едни срещу други. Освен това магията им извличала живота от почвата и това ги лишило от посевите им. Били на границата да се самоунищожат или да умрат от глад. Но Медив се свързал с главния вещер на Ордата Гул’дан и му предложил достъп до този свят. Нашият свят. Гул’дан приел и заедно построили портал. Те изпращали по няколко клана наведнъж и постепенно увеличили броя им. После оставало само да изчакат, да се укрепят, да проучат защитата и да атакуват.

— И сега ни наближават с пълна сила — намръщи се Кейл’тас.

— Да — Кадгар замълча, но никой друг не продума повече и той се размърда нервно в невидимия си стол.

— Ако няма друго, уважаеми господа и дама, мисля да се оттегля — заяви той. — Денят беше дълъг и съм много уморен.

— Какви са плановете ти сега? — попита жената, изправяйки се от стола си.

Кадгар се намръщи. Той си бе мислил за същото, откакто пристигна в Лордерон. Част от него искаше да помоли Кирин Тор за защита. Вероятно можеше да се върне на старата си работа като асистент на библиотекаря. Нямаше да създава проблеми и щеше да е на безопасно място зад най-здравите магически защити в света. Друга част от него обаче ненавиждаше идеята да бяга от наближаващия сблъсък. Все пак той се беше изправил срещу демон! И беше оцелял. Ако можеше да се справи с това, със сигурност щеше да може да се справи с оркска армия. Освен това, приятелството и уважението все още имаха стойност, поне за него.

— Ще подкрепя Лорд Лотар — отговори накрая той, умишлено запазвайки спокоен глас. — Обещах да му помогна, а той определено го заслужава. След войната, ако оцелеем…

Той сви рамене.

— Ти все още си поданик на Даларан — отбеляза жената. — Ако те извикаме и ти дадем работа, ще откликнеш ли на поканата ни?

Кадгар се замисли за момент.

— Не — отговори бавно той. — Не мога да се върна за това. След тази война и ако оцелеем, ще се върна към ученията си, но не съм сигурен дали ще го правя тук, в кулата на Медив или на някое друго място.

Членовете на съвета го изгледаха внимателно, както и той тях. И накрая Крас наруши тишината.

— Когато замина, беше просто едно момче, новоизлюпен чирак — каза той, а Кадгар долови благожеланието в гласа му. — Но се завърна силен мъж.

Кадгар наведе глава в знак на благодарност за комплимента, но не каза нищо.

— Няма да получиш заповеди от нас — увери го Антонидас. — Ще уважим решението ти и твоята независимост. Но бихме желали да ни държиш в течение, особено за всичко, което се отнася до Медив, некромантите, Ордена и този портал.

Кадгар кимна.

— Свободен ли съм сега?

Антонидас сви устни и се усмихна.

— Да, можеш да си вървиш — отвърна архимагът. — Нека Светлината ти дава закрила и сила.

— Дръж ни в течение — добави дундестият мъж. — Колкото по-рано разберем какво планират орките, толкова по-бързо ще можем да изпратим войски там и, разбира се, ще предоставим магическа помощ.

Кадгар кимна.

— Разбира се.

Той бързо излезе от залата, но веднага щом вратите се затвориха зад гърба му, призова гадателската си сфера. Кирин Тор се срещаха в тиха стая, която той подозираше, че има магическа защита не само от потенциална атака, но и от любопитни уши. Но Кадгар беше научил много от Медив по време на краткото си чиракуване и още повече от книгите, които беше придобил след смъртта му. Освен това беше много близо до целта си. Той се концентрира и цветовете на сферата се завихриха, преминавайки от зелено в черно и обратно. В нея се появиха лица, чу се слабо боботене и след миг той можа ясно да види членовете на управителния съвет на Кирин Тор в прости виолетови роби. Дори живите стенописи на залата се бяха променили, забавили движението си и застинали на място, и сега в нея имаше само шестима души, които си говорят.

— … Не знам доколко можем да му вярваме — казваше дундестият мъж. — Той не изглеждаше особено склонен да изпълни желанията ни.

— Разбира се, че не — отвърна рязко Кейл’тас. — Съмнявам се, че дори ти би бил по-открит и доверчив, ако беше преживял същото като него. Освен това няма нужда да му се доверяваме. Той трябва само да ни свърже с Лотар и да бъде посредник между нас и останалите. Сигурен съм, че не би подкопал действията ни. Нито ще се обърне срещу нас или ще прикрие някакви доказателства или информация, която може да ни е нужна. Не виждам какво повече можем да искаме от него.

— Този друг свят Дренор ме притеснява — измърмори Крас. — Ако орките могат да минават през този портал, значи ще могат и други… и от двете страни. Знаем, че там е имало огри, но не знаем какво друго да очакваме. Това значи, че може да има още по-страховити същества, чакащи възможност да нахлуят и да заличат света ни. Освен това нищо не спира орките да се върнат у дома си, ако им се наложи. Борбата с враг, който има неуязвим дом, ще е много по-трудна, след като може просто да се появи, да атакува и после отново да изчезне. Откриването и унищожаването на този портал трябва да стане приоритет.

— Съгласен съм — каза Кейл’тас. — Порталът трябва да бъде унищожен.

Останалите кимнаха.

— Добре, това е решено. Какво друго?

Те започнаха да обсъждат по-несъществени въпроси, свързани с графиците за почистване на лабораториите във Виолетовата цитадела и Кадгар остави сферата да избледнее и образът и звукът изчезнаха. Всичко се беше развило по-добре, отколкото очакваше. Кейл’тас беше прав, осъзнавайки, че Кадгар е преживял много през последните три години, и дори очакваше членовете на съвета да побеснеят от неуважението, което бе проявил. Но те не споменаха нищо по този въпрос и всички изглежда бяха повярвали на историята му, което бе приятна изненада. Сега му оставаше само да се телепортира обратно в Столицата и да се наспи, за да може на другия ден да бъде годен за нещо.

* * *

След седмица Лотар стоеше в командирската палатка в южен Лордерон, недалеч от Саутшор, откъдето беше дошъл заедно с Кадгар. Бяха избрали тази местност, защото се намираше на достатъчно централно място, от което бързо могат да достигнат всяка друга точка на континента, особено по вода. Отвън войските се строяваха, тренираха и спяха. Вътре той и кралете на Лордерон и четиримата мъже, които беше избрал за свои лейтенанти, се нареждаха около масата и разглеждаха картата, разстелена върху нея.

Лотар беше назначил Утър за посредник с Ордена на Сребърната ръка и Църквата, а паладините бяха постигнали изненадващ напредък в бойните си умения и овладяването на Светлината. Кадгар беше едновременно посредник на магьосниците и най-довереният му съветник. Праудмуър ръководеше флотата, разбира се, това дори не подлежеше на въпрос. Но Туралиън… Лотар беше назначил младия Туралиън за свой заместник. Младежът бе успял да впечатли както него, така и Кадгар и се беше доказал като разсъдлив, фокусиран и усърден мъж, макар все още да се отнасяше с Лотар като с някаква легендарна фигура. Лотар беше сигурен, че с времето ще му мине и не можеше да си представи някой по-подходящ за своя дясна ръка. Туралиън явно все още се притесняваше от голямата отговорност, която му беше гласувана, и се наложи Лотар два пъти да му напомни да не се заиграва с картата. Поне не и с ножа си.

Те обсъждаха същите неща, които повтаряха вече цяла седмица — по кой път е най-вероятно да мине Ордата, къде биха могли да атакуват и как да придвижат максимално бързо войските на Алианса до там, поне без да тъпчат нивите и обработваемите земи, които трябваше да спасят. Тъкмо докато Греймейн за десети път настояваше силите на Алианса да се позиционират около границите на Гилнеас, в случай че някак си се появят първо там, в палатката нахлу един вестоносец.

— Сър, трябва да видите това, сър! — извика той, опитвайки се едновременно да спре инерцията си, да се поклони и да отдаде чест. — Тук са!

— Кой е тук, войнико?

Лотар се намръщи. Той се опитваше да разгадае изражението на разузнавача, но човекът беше прекалено развълнуван. И не изглеждаше ужасен, което значеше, че Лотар може да си отдъхне и да се опита да успокои внезапното си сърцебиене. Щом не беше ужас, значи не беше Ордата. По лицето на войника нямаше следа от страх, но се долавяше смесица от уважение и възхищение. Лотар не беше виждал такова нещо досега.

— Елфите, сър! — направо изкрещя разузнавачът. — Елфите са тук!

— Елфите ли?

Лотар се вторачи в човека, опитвайки се да проумее думите му, после се обърна и изгледа гневно събралите се крале. Както очакваше, единият от тях се покашля и погледна виновно.

— Имаме нужда от съюзници — обясни крал Теренас. — А елфите са мощна раса. Реших, че ще е най-добре да се свържем незабавно с тях.

— Без да се посъветвате с мен? — Лотар побесня. — Ами ако доведат тук цяла армия и обявят, че поемат контрола? Ами ако Ордата пристигне, докато още се опитваме да ги присъединим към армията си? Не можете да криете такива неща от военния си командир! Това може да доведе до смъртта на всички ни или поне на много от хората ни!

Теренас кимна с разбиране.

— Прав си, разбира се — отвърна той, напомняйки на Лотар за пореден път защо толкова харесва краля.

Повечето мъже не обичаха да признават вината си, а тези с власт го правеха още по-трудно. Но Теренас изглеждаше напълно готов да поеме отговорност за действията си.

— Трябваше първо да се консултирам с теб. Реших, че не трябва да губим време, но това не е извинение. Няма да се повтори.

Лотар кимна натъжено.

— Добре. Да отидем да видим какви са тези елфи, тогава.

Той излезе от палатката, а другите го последваха.

Първото нещо, което Лотар видя, когато излезе навън, беше собствената му армия. Тя покриваше поляната и се простираше отвъд полезрението му, изпълвайки пейзажа, и за миг той се изпълни с гордост и увереност. Как можеше някой да се изправи срещу толкова могъща сила? Но после в съзнанието му изплува образът на Ордата, заливаща Стормуинд — неудържимо смарагдово море, и изведнъж се овладя. И все пак армията на Алианса беше много по-голяма от тази на Стормуинд. Поне щеше значително да забави Ордата.

Лотар отмести поглед към брега и морето на хоризонта. Корабите на Праудмуър бяха акостирали по цялата брегова линия — от малки разузнавателни кораби до огромни разрушители[31], издигащи гора от мачти и платна върху вълните. Но много от тях бяха изтеглени от пристанищата, образувайки широк проход, в който се бяха появили кораби, каквито Лотар не беше виждал досега.

— Елфски унищожители — прошепна Праудмуър през рамото му. — По-бързи са от нашите и са по-леки, носят по-малко оръжия, но компенсират това със скорост. Отлично, просто отлично допълнение към силите ни.

Военноморският адмирал се намръщи.

— Но толкова малко? Преброих само четири, както и осем по-малки кораба. Това е само един отряд.

— Може би ги следват още — предположи Туралиън от другата страна на Лотар.

Но Праудмуър поклати глава.

— Това не е в техен стил — отвърна той. — Те пристигат наведнъж.

— Дузина кораби все пак е повече, отколкото имахме преди — отбеляза Кадгар. — Колкото и воини да доведат, също ще са добре дошли.

Лотар кимна.

— Трябва да отидем да ги посрещнем — каза той и останалите се съгласиха.

Всички се запътиха към поляната. Перинолд и Греймейн не бяха свикнали на такова натоварване и след няколко минути вече се задъхваха, докато останалите поддържаха бърза и лека стъпка, и достигнаха до пристанището точно когато първият елфски кораб акостира там.

Висока, подвижна фигура скочи от кораба и се приземи леко върху грубия дървен кей. Дългата й златна коса улавяше слънцето и Лотар дочу поне един от спътниците си да възкликва зад гърба му. Когато фигурата се приближи, той забеляза, че е на жена, и при това зашеметяваща. Нежните й черти бяха фини, но силни, а слабото й тяло бе здраво и гъвкаво. Тя бе облечена в горскозелено и дъбовокафяво, със странен лек нагръдник върху ризата си, бричове и дълго наметало с отметната качулка. Кожени ръкавици покриваха ръцете й до раменете, а ботушите прикриваха краката й до колене. До едното й бедро висеше тънък меч, а до другото — торбичка и рог, а на гърба й беше преметнат лък и стрелник. През живота си Лотар беше виждал много жени, някои от тях красиви, колкото и елфата, която сега приближаваше, но никога досега не беше виждал такава, която да съчетава по такъв начин сила и елегантност. Той можеше да разбере защо някои от спътниците му вече изглеждаха поразени от вида й.

— Милейди — извика Лотар, когато тя се доближи на няколко крачки от тях. — Добре дошли. Аз съм Андуин Лотар, командир на Алианса на Лордерон.

Тя кимна, направи още няколко крачки и се изправи точно пред него. Сега Лотар видя и заострените уши, които стърчаха през косата й и широките й смарагдови очи, с леко извити нагоре краища.

— Аз съм Алериа Уиндранър[32] и ви нося поздрави от Анастериан Сънстрайдър[33] и Съвета на Силвърмуун[34].

Гласът й беше прекрасен, мелодичен и звучен и Лотар си помисли, че звучи приятно дори когато е изпълнен с гняв.

— Благодаря — той се обърна и посочи към мъжете зад себе си. — Позволете ми да ви представя кралете на Алианса, както и моите лейтенанти.

След като приключи с представянето, той премина към по-сериозните въпроси.

— Простете за грубостта, лейди Алериа — каза той, усмихвайки се при това обръщение, — но трябва да ви попитам… Това ли е цялата помощ, която можете да ни окажете?

Тези думи я накараха да се намръщи.

— Ще ви отговоря направо, лорд Лотар — отвърна тя, уверявайки се, че никой друг не ги слуша.

Няколко елфи, както мъже, така и жени, бяха слезли от кораба и сега се събираха на далечния край на кея, явно очаквайки разрешение от Алериа да се приближат.

— Анастериан и останалите не са особено заинтересувани от докладите ви. Ордата е твърде далеч от нас и изглежда възнамерява да завоюва човешките земи, а не нашите гори. Членовете на нашия Съвет счетоха, че е по-добре да оставят този конфликт на по-младите раси и просто да подсигурят границите ни, за да предотвратят евентуален пробив.

Тя присви очи, показвайки отношението си към това решение.

— Но вие все пак сте тук — отбеляза Кадгар. — Това със сигурност значи нещо.

Тя кимна.

— Писмото на крал Теренас — тя кимна в негова посока — ни информира, че вие, лорд Лотар, сте последният от рода на Арати. Предците ни са дали вечен обет за подкрепа на вашия крал Торадин и неговия род. Анастериан не може да се отметне от дълга си, затова и изпрати този отряд.

— А вие? — попита Лотар, който забеляза, че тя спомена само корабите.

— Аз дойдох по собствено желание — гордо отвърна тя, отмятайки глава назад, както правеха буйните жребци, когато някой посмееше да ги предизвика. — Аз съм рейнджър и реших да доведа своя отряд и да ви предложа помощта си.

Тя се загледа зад Лотар и той бе сигурен, че оглежда армията, изпълваща гледката зад гърба му.

— Предчувствах, че този конфликт е много по-сериозен, отколкото смятат владетелите ми. Такава война лесно може да достигне до нас и, ако Ордата е толкова яростна, колкото твърдите, горите ни няма да останат незасегнати за дълго.

Тя се обърна и срещна погледа на Лотар и той можа да види, че въпреки хубостта си, тази жена бе опитен воин.

— Трябва да ги спрем.

Лотар кимна.

— Съгласен.

Той се поклони.

— Вие сте добре дошли тук, милейди, и благодаря на хората ви за подкрепата. Но още повече благодаря за вашето присъствие и това на рейнджърите ви.

Той се усмихна.

— Тъкмо обсъждахме следващия си ход и ще се радвам да чуя мнението ви. И щом хората ви се установят, ще ви помоля да ги изпратите на разузнаване, за да се уверим, че врагът още не е пристигнал.

— Нямаме нужда от почивка — увери го Алериа. — Ще ги изпратя веднага.

Тя даде знак и другите елфи се приближиха. Всички бяха облечени като нея и се движеха безшумно, макар че според Лотар им липсваше нейната грациозност. Алериа заговори с тях, думите й звучаха като мелодия, напълно непозната на Лотар, и после те кимнаха и се разпръснаха към пристанището и полето. След минути напълно се бяха изгубили от поглед.

— Ще разузнаят и ще се върнат да докладват — поясни Алериа. — Ако Ордата приближи на два дни път от тук, ще разберем.

— Чудесно! — Лотар разсеяно прокара ръка по голото си чело. — А сега, милейди, бихте ли ме последвали до командирската палатка? Ще ви запозная с всичко, което знаем засега и бих искал да чуя мнението ви.

Тя се засмя.

— Разбира се. Но ще трябва да спрете да ме наричате „милейди“, ако искате да проявя по-голямо внимание. Аз съм Алериа, нищо повече.

Лотар кимна и се обърна, извеждайки я от пристанището. Той мерна с поглед лицето на Туралиън и едва сдържа усмивката си. Вече разбра откъде бе дошло възклицанието.

* * *

Два дни по-късно Лотар вече нямаше поводи за усмивки. Разузнавачите на Алериа се върнаха и двамата докладваха едно и също. Ордата беше превзела Каз Модан и използваше мините на джуджета да строи кораби. Те представлявали масивни и тромави дървени плавателни съдове, които се движели странно, но побирали хиляди орки. Тези кораби бързо се придвижвали по водата и наистина се насочвали към южния бряг на Лордерон. Но все пак не били близо до владенията на Греймейн. Изглежда Ордата щяла да акостира в района на Хилсбрад[35], на половината път от тук до Гилнеас. Ако Алианса се придвижел бързо, можели да успеят да ги причакат там.

— Съберете войските! — изрева Лотар. — Оставете всичко ненужно. Ще изпратим хора да съберат всичко останало, ако оцелеем! Сега трябва да бързаме. Тръгвайте! Веднага!

Когато лейтенантите му се разтичаха да събират хората си, последвани от кралете, той се обърна към Кадгар.

— Значи се започва — каза той на младия-стар магьосник.

Кадгар кимна.

— Мислех, че ще имаме повече време — призна той.

— Аз също — съгласи се Лотар. — Но явно тези орки нямат търпение да завоюват земите ни. Това може да доведе до падението им.

Той въздъхна.

— Или поне се надяваме да е така.

Той се загледа в картите на Хилсбрад, опитвайки се да си представи предстоящия сблъсък, и после поклати глава. Предстоеше им толкова много работа. А битката наближаваше.

Осем

— Готови ли сме?

Туралиън преглътна тежко и кимна.

— Готови сме, сър.

Лотар кимна и се обърна намръщено. За миг на Туралиън му се стори, че е заради него. Грешен отговор ли беше дал? Повече подробности ли искаше лорд Лотар? Нещо друго ли трябваше да каже?

„Спри се“ — каза си той. „Паникьосваш се. Отново! Успокой се. Справяш се добре. Той се мръщи, защото му предстои битка, а не защото си го разочаровал по някакъв начин.“

Отърсвайки се от мислите си, Туралиън отново огледа екипировката си. Връзките на бронята му бяха здрави и стегнати, щитът му бе здраво захванат за ръката му, а бойният му чук бе окачен за седлото до рога. Беше готов. Готов повече от всякога.

Той се завъртя и огледа хората около себе си. Лотар разговаряше с Утър, а Туралиън им завиждаше за спокойствието. Двамата изглеждаха леко нетърпеливи, но иначе бяха запазили пълно спокойствие. Дали това се дължеше на по-големия им опит? Кадгар гледаше навън към полето и явно бе усетил погледна на Туралиън, защото се обърна към него и му се усмихна.

— Нервен ли си? — попита го той.

Туралиън не успя да сдържи усмивката си.

— Много — призна той.

Туралиън бе израснал с обичайното чувство на уважение, но и притеснение от магьосниците, но Кадгар беше различен. Може би защото бяха почти на една възраст, макар че магьосникът изглеждаше десетки години по-стар. Или може би просто Кадгар не се държеше надменно с останалите не-магьосници, както Туралиън бе забелязвал да се държат други магьосници. Двамата бяха започнали да си говорят свободно още от първия ден, когато Архиепископ Фейол го запозна с него, и дори беше започнал да го харесва. Той харесваше и Лотар, но се и възхищаваше от опита и военните умения на командира си. Вероятно Кадгар бе дори по-силен, но някак си бе по-открит и Туралиън бързо се сприятели с него. Той бе единственият, с когото лейтенантът можеше да сподели страховете си.

— Не се тревожи — посъветва го Кадгар. — Всички сме така. Номерът е просто да не се поддаваш.

— И ти ли си нервен?

Магьосникът се усмихна.

— По-скоро съм уплашен до смърт — призна си той. — Както всеки път по време на битка. Но Лотар ми каза, че трябва да ме е страх. Когато човек не го е страх, става нехаен и точно тогава може да пострада.

Туралиън кимна.

— Учителите ми казваха подобни неща — той поклати глава. — Едно е да го кажеш, но е съвсем друго да го мислиш наистина.

Другарят му го потупа по рамото.

— Ще се справиш — увери го той. — Щом започне битката, няма да имаш време да му мислиш много.

Двамата се обърнаха и се загледаха навън. Регионът Хилсбрад носеше името си заради множеството хълмове, с които бе осеян, и армията на Алианса бе разположена на последната линия хълмове, с лице към Саутшор и Голямо море[36] отвъд него. Виждаха се приближаващите кораби на Ордата — огромни тежки съдове от метал и почернено дърво, без платна, но с множество редици от гребла. Лотар възнамеряваше да посрещне Ордата веднага щом излезе от водата, за да не й дава възможност да се разпростира по-далеч. Флотилията на Праудмуър вече беше атакувала и унищожила няколко кораба, изпращайки хиляди орки на дъното на океана, но Ордата бе толкова многобройна, че понесените щети бяха само по периферията й, докато основната част от корабите продължаваха към брега. Предстоеше сериозен сблъсък на сушата.

— Почти достигнаха брега — докладва Алериа, чиито очи виждаха по-далеч от техните и се обърна към Туралиън. — По-добре пригответе хората си за атака.

Туралиън кимна, без да посмее да продума. Той и преди беше виждал жени, разбира се, а и Орденът с нищо не ограничаваше връзките му с тях, нито пък дори брака. Но елфският рейнджър караше всички жени, които беше срещал, да изглеждат едновременно слаби и груби. Тя беше толкова уверена, толкова грациозна и толкова прекрасна, че устата му пресъхваше всеки път, щом я види. Дори често осъзнаваше, че трепери и се поти като кон, който е тичал като луд. А съдейки по блясъка в очите й и леката усмивка, с която му говореше, Туралиън подозираше, че тя е забелязала притеснението му и дори му се наслаждава.

Сега поне имаше какво да го разсее. Той даде сигнал на командирите на отрядите си. Те на свой ред предадоха заповедта на хората си, които дадоха сигнал за атака. За минути цялата армия на Алианса бе приведена в движение и се отправи бавно, но сигурно надолу по хълма към брега.

Докато скъсяваха разстоянието, Туралиън направи още няколко детайлни разпореждания. Той видя как един кораб акостира и от него изскачат тъмни фигури, които затъпкаха каменистия бряг и се насочиха към хълмовете. Дори от тук той можа да види, че са едри, с мощни гърди, дълги и силни ръце и криви крака, с които за нула време се отдалечиха. Носеха оръжия — секири, чукове, мечове и копия. И бяха много.

— Стъпиха на земята! — извика Лотар, изваждайки с един замах огромния си меч, а златните руни по острието му блеснаха на слънцето. — Атака! За Лордерон!

Той пришпори коня си и се понесе напред сред бойните редици, а златният лъв на щита му отрази слънчевите лъчи.

— Проклятие! — Туралиън също пришпори коня си в галоп и последва командира си, хвана здраво чука си и намести шлема си в движение.

Той видя как войниците се отместват от пътя му, а други се втурват след тях и после вече беше отпред в тесния промеждутък между двете армии. Но много скоро разстоянието се стопи и лейтенантът се сблъска с всички сили с орките. Точно тогава първият замах на Лотар беше успял да повали няколко от тях, а други се спускаха към коня му с намерението да го свалят на земята и да го разкъсат.

— Не! — Туралиън замахна яростно и чукът му се стовари върху главата на един орк.

Съществото се строполи почти безмълвно и Туралиън удари следващото с щита си, отблъсквайки го достатъчно назад, за да може да замахне отново и да елиминира и него.

О, Светлина, колко бяха грозни! Лотар и Кадгар ги бяха описвали, но беше съвсем друго да види с очите си тази яркозелена кожа и блестящите им червени очи. И тези бивници! Той беше виждал подобни неща у глигани, но не и у двукраки същества, размахващи оръжие. Освен това се оказаха и особено силни. Едно от съществата стовари чука си върху неговия с такава сила, че едва не го заби в шлема му. За щастие, орките явно разчитаха главно на сила и агресия и не толкова на ловкост. Туралиън освободи оръжието си, извивайки го настрани, при което запрати дръжката му в лицето на орка и го зашемети достатъчно, за да успее да замахне както трябва.

Лотар беше повалил съществата около себе си със страховития си меч и Туралиън насочи коня си към него. Той застана до командира си и чук и меч продължиха да порят въздуха. Утър беше точно зад тях и покосяваше орките от ляво и от дясно с мощния си чук. Странно сияние обгръщаше тялото и оръжието му и караше орките да се извръщат, прикривайки очи. Възторжени възгласи се надигнаха от силите на Алианса, които видяха необикновените умения на паладините. Туралиън не беше изненадан. Той тренираше заедно с Утър и знаеше, че вярата на по-възрастния паладин е изключително силна, толкова силна, че да си проличи така видимо. Щеше му се и неговата да бе толкова непоклатима.

Но сега не беше време да мисли за това. Още оркски кораби достигаха брега и от тях се изсипваха хиляди воини. Туралиън моментално разбра, че ако останат, ще бъдат пометени.

— Сър! — провикна се той към Лотар. — Трябва да се върнем назад към армията!

Отначало помисли, че командирът не го е чул, но Лотар първо посече още един орк и после кимна.

— Утър! — извика той и паладинът веднага се обърна. — Назад към останалите!

Утър вдигна чука си в знак на поздрав и обърна коня си, пробивайки си път сред връхлитащите орки. Лотар беше точно зад него, следван плътно от Туралиън, който размахваше чук и щит и отблъскваше оркските ръце и оръжия. Един орк се присегна към него, а в другата си ръка държеше огромна секира, но след миг се строполи със стрела в гърлото. Туралиън рискува да се обърне и забеляза слабата фигура на хълма, която го поздрави с вдигнат високо лък. От тук можеше да долови само блясъка в косите й.

На няколко пъти си помисли, че ще загинат, но Утър и Лотар успешно се добраха до челните редици. Ордата беше точно зад тях.

— Стройте се! — извика Лотар. — Копия напред. Свържи щитове! Отблъснете ги!

Войниците бързо се подчиниха. Те стояха в готовност, но на разстояние, а не като едно цяло, а това нямаше да им е от полза срещу численото превъзходство на Ордата. Но сега се придвижиха заедно, образувайки стабилна стена от щитове, осеяна с копия… и орките се разбиха в нея. Стената се разкъса на няколко места, където войниците не успяха да устоят на оркската мощ, но по-голямата част остана непокътната и продължи да отблъсква зверовете. Някои падаха и не помръдваха повече, но другарите им бързо се рояха и заемаха местата им.

Втора вълна удари стената от щитове и успя да направи няколко пробива, но съществата понесоха тежки загуби. Туралиън даде сигнал на командира на близкия отряд и се зарадва да види бързия им отзив, при който зад първата стена от щитове се образува втора. Явно все пак можеха да издигнат защита и, ако всеки път орките даваха толкова жертви, скоро Ордата щеше да се смали достатъчно, за да се изправят лице в лице с нея.

Но очевидно орките не бяха глупави. След третия сблъсък те се оттеглиха, сякаш чакаха нещо. И Туралиън съвсем скоро разбра какво. Тежко закачулени фигури пристъпиха напред. Качулките им бяха спуснати ниско и под тях личаха само очите им. И всяка държеше в ръка някакъв странен светещ жезъл. Тези същества яздеха странни, плътно покрити коне със светещи очи. Те се спуснаха напред право към стената от щитове и вдигнаха високо жезлите си. Туралиън не само почувства, но и дочу странно бръмчене, от което войниците пред него изпопадаха и стиснаха глави, а от устата, носа и ушите им рукна кръв.

— В името на Светлината! — Утър стоеше до Туралиън и настръхна при тази гледка. — Демоните! Използват тъмната си магия срещу нас!

Той вдигна високо чука си и главата му проблесна сребърна като луната.

— Не отстъпвайте, войници! — извика той. — Свещената Светлина ви пази!

Блясъкът се разпръсна от чука и обля войниците със слънчева светлина и когато закачулените фигури вдигнаха ръце към тях, те само потрепнаха, но не паднаха. Тогава Утър се хвърли срещу тях, а стената от щитове се отвори колкото да направи път на него и останалите паладини, включително Гавинрейд, когото Фейол с радост бе приел в Ордена. Воините на Алианса отново избухнаха във възторг от изненадващите умения и сила на паладините. Туралиън бе раздвоен. Като паладин мястото му беше до тях, но като лейтенант той трябваше да остане тук и да ръководи хората си.

Сега паладините се бореха със закачулените фигури и никой не печелеше надмощие. Туралиън видя как един от странните врагове хваща ръката на Гавинрейд и я покрива с мрак. Но святото сияние на Гавинрейд проблесна още по-ярко и отблъсна мрака, принуждавайки нападателя си да се свие назад, за да избегне удара от чука на паладина. В същото време орките продължаваха да атакуват стената, на места успяваха да я пробият, но войниците бързо се престрояваха и запълваха пролуките.

После някакво движение привлече погледа на Туралиън и той видя няколко нови фигури да приближават, извисявайки се над орките. Огри! Масивните същества напредваха и размахваха огромни боздугани, наподобяващи изкоренени дървета. Мощните им удари разбиха цели участъци от стената, смазвайки войниците зад тях. Ордата се изля през пролуките и се пръсна сред войниците на Алианса.

— Смяна на тактиката! — провикна се Туралиън към най-близкия глашатай, който щеше да предаде заповедта му със сирената. — Отрядите с малки щитове! Да се изтеглят към хълмовете за прегрупиране!

Войникът кимна и наду рязко сирената веднъж и после пак. При сигнала командирите започнаха да крещят заповеди, събирайки хората си за отстъпление, без да спират да отблъскват орките. Ордата се опита да ги повали, но войниците на Алианса се бяха събрали плътно и посичаха всеки, който се опиташе да ги доближи. Всички отряди бяха свързали щитовете си, образувайки стена около себе си. Орките успяха да разгромят няколко отряда благодарение на числеността си. Те се нахвърляха срещу тях, докато накрая успяха да ги разпръснат, но повечето войници на Алианса се оттеглиха успешно.

Туралиън яздеше заедно с тях, водейки ги до подножието на хълмовете. Там те издигнаха нова стена от щитове, която се отваряше само за да пропусне новодошлите войници, които веднага заемаха място зад тях. Тези войници бързо се прегрупираха към стената и помагаха на следващите отстъпващи отряди да се присъединят към тях. Туралиън заповяда на стрелците да държат орките на разстояние от стената възможно най-дълго. Алианса нанасяше сериозни щети на орките, но корабите на Ордата продължаваха да прииждат, добавяйки нови сили в битката с всяка изминала минута.

— Не можем да ги удържим за дълго! — провикна се Туралиън към Кадгар, който тъкмо бе направил нещо, с което повали някакъв странен орк на пристанището.

Този орк беше облечен с роба вместо с броня и носеше жезъл вместо меч, и Туралиън предположи, че е бил уорлок — еквивалентът на човешки магьосник.

— Трябва да направим нещо, за да им попречим да стигнат до хълмовете! Ако преминат през нас, ще продължат на север право към Столицата!

Кадгар кимна.

— Ще направя, каквото мога — обеща той.

Младият-стар магьосник се концентрира и небето над тях потъмня. За минути ясното синьо небе се покри с черни облаци. Внезапната буря се завихри над Кадгар, а бялата му коса затанцува около него. В небето проблесна светкавица, на която отвърна подобна искра от изпънатите му пръсти. Последва разтърсващ гръм, а мълнията не дойде от небето, а от ръцете на Кадгар, и светлината й разцепи мрака. Тя се разби близо до стената от щитове, право върху насъбралите се орки, които се разхвърчаха, опечени от мощния удар. Последва втора и трета, а Туралиън се възползва от магическата атака. Той прегрупира хората си, укрепи стената и изпрати войници напред, които запалиха огньове на пътя на орките. Мощните пламъци щяха да попречат на Ордата да продължи на запад. Това намали риска от обграждане на силите на Алианса и в същото време ги улесни да поддържат защитата.

Но орките бързо разбраха какво се случва. Няколко от съществата пристъпиха напред и се опитаха да потушат огъня, но елфските стрелци ги повалиха преди дори да се приближат до пламъците. Едно от тях обаче успя да падне в огъня и закрещя, докато бе изцяло погълнато от него. Това накара останалите да отстъпят.

Но огрите се оказаха проблем. Един от тях се изтътри през пламъците, леко обгори краката си, но не забави крачка. Туралиън насочи цял отряд към него и в същото време го атакува с балисти. Но огърът повали много войници, преди накрая да падне, а други бързо напредваха зад него.

— Цели се в тях! — обърна се Туралиън към Кадгар. — Елиминирай огрите!

Кадгар вдигна поглед към него и Туралиън видя, че другарят му изглежда твърде изтощен.

— Ще опитам — съгласи се магьосникът. — Но призоваването на мълния е… изтощително.

Само след миг от пръстите му се изстреля мълния, която се удари в първия огър и го уби на място, но още докато огромното овъглено тяло се свличаше, Кадгар поклати глава.

— Това е всичко, което мога да направя — предупреди той.

Туралиън се надяваше да е достатъчно. Другите огри се поколебаха — дори техните малки мозъци можеха да оценят опасността и това даде време на хората да се прицелят в тях със стрели и още балисти. Стената от щитове все още удържаше, но Ордата продължаваше да напира и не след дълго щеше да преобърне защитата, а жертвите, които беше дала, почти не се бяха отразили на силите й. Утър и останалите паладини не се бяха завърнали и Туралиън можеше само да се надява, че все още се борят със закачулените фигури. Той тъкмо се чудеше какво да направи, когато Лотар се появи до него.

— Подготви кавалерията! — извика командирът. — И дай сигнал за атака!

Атака! Срещу това? Туралиън се вторачи за миг в командира си, но после сви рамене. Е, защо не? Защитата им нямаше да удържи вечно. Той даде знак на глашатая, който наду силно сирената. После всички конници се групираха и Туралиън се присъедини към тях, спирайки точно зад Лотар, който застана начело. Стената от щитове се отвори пред тях и те се спуснаха към челните редици на Ордата и се смесиха с орките. След минута Лотар даде знак и всички се оттеглиха, давайки възможност на стрелците да ги прикриват, докато се изтеглят. После атакуваха отново. Тъкмо се подготвяха за трета атака, когато отнякъде сред орките се чу звук на барабани… и те започнаха да отстъпват!

— Успяхме! — извика Туралиън. — Отстъпват!

Лотар кимна, но не се обърна, а остана загледан в орките, за да види как бързо се прегрупират. После съществата се обърнаха и започнаха да маршируваха отново… на дясно от силите на Алианса.

— Тръгват на изток — каза тихо Лотар, но не понечи да ги спре. — Към Хиндерланда.

— Ще ги последваме ли? — попита Туралиън.

Кръвта му още кипеше от последните атаки и искаше да тръгне след орките и да ги избие всичките.

— Успяхме да ги прогоним!

Но командирът поклати глава.

— Не — поправи го той. — Спряхме ги и удържахме защитата. Но те не бягат от нас. Те ни заобикалят.

Сега той се обърна към Туралиън и се усмихна… мрачна, изморена усмивка.

— Но все пак… и това е нещо.

— Трябва да ги последваме, преди да успеят да се настанят накъде — настояваше Туралиън. — Не е ли така?

— Така е — съгласи се Лотар. — Но погледни зад себе си.

Туралиън го послуша и веднага разбра какво искаше да каже възрастният воин. Всички се бяха успокоили от края на битката и той дори видя как някои вече се свличаха от раните си или просто от умора. Битката продължи часове, макар да не ги беше усетил, а и той самият започна да чувства болка. Освен това бяха унищожили твърде много оръжия, бяха изпразнили повечето балисти и изразходвали повечето дърва и прахан.

— Трябва да се превъоръжим — призна Туралиън. — Сега не сме в състояние да ги последваме.

— Не — Лотар обърна коня си към войниците си. — Но изпитахме силата им и хората ни видяха, че могат да се изправят срещу Ордата. Това е добре. А и не им позволихме да стигнат до Столицата. Това също е добре.

Той погледна към Туралиън и кимна.

— Ти се справи чудесно — каза тихо той, преди да пришпори коня си към войниците и командирската палатка, която се намираше зад хълмовете.

Туралиън се загледа след него. Тази проста похвала го изпълни с гордост. И, повеждайки коня си след командира, той осъзна… Кадгар се оказа прав. Нямаше време да се страхува.

Девет

— Некрос!

Зулухед — вожд и шаман на клана Драгънмоу, се запъти по дългия коридор, изглеждайки злобно всеки орк, който му се изпречи на пътя.

— Некрос! — изрева отново той.

— Тук съм, тук! — Некрос Скълкрашър изкуцука от близката пещера, потраквайки с дървения си крак върху каменния под, и се наведе, за да не удари главата си в ниския горен праг. — Какво?

Зулухед спря до заместника си и го изгледа гневно.

— Как върви работата по оръжието? — попита настоятелно той, навеждайки се по-близо. — Готово ли е?

Некрос му се ухили, разкривайки пожълтелите си бивници.

— Ела и виж сам.

Той се обърна и закуцука обратно в посоката, от която беше дошъл, а Зулухед го последва, мърморейки си под нос. Той мразеше това място. Наричаше се Грим Батол или поне джуджетата така са го наричали, когато е било тяхна крепост. Сега принадлежеше на клана Драгънмоу и, въпреки че пещерите му бяха достатъчно широки, той ненавиждаше ниския таван на коридорите и дори входовете, които бяха достатъчно високи за джуджетата, но не и за орките. Щяха да ги разширят, но камъкът се обработваше трудно, а и нямаха много време за подобни подобрения. Крепостта беше стабилна, изсечена в самата планина, а най-важното бе, че позволяваше лесна отбрана.

Некрос го поведе навътре в крепостта до една обширна подземна пещера. И там, приковано към стената с тежки вериги от черно желязо, стоеше нещо, което остави Зулухед без дъх. Огромната фигура изпълваше пещерата от единия до другия край. Тя бе присвита или за удобство, или от страх, но върховете на крилете й се опираха в тавана, а опашката й достигаше стената в дъното. По стените имаше закрепени факли, а светлината, която излъчваха, се отразяваше от люспите… червени като кръв, червени като огнен пламък.

Дракон.

И не какъв да е. Това беше Алекстраза, най-великият червен дракон, майка на орляка си, кралица на вида си. Може би дори най-мощното същество на този свят, което бе способно да затрие цели кланове с един замах на величествените си нокти или да погълне цели огри с едно щракване на мощната си челюст. И все пак те бяха успели да я пленят. Е, Некрос беше успял.

Целият клан бе прекарал седмици в търсене на дракон, какъвто и да е дракон, и накрая бяха забелязали самотен червен мъжки, който прелиташе над гората с ранено крило. Зулухед не искаше да си представя какво би могло да нарани такова величествено същество, но то всъщност улесни задачата им. Орките последваха дракона до леговището му високо на върха на планината, където драконите летяха като птици и танцуваха във въздуха. Те наблюдаваха върха с дни и се колебаеха какво да предприемат от тук нататък, докато Некрос се появи с новината, че е подчинил Демонична душа. Тогава те бавно и внимателно изкачиха върха, където откриха Алекстраза и тримата й съпрузи. Кралицата на драконите моментално ги забеляза и елиминира четирима орки, като само отвори уста и ги заля с пламъци. Но тогава Некрос пристъпи напред и я укроти. Сам-самичък. Той заповяда на Алекстраза и семейството й да го последват до тук и те се подчиниха.

Всички от клана Драгънмоу цял ден възхваляваха Некрос — оркът, който самостоятелно бе покорил цял орляк дракони. Но осакатеният воин-уорлок нямаше да успее да го направи без Зулухед или артефакта, който беше открил. На Зулухед му се искаше сам да бе овладял странния предмет, но Демонична душа не отвърна на него и шаманската му магия. Предметът реагира единствено на Некрос и сега оркът с дървен крак бе единственият, който може да го контролира.

Но това бе хубаво. Означаваше, че именно той щеше да остане затворен в тези пещери, докато Зулухед можеше да продължи да се бие за Ордата. Не че старият уорлок можеше друго — той стана безполезен в мига, когато един човек преряза крака му под коляното. Повечето орки биха се самоубили на място, или поне биха се нахвърлили върху най-близкия враг, за да умрат в битка. Но Некрос оцеля и никой не можеше да каже дали от страх или за лоша участ.

Зулухед бе доволен от това. Той откри Демонична душа, но не можеше да я използва. Усещаше силата, която се крие в диска, още преди да го открие в една малка пещера дълбоко под планината. Но тази сила остана заключена в блестящия златен артефакт. Явно изискваше умения, които шаманът не притежаваше. Зулухед нарече нещото Демонична душа, понеже усети демоничната енергия в него, допълваща някаква друга огромна сила, която не можеше да определи.

Той беше решил да го даде на Дуумхамър, но после размисли. Военачалника беше силен воин и благороден орк, но нямаше опит, нито познания, свързани с магията. Гул’дан беше другият вариант, но Зулухед нямаше доверие на лукавия главен уорлок. Той помнеше времето, когато Гул’дан беше млад и чиракуваше на Нер’зул. Тогава имаха истински шаман! Мъдър и благороден, почитан от всички, Нер’зул се грижеше не само за собствения си клан, но и за всички орки. И точно той ги дари със странните нови познания и умения на древните духове, той призова и укрепи връзките между различните кланове.

И за известно време всичко беше наред. Но после всичко се обърка. Оказа се, че повелята на духовете е измама, а истинските духове на предците се разгневиха и отказаха да говорят с тях. Шаманите изгубиха силите си и така оставиха клановете си беззащитни към магическа атака. И тогава се появи Гул’дан. Бившият чирак измести господаря си и заяви, че е открил нов начин, нов източник на магия. Той предложи да обучи останалите шамани. И мнозина приеха и станаха уорлоци.

Но не и Зулухед. Той нямаше доверие на Гул’дан, който вече се бе доказал като себелюбив подлец. А тези странни нови сили изглеждаха демонични. Беше достатъчно ужасно, че предците вече не разговаряха с него и елементите не отвръщаха на повика му. Той нямаше да се петни още повече с такива неестествени сили, каквито Гул’дан предлагаше.

Зулухед, разбира се, не беше единственият шаман, който ги отказа. Но повечето ги приеха. И после се промениха, уголемиха се и потъмняха, сякаш телата им отразиха вътрешната поквара. Светът им също пострада от набезите им — малко по малко земята изсъхна, а небето стана червено. Ордата бе принудена да дойде в този странен свят и трябваше да го покори, за да могат клановете отново да заживеят в мир.

Некрос беше обещаващ чирак на шаман и Зулухед хранеше големи надежди за него. Но, когато Гул’дан му предложи новата магия, той я прие с охота. Младият орк се учеше като уорлок добре, но нещо го накара да се отдръпне и да се върне към предишното си призвание на воин. Това поднови надеждите на Зулухед за младия орк. Той така и не попита на какво се дължи промяната, но знаеше, че бе свързано с верността му — към Гул’дан и неговия Съвет в сянка или към клана Драгънмоу. И Некрос беше избрал клана си. След това Зулухед отново започна да му се доверява и да се допитва до него за всичко, свързано с уорлоците. Той даде диска на Некрос и макар вече осакатен, воинът-уорлок не го подведе. Благодарение именно на Некрос, сега Зулухед стоеше тук и можеше да види как планът му се задвижва.

— Значи — започна Зулухед, пристъпвайки към огромния звяр, — успяхме ли…

Той спря, когато Некрос протегна дебелата си ръка и препречи пътя му.

— Почакай — предупреди го посивелият орк.

Той извади Демонична душа от торбичката, закрепена за колана му, и вдигна високо големия златен диск.

— Ела! — извика той.

Пред очите на Зулухед в цялата зала проблеснаха искри, полетяха и се завихриха, образувайки някаква форма. Тя придоби размери, дълбочина и детайли, и оформи високо, мощно тяло на хуманоид със странна броня, наподобяваща кости. Главата имаше форма на череп, но се състоеше от пламъци, а очите представляваха кълба от черен огън. Съществото се извиси над тях, високо колкото орк, но не толкова грубовато, излъчвайки сила и бдителност.

— Ще влезем — каза му Некрос, скривайки Демонична душа зад гърба си.

Странното същество се пръсна на хиляди искри, които отново изпълниха залата и куцият орк даде знак на вожда си да продължи. Зулухед пристъпи отново, но внимателно, в случай че съществото не беше изчезнало напълно. Но то беше… каквото и да беше то, явно Некрос имаше пълен контрол над него. А това беше много хубаво, защото и двамата бяха виждали какво може да се стане в противен случай. Един орк от клана им бе нахлул в пещерата, носейки вест от Дуумхамър, но не бе изчакал Некрос да освободи пазителя. Съществото се бе появило от нищото и огромните му огнени ръце сграбчиха главата на нищо неподозиращия орк. После избухнаха пламъци и погълнаха беззащитния вестоносец. Крясъкът му утихна за секунди, а тялото му се сгромоляса безжизнено, докато главата му се посипа като купчина пепел.

Сега обаче вождът можеше безпрепятствено да върви в пещерата. Той се приближи до кралицата на драконите и се спря на ръка разстояние от оковите й. Огромната триъгълна глава се обърна към него и драконът го изгледа с големите си жълти немигащи очи, докато той оглеждаше нея.

— Дойде да злорадстваш ли, дребен орк? Не измъчва ли мен и децата ми достатъчно? — попита Алекстраза.

Тя затвори яростно огромната си паст, но веригите я държаха здраво, тъй като естествената им здравина бе подсилена от артефакта.

— Няма да злорадствам — отвърна Зулухед, все още удивен от размера и силата й. — Просто искам да се уверя, че всичко е уредено. Разбираш какво ще ти се случи, ако откажеш.

— Бяхте изключително ясни — каза тя, а думите й бяха изпълнени с гняв и мъка.

После се обърна и посочи с очи към далечния край на пещерата. Там имаше няколко бледи неща и, въпреки че не можеше да ги види оттук, Зулухед знаеше, че са крехки и позлатени. Това бяха останките от едно огромно яйце с размерите на главата на едър орк. Драконово яйце.

Когато плениха Алекстраза, тя отказа да им съдейства. Некрос реши проблема, като взе едно неизлюпено яйце, повдигна го пред очите на пленената кралица и го строши в юмрука си, опръсквайки себе си и нея с жълтъка му. Крясъкът й оглуши всички, от яростните й движения няколко орки изпопадаха, а двама счупиха и по някой крайник. Но веригите я удържаха и тя бе принудена да се подчини, макар и неохотно. Тя бе готова на всичко, за да не вижда повече как се унищожават неродените й деца.

— Няма да успеете — информира ги Алекстраза. — Може да ме държите в окови, но децата ми няма да ви се подчинят и ще бъдат свободни.

— Не и докато разполагаме с това — отвърна Некрос и й показа диска.

Той се намръщи, явно фокусиран, тялото на кралицата се сгърчи от болка и тя изсъска тихо през зъби.

— Някой ден… ще… ви… убия — закани се тя, все още сгърчена в агония, а очите й бяха присвити едновременно от болка и омраза.

Некрос се изсмя.

— Може би — съгласи се той. — Но дотогава ще служиш на Ордата.

Зулухед даде знак и Некрос кимна и го последва извън пещерата. Кралицата изщрака със зъби зад гърба им, но очевидно жестът й на неподчинение бе напълно безсмислен след демонстрацията на силата им. Зулухед се насочи надолу по друг коридор към една още по-широка пещера. Тя се отваряше отстрани на планината, а отвън прелитаха огнени фигури, които проблясваха на фона на смрачаващото се небе.

— Освободете я! — изрева една от тях, прелитайки наблизо с изпънати нокти и зинала паст. — Освободете майка ни!

— Никога!

Некрос вдигна Демонична душа и приближаващият дракон изрева от болка, опитвайки се да запази равновесие във въздуха, докато тялото му се тресеше и извиваше. Другите дракони леко се отдалечиха, но продължиха да кръжат нависоко.

— Майка ви е наш пленник, както и съпрузите й — извика Зулухед, знаейки, че драконите могат да го чуят, въпреки че бяха високо над него. — Такива и ще останат занапред. Вие и следващите им деца ще ни служите, ще служите на Ордата или тя ще умре, крещейки от същата болка, която току-що усетихте. А с нея ще настъпи краят на орляка ви, защото без Алекстраза няма да има повече червени яйца. Вие ще бъдете последните от вида си.

Драконите изреваха гневно, но Зулухед бе сигурен, че ще се подчинят. Той бе усетил силната връзка между майката и децата — тя бе достатъчно силна, за да ги накара да му се подчинят. А докато Алекстраза вярваше, че за децата й има надежда, тя щеше да им служи, предоставяйки им яйце след яйце. И докато тя и съпрузите й бяха техни пленници, децата й щяха да служат на орките с надеждата някой ден да успеят да ги освободят.

Зулухед се усмихна и се загледа в младите дракони, които кръжаха в небето. Дори в този момент хората му се трудеха усърдно, изработвайки кожени юзди и седла. Скоро щяха да вкарат първия червен дракон в тази пещера, за да го оседлаят. На него нямаше да му хареса. Драконите бяха изключително независими и никой досега не се бе опитвал да ги язди. Но неговият клан щеше да го направи. Това бе обещал той на Дуумхамър и Военачалника остана особено въодушевен от тази идея. Това щеше да е тяхното тайно оръжие.

Човеците имаха войски, кавалерия и кораби, но не владееха небето. Поемайки контрол върху драконите, с верни орки на гърбовете им, Зулухед щеше да може да атакува човеците от високо и да се оттегля далеч от обсега им. Драконите бяха физически мощни противници — имаха нокти, здрави челюсти и мощни опашки, но това, което щеше да унищожи човеците, бе огненият им дъх. Огън щеше да се лее върху тях, унищожавайки телата и оръжията им, и те нямаше да могат да направят нищо, за да го спрат. С драконите на своя страна, Ордата щеше да е непобедима.

И всичко това бе благодарение на него — Зулухед от клана Драгънмоу. Без виденията си той никога нямаше да открие Демонична душа, нито пък щеше да разбере, че е свързана с драконите. А без силата на този артефакт, която Некрос успя да отключи, нямаше да могат да пленят Алекстраза. Но те направиха всичко това и скоро първите ездачи на дракони щяха да полетят във въздуха и да се присъединят към Ордата в очакване на заповедите на Дуумхамър.

Зулухед се усмихна. Всичко се развиваше по план.

Десет

— Там, тане[37]! Погледнете натам!

Кърдран Уайлдхамър[38] обърна Скай’рий[39] в обратна посока и погледна надолу, накъдето сочеше Фарънд.

— Да, натам!

Острият му поглед долови някакво движение и той леко потупа Скай’рий с крак. В отговор на това грифонът тихо изграчи, преди да свие криле и да се спусне надолу, а вятърът ги придърпа, докато се снижават. Да, вече можеше да види фигурите, които едва-едва се придвижваха в гората. Тролове? Бяха зелени като горските тролове, които хората му ненавиждаха. Определено кожата им беше зелена като заобикалящата ги растителност, но вървяха по земята, а не подскачаха по клоните. И стъпките им бяха прекалено тежки и тромави за троловете, които познаваха горите почти толкова добре, колкото елфите. Не, тези същества бяха различни.

Кърдран можа да огледа добре едно от тях, когато прелетя покрай едно малко сечище и се намръщи. Здрави, огромни, почти като човеците, те имаха силни мускули и дълги крака. И носеха тежки оръжия, масивни секири, чукове и боздугани. Каквито и да бяха тези същества, със сигурност бяха готови за война.

Той дръпна юздите и Скай’рий размята опашка и приклекна с лъвските си крака, разпери криле и скочи във въздуха, понасяйки се далеч от дърветата и към небето. Фарънд и останалите летяха в кръг, а закалената им кожа се сливаше със светлокафявата окраска на грифоните. Кърдран се насочи към тях. Сплетената му брада и дългата му коса се вееха зад гърба му, а той се наслаждаваше на полета, въпреки мрачните обстоятелства. В далечината се виждаше огромната каменна статуя на кацнал орел, вперил поглед към света, където беше домът му и сърцето на владенията му — Еъри Пийк[40]. Но гледката не го изпълваше с гордост и радост, защото не можеше да му даде утеха на фона на това, което се случваше долу на земята.

— Виждаш ли, тане? — попита Фарънд. — Ка’ах ти! Грозници в гората ни!

— Да, прав си — отвърна Кърдран на разузнавача. — Грозни са тия натрапници. И май са мно’о. Трудно ше ги ударим, докат’ са сред дърветата.

— Ше ги оста’им просто да нахлуят в земите ни? — попита друг разузнавач.

— О, не — отговори Кърдран и се усмихна на другото джудже Уайлдхамър. — Просто тря’а да ги хванем на открито. Хайде, момчета, да се прибираме у дома. Имам няколко идеи. Но не се тревожете, скоро ше пока’ем на тия зелените, че не са добре дошли в Хиндерланда.

* * *

— Ти там! Паладинът!

Туралиън вдигна поглед към елфа, който спря до него. Той не беше забелязал рейнджъра, но това не го изненада. През последните няколко седмици беше научил колко бързо могат да се появяват и изчезват елфите, а също и колко са безшумни. Алериа особено обичаше да го стряска, прошепвайки нещо в ухото му, когато той дори не подозираше, че се е върнала в лагера.

— Да?

Той почистваше снаряжението си, но прояви уважение и спря.

— Орките са в Хиндерланда — докладва елфът. — Отишли са да се срещнат с троловете там.

Последните му думи бяха изречени с особено отвращение. Туралиън беше разбрал, че елфите ненавиждат горските тролове и явно чувствата бяха взаимни. И беше логично — всички те бяха същества на горите, които не бяха достатъчно обширни, за да поберат двете раси. Те бяха врагове от хилядолетия, още откакто елфите бяха изтласкали троловете от част от горите, за да основат кралството си.

— Сигурен ли си, че са съюзници, а не е само случайна среща? — попита Туралиън, оставяйки бронята си настрани.

Той потърка разсеяно брадичката си. Ако орките и троловете наистина се бяха съюзили, това можеше да се окаже проблем. Рейнджърът изсумтя.

— Разбира се, че съм сигурен! Чух ги да си говорят. Имат някакво споразумение.

Елфът всъщност за пръв път изглеждаше разтревожен.

— Планират да атакуват Еъри Пийк, а после да продължат към Куел’Талас.

А-а, това обясняваше притеснението му. Куел’Талас беше родината на елфите, а троловете ги мразеха. Ако се бяха присъединили към Ордата, беше логично да насочат орките натам.

— Ще информирам Лотар — увери го Туралиън и се изправи. — Ще ги спрем, преди да доближат дома ви.

Елфът кимна, макар че не изглеждаше много уверен в това. Обърна се и се затича обратно към дърветата, където изчезна. Но Туралиън не го гледаше. Той вече се беше запътил към командирската палатка. Там той намери Лотар, заедно с Кадгар, Теренас и още няколко мъже.

— Орките са се насочили към Еъри Пийк — заяви той, щом влезе.

Всички се обърнаха към него и Туралиън забеляза няколко учудени погледи.

— Един от рейнджърите току-що ми докладва — обясни той. — Орките са се съюзили с горските тролове и планират да атакуват Еъри Пийк.

Теренас кимна и се обърна към картата, покриваща голямата маса в палатката.

— Логично е — призна той, поставяйки пръст върху мястото на картата. — Джуджетата Уайлдхамър са достатъчно силни, за да ги посрещнат и няма нужда да ги изненадват в гръб. Но ако и троловете са с тях, със сигурност ще искат да ги пропъдят от Хиндерланда.

Лотар също се взираше в картата.

— Ще е трудно да се бием в гората — отбеляза той. — Няма да можем да се позиционираме както трябва и ще се наложи да зарежем балистите.

Той потърка чело и се замисли.

— Но, от друга страна, те също няма да могат да разпределят добре силите си. Ще можем да се бием с малки оркски групи, без да се притесняваме от опасността на цялата им армия.

— Още повече, джуджетата могат да бъдат силни съюзници — отбеляза Кадгар. — Ако им помогнем, може би ще се съгласят да ни подкрепят. От тях ще излязат чудесни разузнавачи и воини за челните редици.

— Определено ще ни бъдат от помощ с грифоните си — съгласи се Лотар. Той вдигна очи, срещна погледа на Туралиън и кимна.

— Събери войските — заповяда той. — Потегляме към гората, за да спасим джуджетата.

* * *

— В името на предците, тия са мно’о! Като бълхи са, но по-големи и въоръжени!

Кърдран изруга, оглеждайки положението долу. Той и ловната му дружина кръжаха високо в небето и се опитваха да огледат по-добре странните зеленокожи. И това което видяха, не беше хубаво. Съществата маршируваха бързо и вече бяха само на ден разстояние от самия Еъри Пийк. Отначало бяха видели само двайсетина, но после недалеч от тях забелязаха друга група, а после трета. Останалите джуджета докладваха за същото. Въпреки че тези зеленокожи бяха разделени на групи по двайсетина, групите им бяха неизброимо много. Джуджетата Уайлдхамър не се страхуваха от нищо, но ако тези същества бяха наполовина толкова силни, колкото изглеждаха, можеха да разбият Еъри Пийк само заради числеността си. Не че джуджетата щяха да стоят и да гледат безучастно.

Кърдран се огледа наоколо и всяко от джуджетата му кимна.

— Добре — каза им той, вдигайки рога до устните си. — Атака, Уайлдхамър!

Той наду рога веднъж и насочи с колене Скай’рий на позиция. Тя отвърна с яростен крясък, разпери криле и се извиси, преди да ги свие отново за вълнуващото спускане. Те се стрелнаха право надолу, а Кърдран откачи в движение своя масивен стормхамър[41] и го вдигна високо.

Но засега целта му не бяха самите зеленокожи. Вместо към тях той се насочи към близкото дърво и стовари чука си в стъблото му. От удара навсякъде се разхвърчаха листа, плодчета и иглички, което стресна обърканите зеленокожи. Кърдран удари още две дървета, които посипаха съществата с шишарки и ядки достатъчно силно, за да ги наранят. Зеленокожите се свиха, вдигайки ръце, за да предпазят очите си, но атаката продължаваше.

Уайлдхамър удряше дърво след дърво, изливайки върху тях дъжд от плодове, ядки, листа и клонки. Зеленокожите не можеха да разберат на какво се дължи това, но не им хареса и отвърнаха по най-простия начин — след като покрай дърветата не беше безопасно, те избягаха от зеленината и излязоха на най-близкото открито място. А Уайлдхамър само това и чакаше.

Той нададе мощен боен вик и вдигна чука си. Първият зеленокож имаше време само да погледне нагоре и да вдигне наполовина секира, когато Кърдран засили чука, а светкавичният му стормхамър се заби в челюстта, разби костта и запрати съществото далеч във въздуха.

— Прекалено сте грозни за моята гора, негодници! — извика той, докато съществото се свличаше.

Чукът му се върна и той отново го запрати върху следващото същество. Скай’рий изви гръб, разпери криле и отлетя далеч от обсег, преди да се върне обратно за втора атака. Останалите джуджета също атакуваха и гората ехтеше от викове, крясъци и ругатни, докато грифоните се стрелкаха наоколо.

Каквито и да бяха тези същества, не се плашеха лесно. Когато Кърдран се върна, можа да забележи, че останалите зеленокожи вече бяха вдигнали оръжия и стояха в готовност, събрани на едно място, където джуджетата трудно можеха да ги атакуват. Но не бяха предвидили въздушното им предимство. Кърдран завъртя чука над главата си и го засили към тях. Тежкият камък се удари точно в слепоочието на един от зеленокожите и го проби, сякаш беше пищов на Айрънфордж[42]. Съществото се олюля и падна, избутвайки още двама напред, които се отдръпнаха, за да избегнат удара.

— Ха! Сега ти смачках фасона! — провикна се Кърдран към падналото същество.

Той ги връхлетя, преди те да успеят да се осъзнаят. Чукът бе отново в ръката му, но той остави Скай’рий да довърши падналите същества. Мощните й нокти разкъсаха едно, докато острият й клюн прониза второ, а крилете й зашеметиха трето.

Битката приключи бързо. Явно тези зеленокожи бяха твърде бавни и не бяха свикнали с въздушна атака. А Кърдран и хората му бяха майстори в нападението на всичко, що е на земята. Съществата бяха успели да нанесат няколко удара и някои от джуджетата трябваше да се погрижат за раните си, но не бяха дали жертви и никой от враговете им не остана незасегнат. Малцина от групата оцеляха, и то, защото успяха да се скрият под дърветата.

— Т’ва ше ги научи да поглеждат нагоре — каза Кърдран и джуджетата му се засмяха. — Хайде обратно към Еъри Пийк, момчета. Скоро ше изпратим още една дружина за следващата им групичка. Тря’а се научат да избягват Еъри Пийк.

* * *

— Пригответе се — прошепна Лотар.

Той бе забавил темпото на коня си, за да избегне риска от удар в дърво или ниски клони. Извади огромния си меч и вдигна щит.

— Трябва да са наблизо.

Туралиън, който както винаги яздеше зад командира си, кимна и вдигна чука си. Кадгар бе до него и тримата бяха образували класически кавалерийски триъгълник и, въпреки че ръцете на магьосника бяха празни, Туралиън се беше научил да цени магията, която другарят му използваше в битка. Напрягайки очи, Туралиън се опитваше да гледа напред през дърветата в търсене на целта им. Някъде тук…

— Там! — той посочи надясно пред Кадгар и двамата му спътници последваха жеста му.

След миг Лотар кимна. На магьосника му отне още една минута, за да забележи движението сред дърветата в тази посока. То бе твърде на ниско, за да е птица и прекалено равномерно, за да е змия, насекомо или каквото и да е друго, което да обитава гората. Не, това движение можеше да е само от нещо с човешки размери и фактът, че се повтаря, означаваше, че или една и съща фигура обикаля в кръг, или там се движи цяла група. Това, че едва се забелязва, значеше, че фигурите са в същия цвят като заобикалящата ги среда. И всичко това означаваше само едно — орки.

— Хванахме ги — съгласи се тихо Лотар и се обърна назад към Кадгар.

— Съобщи на другите — каза му той и младият-стар магьосник безшумно се обърна и пое назад.

— Междувременно ще наблюдаваме — каза командирът на Туралиън, който кимна.

— И, ако ни се стори, че се опитват да се измъкнат… Е, ще трябва да им дадем причина да се обърнат и да се насочат към нас.

— Да, сър!

Туралиън се усмихна и потупа дръжката на бойния си чук. Беше готов. Все още се изнервяше преди битка, но вече не се притесняваше, че може да се скове или да избяга от страх. Вече се беше изправял срещу орките и знаеше, че може да го направи отново.

* * *

— Изгубихме Тиърлак — докладва Айомхар.

Кърдран го изгледа изненадано.

— Също и Оенгъс — продължи воинът Уайлдхамър. — И още двама са твърде тежко ранени, за да се бият.

— Какво се е случило? — попита Кърдран.

Джуджето се сепна за миг, но бързо възвърна войнствения си дух.

— Зеленокожите, к’во друго! — отвърна то. — Очаква’а ни! Когат’ се спусна’ме към тях, започна’а да хвърлят копия! После се разпръсна’а и не мо’ехме да ги атакуваме сред дърветата.

Той поклати глава.

— Вие имахте късмет с ваш’та атака и успяхте да ги изненадате. Ама са се поучили грозниците, и то бързо.

Кърдран кимна.

— Не са глупави тия зеленокожи — съгласи се той. — И са повече, отколкот’ предполагахме.

Той разгледа картата на Хиндерланда, която бе разпъната пред него, и отбелязаните места, където маршируваха зеленокожите. Картата беше почти напълно покрита с маркери.

— Е, просто ше тря’а да ги ударим, преди да мо’ат да реагират. Кажи на момчетата да нападат здра’о, но да се държат на разстояние от ударите на зеленокожите. На тях гравитацията им пречи, а ние я владеем и то’а е наше предимство.

Айомхар кимна, но преди да успее да каже нещо, при тях нахлу Бийтан.

— Тролове! — извика той, свличайки се върху близкия стол.

Лявата му ръка висеше безжизнена, а от дълбоката рана близо до рамото му все още се стичаше кръв.

— Тъкмо се спускахме към група зеленокожи, когат’ ни нападна’а горски тролове! Уби’а Морей и Сийгд с първите си удари и свали’а Алпин и Лактин от грифоните им.

Той посочи раната си.

— Поряза’а ме със секира, но успях да избегна втория удар, който щеше да ми отнесе гла’ата.

— Проклятие! — изрева Кърдран. — Значи са комбина с троловете, зеленокожи със зеленокожи! А тия тролове ше ни пречат да доближаваме дърветата!

Той задърпа нервно мустаци.

— Тря’а ни нещо да изравним везните, и то бързо. Иначе ше се нароят тука като мравки на бръмбар.

Като че в отговор на думите му, се появи трето джудже. Но този разузнавач, на име Дермид, не изглеждаше разтревожен. Напротив, изглеждаше щастлив.

— Човеци! — заяви радостно той. — И то мно’о! Казват, че са дошли да ни помогнат в борбата срещу орките — така наричат зеленокожите.

— Слава на предците — измърмори Кърдран. — Ако могат да им отвлекат вниманието от новата им тактика, отново ше мо’ем да ги атакуваме от въздуха.

Той се усмихна и вдигна стормхамъра си.

— Да, и ше се погрижим и за троловете. Те мо’е да са господари на дърветата, но ние владеем небето и грифоните ни ше ги разкъсат, ако посмеят да ни доближат.

Той се обърна и се запъти към вратата, викайки Скай’рий.

— Уайлдхамър, да летим! — извика той, а останалите джуджета зад него възкликнаха радостно и побързаха да го последват.

* * *

— Сега!

Лотар пришпори коня си и се спусна напред към откритото място, където се беше събрала група орки. Те се обърнаха, очевидно изненадани, понеже бяха заети да гледат към небето и мнозина държаха копия вместо обичайните за тях секири и чукове. Един понечи да хвърли копието си срещу командира, но бе твърде близо и масивният меч го посече, като премина през копието и ръката му. После се завъртя и отсече главата му, преди отрязаната му ръка да е паднала на земята.

Туралиън беше точно зад него и чукът му се заби в гърдите на следващия орк. Вторият му удар засегна ръката на друг орк, което бе достатъчно да го принуди да изтърве секирата си. После просто стовари чука върху главата му и тя се строши без звук.

Но Туралиън дочу странен звук, наподобяващ нещо като кашляне и смях, и вдигна поглед нагоре. Висока фигура, по-висока от орк и по-слаба, скочи от дървото и се приземи пред него. Дългите пръсти на ръцете съществото стискаха копие. Очите му бяха живи и присвити, чертите му ясно очертани. То се усмихна, разкривайки острите си зъби, и замахна с копието си. Трол!

Туралиън вдигна щита си и блокира копието, което толкова силно се удари в щита, че отслаби ръката му. Той отвърна с яростен удар с чука си и успя да отблъсне трола, но не и да го спре. Съществото се спусна отново с насочено напред копие. Туралиън пришпори коня си и засили шита си в лицето и гърдите на трола. Тролът не очакваше толкова груба атака и пое удара, който го отблъсна назад. Той разклати глава, за да се съвземе, но Туралиън не му даде достатъчно време за това. Заби чука си в брадата му и го събори на земята.

Доволен от себе си, Туралиън вдигна поглед, за да види как друг трол тъкмо скача от близкия клон. Очите му бяха присвити от гняв, а копието му бе готово за удар. Туралиън веднага разбра, че оръжието е насочено към него и че не е нито достатъчно силен да го блокира, нито достатъчно бърз да го избегне. Той се подготви за най-лошото, затвори очи и зачака да чуе звука от свистящото копие, порещо въздуха.

Но вместо това чу странен, остър писък, съпроводен от дълбок рев, след който последва гръм и вик от внезапна болка. Туралиън отвори очи и остана изумен. Тролът се свличаше на земята, а ръцете му все още стискаха явно разбитото му лице. Над него се носеше величествено същество, за каквото Туралиън беше чувал, но никога не бе виждал с очите си.

То имаше тяло на лъв — със същата светлокафява козина, но на мястото на котешката глава имаше свирепо птиче лице, а широкият клюн издаваше писъка, който вече беше чул. Предните му крака завършваха със смъртоносни нокти, но задните имаха дебели котешки лапи, а зад него се мяташе дълга опашка. Огромни криле красяха тялото му, а перата покриваха главата и продължаваха надолу към раменете му. И един мъж го яздеше като кон.

Не, не мъж, забеляза Туралиън, макар че всъщност вече знаеше. Той не беше виждал джуджета Уайлдхамър, но беше чувал за тях. Те бяха по-високи и слаби от братовчедите си Бронзбиърд[43], но все пак по-ниски и набити от хората. Имаха широки гърди и дебели мускулести ръце. Те се биеха със стормхамъри, като това масивно оръжие, което тъкмо се завръщаше в ръката на собственика си, след като явно бе донесло гибелта на трола.

Джуджето видя, че Туралиън го оглежда и му се усмихна, вдигайки чука си в знак на поздрав. В отговор на това Туралиън вдигна своя чук, а после пришпори коня си и се насочи към следващия орк. Докато джуджетата кръжаха над тях, той нямаше да се притеснява за атака отгоре и можеше да се фокусира върху Ордата. Орките, всъщност, трябваше да се притесняват от атака от всички страни, с изключение на тази под краката им, което особено ги объркваше и изнервяше. И както се надяваше Лотар, дърветата ги принуждаваха да се придвижват на малки групи, вместо всички наведнъж, и това позволяваше на Алианса да атакува отделни малки отряди.

* * *

Няколко часа по-късно Кърдран посрещна водачите на хората в дома си. Командирът им беше едър мъж, дори по-едър от повечето хора, с красива брада като на джудже и дълга сплетена коса, въпреки голото му теме. Той имаше вид на роден воин и Кърдран можеше да усети, че мъжът бе преживял твърде много битки. И все пак сините му очи бяха живи, а златният лъв върху щита и нагръдникът му все още блестяха. По-младият, печално голобрад, изглеждаше по-неуверен, но Зорадан му беше казал, че го е видял да размахва чука си почти толкова добре, колкото джудже. Но имаше нещо друго у младежа, някакво чувство на спокойствие, което му напомняше на шамана му. Може би младежът също е шаман или има някаква друга връзка с елементите или духовете? Със сигурност третият мъж с виолетова роба, рядка бяла брада и младежка походка, бе магьосник. Това бе повече от ясно. А също и елфското девойче, прекрасно, силно и гъвкаво, каквито бяха всички от вида й, със зелените одежди, лъка и засмените си очи. Кърдран рядко срещаше толкова интересни индивиди и се радваше на компанията им, въпреки всички обстоятелства. А сега той бе дори още по-щастлив да се запознае с тях.

— Поздрави, момчета… и девойка! — посрещна ги той, подканвайки ги да се наместят на столовете и възглавниците, пръснати из цялата стая. — Мно’о добре сте ни дошли! Опасявахме се, че тия зеленокожи или орки, както ги наричате, ше нахлуят в домовете ни, толко’а са много! Но идването ви ги спря и заедно ше мо’ем да ги прогоним от Хиндерланда! Задължен съм ви.

Едрият воин седна на стола до Кърдран и разсеяно побутна огромния си меч, който бе провесен на гърба му.

— Вие ли сте водачът на Уайлдхамър? — попита той.

— Аз съм Кърдран Уайлдхамър — отговори Кърдран. — Аз съм техният водач или тан и да, те ше ме последват навсякъде.

— Много добре — воинът кимна. — Аз съм Андуин Лотар, бивш рицар на Стормуинд и настоящ командир на армията на Алианса.

После той разказа за Ордата и съдбата на Стормуинд.

— Ще се присъедините ли към нас?

Кърдран се намръщи и подръпна мустаците си.

— Казваш, че ше искат да завладя’ат цялата земя?

Лотар кимна.

— И са дошли с големи черни железни кораби?

Лотар отново кимна.

— Значи са минали през Каз Модан — предположи той и поклати глава. — От много седмици не сме получавали вест от роднините си в Айрънфордж. И се чудех защо. Това обясня’а всичко.

— Орките завладяха мините и използват желязна руда за корабите си — каза магьосникът.

— М-да — Кърдран се озъби. — През годините ние, Уайлдхамър, сме имали много пререкания с клана Бронзбиърд… затова и хората ми напуснаха Каз Модан. Но те все пак са наши братовчеди, рода сме. А тези противни създания, тази Орда ги е атаку’ала. И сега атаку’а нас. Само навременната ви намеса ни спаси да не последваме съдбата на братовчедите си.

Той удари с юмрук облегалката на стола си.

— Да, ше се присъединим към вас! Трябва да атаку’аме тия орки, докат’ Ордата им престане да бъде заплаха за когото и да било!

Той се изправи и протегна ръка.

— Имате подкрепата на Уайлдхамър.

Лотар също се изправи и с радост стисна ръката му.

— Благодаря — каза той и това бе достатъчно.

— Поне ги отблъснахме от Хиндерланда — отбеляза младежът с гладкото лице. — Домът ви е в безопасност.

— Т’ва е така — съгласи се Кърдран. — Засега. Ама накъде ше отидат тия орки сега? Ше се върнат ли обратно в Хилсбрад? Или ше идат нагоре към Столицата? Или ше поемат на север при своите противни другари?

Може би тези думи бяха грешка, защото изведнъж новите му съюзници скочиха на крака.

— Какво каза? — попита гневно елфата. — Какво за севера?

— Че мо’е да се върнат при останалата част от вида си? — повтори Кърдран, объркан.

Тя кимна и сви рамене.

— Разузнавачите ми са видели малка част от Ордата там. Останалите са поели на север покрай горите ни и са продължили към планините. — Той огледа лицата на гостите си. — Не знаехте ли?

Младежът с гладкото лице и магьосникът поклатиха глава, а по-възрастният воин вече ругаеше.

— Било е примамка! — каза той, почти изплювайки думите. — И ние сме се хванали!

— Примамка? — Кърдран се намръщи. — Домът ми беше застрашен. Това не е било просто маневра.

Но Лотар поклати глава.

— Не, заплахата беше истинска — съгласи се той. — Но който и да командва Ордата, е много хитър. Знаел е, че ще ви се притечем на помощ. Отвел е една част от войските си на север и е оставил друга, която да ни забави. Сега е далеч от нас.

— И се е запътил към Куел’Талас! — извика елфската девойка. — Трябва да ги предупредим!

Лотар кимна.

— Веднага ще съберем войските и потегляме напред. Ако се движим бързо…

Но девойката го прекъсна.

— Няма време! — настоя тя. — Ти сам каза, че Ордата вече е далеч. А ние вече сме с цял ден назад! Събирането на воините ще ни забави още повече.

Тя поклати глава.

— Ще отида сама.

— Не — гласът бе тих, но тонът не срещна съпротива.

— Няма да тръгваш сама — каза й Лотар, пренебрегвайки гневния й поглед. — Туралиън, вземи останалата част от кавалерията и половината войски. Поемаш командването. Кадгар, ти ще останеш с него. Искам Алианса да е налице, за да помогнем на защитата на Куел’Талас.

Той се обърна към Кърдран, който го гледаше с удивление. Човекът знаеше как да командва.

— В гората ще има още орки — предупреди го той. — Не можем да рискуваме да минат зад гърба ни или пред нас. Ще останем, докато се уверим, че гората е чиста, и после ще се присъединим към останалите.

Кърдран кимна.

— Благодаря ви за помощта — отвърна официално той. — И когато Хиндерланда е отново в безопасност, аз и воините ми ше ви последваме на север, за да се справим с останалата част от тая Орда.

— Благодаря — Лотар се поклони и после се обърна към елфата, младежа с гладкото лице и магьосника. — Още ли сте тук? Тръгвайте. Всяка пропиляна секунда дава секунда преднина на Ордата до Куел’Талас.

Тримата се поклониха и излязоха от стаята. Кърдран не им завиждаше за задачата — да догонят армия и да се опитат да я изпреварят, за да предупредят елфите за наближаването й. Той просто се надяваше да стигнат навреме.

Единадесет

— Движете се! — изрева Дуумхамър, обръщайки се назад към маршируващата Орда. — Трябва бързо да преминем през хълмовете.

— Защо? — попита Ренд Блекхенд.

Той и брат му Мейм[44] мразеха Дуумхамър заради това, че уби баща им и зае мястото му на Военачалник. Те бяха едни от малцината, които се осмеляваха да поставят под въпрос заповедите му. Дуумхамър им позволяваше да го правят, защото знаеше, че допълнителните обяснения биха достигнали до останалата част от Ордата, а и защото кланът Блек Туут Грин беше голям и силен, и следователно — полезен. Освен това, макар че братята оспорваха действията и решенията му, те никога не отказваха да изпълнят директна заповед, дори когато не бяха съгласни с нея. Дуумхамър оценяваше това и беше склонен да търпи въпросите им, но до известни граници.

— Защо какво? — отвърна Дуумхамър.

Той преодоляваше стръмния планински проход и по-голямата част от вниманието му беше насочена към скалите под краката и ръцете му. Горските тролове вече ги бяха изпреварили, изкачвайки върховете с лекотата, с която се движеха по дърветата, и бяха спуснали въжета, за да улеснят оркските воини, но Дуумхамър отказа да ги ползва. Той трябваше да покаже на хората си, че все още е най-силният от тях и изкачването на планината без ничия помощ бе един от начините да го направи. Ренд не се вълнуваше от подобни неща и крачеше до Дуумхамър с увито около лявата му ръка въже.

— Защо се катерим? — попита Ренд. — Можехме да заобиколим планината. Защо минаваме по този път? Може да е по-къс, но по-труден. Изкачването на скалите ще ни забави.

Дуумхамър достигна върха и изръмжа. Изтупа камъчетата и пръстта от себе си и потърка ръце. После се обърна към Ренд, който го настигна, следван плътно от брат си и останалите вождове от Ордата. Те умишлено спазваха дистанция зад водача си.

— Хората ни смятат за глупави — започна Дуумхамър, след като се увери, че всички го чуват. Той не обичаше да повтаря. — Мислят, че сме безмозъчни зверове, както ние приемаме огрите.

Неколцина погледнаха надолу, където огрите се опитваха да настигнат Ордата. Бяха достатъчно силни, за да издържат тежкия преход, но твърде тромави, за да се придвижват лесно.

— Предпочитам да насърчавам това мнение — той се усмихна широко, оголвайки бивниците си. — Нека си мислят, че сме безмозъчни! Ако ни подценяват, ще ги завладеем много по-лесно.

Той замълча, вдигна един по-малък камък и започна да го премята от ръка в ръка.

— Вече успяхме да ги заблудим, като отделихме няколко клана в Хиндерланда — отбеляза той. — И те побързаха да насочат усилията си към тях, докато ние продължихме насам към планините. И все още ще са заети там, когато преминем прохода.

— Но ние отиваме към Куел’Талас, нали? — попита Мейм, леко затруднен с произношението на странното име. — Защо не плаваме до там, за да стигнем много преди човеците да се появят от Хиндерланда?

— Защото елфите няма да позволят на корабите ни да се приближат безпрепятствено — обясни Дуумхамър. — Зул’джин ни информира, че са много добри стрелци и можем да се окажем в капан на корабите под дъжд от стрели. Ще изгубим хиляди, цели кланове, преди още да стигнем до брега, за да се бием с тях.

Неколцина вождове замърмориха. Явно не се бяха сетили за това. Ордата все още не бе привикнала с използването на кораби, макар че няколко клана, като Стормрийвър, бързо се научиха да плават.

— Но все пак можехме да заобиколим планините — настоя Ренд. — Пътят щеше да е по-дълъг, но по-лесен.

Дуумхамър се усмихна самодоволно.

— Страх те е от предизвикателството ли?

Няколко вождове се изсмяха, а Ренд се наежи.

— Разбира се, че не! — отсече той, вдигайки юмрук и готов да го стовари върху всеки, който би се усъмнил в думите му. — С готовност приех задачата! Следвах те неотклонно през цялото време!

Никой не посмя да допълни, че той използваше въже, докато Дуумхамър се катери сам. Орките от клана Блекхенд бяха високо почитани свирепи воини и това бе другата причина Дуумхамър да им позволява толкова много въпроси.

— Тогава вероятно искаш да ме предизвикаш? — попита тихо Дуумхамър, снижавайки гласа си.

Ренд бързо отстъпи назад и пребледня, осъзнавайки какво почти бе успял да си изпроси. Блекхенд искаха да водят Ордата, но за целта трябваше да предизвикат Дуумхамър на двубой. И всички от клана знаеха, че той щеше да ги убие, дори да се изправи срещу двама от тях наведнъж. Част от Дуумхамър искаше да се опитат да го направят. По този начин щеше по-лесно да ги замени с вожд от Блек Туут Грин. Но засега те винаги отстъпваха.

— Заобикалянето можеше да се окаже по-бързо — продължи Дуумхамър, когато видя, че Ренд няма да захапе стръвта, — но придвижването ни щеше да е много по-забележимо. Така нямаше да можем да сварим елфите неподготвени.

Той се усмихна отново.

— Ако човеците оцелеят след сблъсъка в Хиндерланда и поемат около планината, може и да стигнат до Куел’Талас преди нас. Тогава, ако елфите ги приемат, ще трябва да се изправим срещу всички тях едновременно — той се засмя и строши камъка в ръката си, а през пръстите му се изсипа прах. — Те няма да имат накъде да избягат от там. Ще ги разбием и ще завземем земята им.

Той отвори ръката си и остави прахта да се разпилее.

— А, ако са зад нас, когато ни настигнат, ще ни намерят вече удобно разположени в Куел’Талас. И тогава ще ги нападнем и ще ги разбием в скалите зад гърба им. — Той изтупа внимателно ръцете си. — При всички положения печелим ние.

Другите зашушнаха, някои дори се засмяха, а Ренд кимна.

— Ти си мъдър вожд — призна той. — Това е много добър план.

Дуумхамър кимна и прие комплимента.

— Сега трябва да продължим — каза той на останалите. — Остават ни още няколко хълма.

После се обърна към Зулухед.

— Къде са? — попита той.

— Пътуват насам — отвърна вождът на Драгънмоу, усмихвайки се заради шушукането, което дочу зад гърба си.

Никой друг не знаеше с какво се занимава кланът Драгънмоу, освен че планира нещо с одобрението на Дуумхамър.

— Чака ги дълъг път, но са бързи. Скоро ще ни настигнат и светът ще затрепери, щом ги види.

— Много добре — Дуумхамър се обърна и се загледа във фигурата недалеч от него, чийто дълъг шал се развяваше от вятъра. — Колко далеч сме от Куел’Талас?

— Четири дни път при тази скорост — отвърна Зул’джин. — Но ние можем стигне по-бързо.

Очите на горския трол проблеснаха, а ръцете му потрепериха до секирите от двете му страни.

— Не — заповяда Дуумхамър, игнорирайки очевидното разочарование на трола. — Ще останете с нас и ще продължите да ни спускате въжета.

Той се усмихна на тролския главатар.

— Не се тревожи, няма да пропуснеш шанса си за атака на елфската земя. Но не и преди Ордата да е плътно зад вас, готова да ви последва.

Зул’джин се замисли за момент, после кимна.

— Те ще се ядосат, да — каза той и се изсмя. — Ще се появят като оси, готови да жилят. А вие ще ги покриете като мравки и ще ги погълнете цели.

— Да-а! — Дуумхамър хареса този образ.

Мравките бяха надхвърлили очакванията му за трудолюбиви и издръжливи същества. Освен това можеха да бъдат и опасни, когато се съберат, за да се преборят с някое по-едро създание. Да, мравките бяха подходящо сравнение. И сега той даде сигнал на Ордата да продължи марша си нагоре по планината, като армия от мравки, устремена към целта си.

* * *

Четири дни по-късно Дуумхамър и вождовете на Ордата отправиха поглед към последния планински връх, след който следваше огромна гора. Останалата част на Ордата се струпваше зад тях, задъхана от изкачването, но продължаваше марша си, отърсвайки се от умората при изгледа за наближаващата им цел. Но никой не бе по-въодушевен от горските тролове.

— Ние тръгва сега? — попита развълнувано Зул’джин, а Дуумхамър кимна.

— Да, тръгвайте — съгласи се Военачалника. — Отнесете битката при елфите. Не щадете нищо и никого.

Главатарят на горските тролове се усмихна и отметна главата си назад, за да нададе странен бълбукащ вик. Моментално точно до двамата водачи се появи друг горски трол, внезапно и тихо като призрак. Трети се спусна от скалите над тях и застана до него, после още един и още един, докато накрая малката полянка изцяло се покри с високите и слаби горски същества. Те бяха много повече, отколкото Дуумхамър помнеше, че Зул’джин бе повел, и явно изненадата му бе очевидна, защото тролският главатар се усмихна широко изпод отличителния си шал.

— Аз откри още — поясни той и се засмя. — Племето Уидърбарк[45]. Те ще се бие с нас.

Дуумхамър кимна. Той не се страхуваше от троловете, макар че бяха малко по-високи от него. И преди се беше изправял срещу по-едри и по-силни противници, и винаги той оставаше на крака и си тръгваше победоносно. Освен това, през изминалите месеци след сключването на съюза, Зул’джин го беше впечатлявал неведнъж. Горският трол беше особено умен, но и притежаваше силно чувство за чест. Той обеща на хората му да им помогне и нямаше да се отметне от думите си. Дуумхамър бе склонен да му вярва, дори с цената на живота си.

Разбира се, фактът, че горските тролове мразеха елфите, определено бе от полза. Всички тролове бяха съгласни да се насочат на север към Куел’Талас и почти бяха побеснели дотолкова, че да нахлуят в горите и да атакуват елфите сами. Но Дуумхамър все пак настоя да изчакат. Той искаше останалата част от Ордата да е правилно позиционирана преди първата тролска атака. И Зул’джин беше успял да усмири хората си, въпреки че беше точно толкова готов за битка, колкото и те.

Но сега времето за чакане свърши. Зул’джин нададе вик и скочи напред, понасяйки се надолу по хълма. Той не забави крачка, когато приближи гората, а се хвърли сред дърветата, подмятайки се с изключителна лекота от крайник на крайник. Хората му го последваха, сляха се с дърветата и изчезнаха от поглед, като единствено лекото размърдване на листата и някой и друг вик издаваше присъствието им. Но Дуумхамър знаеше, че те ще продължат към дълбините на гората и ще убият всеки елф по пътя си. Скоро горските стражи щяха да разберат за нападението на троловете и да се втурнат срещу тях. И това щеше да отвлече вниманието на елфите от другата заплаха по границите им.

Дуумхамър даде знак и останалата част от Ордата се спусна по хълма, марширувайки стабилно по тясната тревна пътека, докато стигна до първата редица дървета.

— Сега ли, Военачалник? — попита един от воините със секира в ръка.

Дуумхамър кимна и воинът се обърна към дървото до него. Стъблото му беше дебело и гладко като коприна, листата му — обилни и зелени, и ухаещи на природа, живот и изобилие… И с един мощен замах оркът отсече едно голямо парче от кората му. После замахна отново и разшири прореза.

— Не, не! — Дуумхамър сграбчи секирата от стреснатия воин и го отблъсна настрани. — Не удряй под ъгъл, а направо — обясни му той.

После изтегли секирата назад, напрегна мускули и замахна с всичка сила. Острието преряза стъблото наполовина. Дуумхамър издърпа силно оръжието и удари отново на същото място, задълбавайки още по-надълбоко. При третия удар секирата почти се показа от другата страна, но остана съвсем малко дърво и кора. Дуумхамър издърпа обратно секирата, изправяйки я под ъгъл, при което главата й избута горната част на стъблото. Дървото падна, прекършвайки останалата част под тежестта и инерцията си. Щом дървото се сгромоляса, земята се разтресе и навсякъде полетяха листа и дребни плодчета.

— Ето, така се прави.

Той подхвърли секирата на воина, който кимна и се насочи към следващото дърво. Втори воин със секира в ръка вече пристъпваше към събореното дърво, за да го нацепи на по-дребни парчета. Зад него още воини се готвеха да направят същото. Пренасянето на припаси за армия с такива размери бе невъзможно, затова орките просто вземаха нужното от земите, които покоряваха. Дървата от тези гори щяха да поддържат огньовете на Ордата със седмици, може би дори месеци. А фактът, че всяко следващо отсечено дърво лишава елфите от допълнителна защита, правеше задачата още по-приятна.

Дуумхамър се подпираше на чука си и наблюдаваше работата на другите, когато забеляза движение с крайчеца на окото си. Нисък, набит орк с набола брада се приближаваше към него, а белязаното му лице бе изкривено в изражение, което не се хареса на Дуумхамър. Гул’дан беше развълнуван от нещо.

— Какво има? — попита Дуумхамър, преди главният уорлок да стигне до него.

— Трябва да видите нещо, велики Дуумхамър — отвърна Гул’дан и се поклони дълбоко, а Чо’гал се изкикоти зад него и повтори жеста му. — Нещо, което може да е от голяма полза за Ордата.

Дуумхамър кимна и преметна чука си през рамо, давайки знак на Гул’дан да води. Уорлокът се обърна и поведе Дуумхамър и Чо’гал на около тридесет метра от мястото, където го намери. Там се намираше някакъв огромен камък, който разделяше дърветата. Върху грубата му повърхност бяха издълбани руни и дори Дуумхамър, който не притежаваше усет към свръхестественото или духовното, можа да почувства силата, която се излъчваше от този странен монолит.

— Какво е това? — попита той.

— Не съм сигурен — отвърна Гул’дан и потърка брадата си. — Но е много мощно. Мисля, че тези рунически камъни, а те са доста и са разположени на еднакво разстояние един от друг по границата на гората, представляват някаква мистична бариера.

— Не ни спряха — отбеляза Дуумхамър.

— Да, но защото използвахме само ръцете и краката си, и оръжията — отговори Гул’дан. — Мисля, че тези рунически камъни ограничават използването на магия в рамките на ограждението и може би само магията на елфите може да действа там. Опитах се да направя заклинание и не проработи, но на десетина стъпки навън към хълмовете подейства.

Дуумхамър изгледа огромното парче камък с нови очи.

— Значи, ако ги вземем и ги разположим около врага, той няма да може да прави магии — предположи той, чудейки се колко орки щяха да бъдат нужни, за да помръднат монолитите и как щяха да ги транспортират.

— Това е един от вариантите, да — съгласи се Гул’дан, а тонът му ясно показваше, че вече беше обмислил тази идея. — Но аз имам друга идея, вожде, ако бихте ми отделили малко време.

Дуумхамър кимна. Той нямаше никакво доверие на Гул’дан, но уорлокът се беше доказал като полезен, създавайки рицарите на смъртта. Сега Военачалника беше любопитен какво ново се върти в главата му.

— Тези камъни съдържат мощна магия — обясни Гул’дан. — Вярвам, че ще мога да я овладея и да я използвам за нашите цели.

— Какво имаш предвид? — попита Дуумхамър.

Той знаеше, че не трябва да пуска юздите на Гул’дан. Не, нужни бяха повече подробности.

— Мога да ги използвам, за да построя олтар — отвърна Гул’дан. — Олтар на бурите[46]. Ще мога да канализирам енергиите от камъните, за да трансформирам същества. Ще ги направя много по-мощни и по-опасни, макар че може да претърпят известни промени.

— Съмнявам се, че някой орк ще ти позволи подобен експеримент за втори път — отсече Дуумхамър.

Той все още ясно помнеше нощта, когато Гул’дан предостави т.нар. Чаша на единството или Бокала на прераждането на всеки оркски вожд и на всеки воин, счетен за достоен. Дуумхамър не се довери на уорлока и, дори когато Блекхенд го подкани да пие, той отказа, оправдавайки се, че не желае да получава сила, каквато се полага на вожда му. Но той видя какво направи течността с другарите и братята му. Направи ги огромни и по-силни, да. Но освен това ги дари с блестящи червени очи и направи вече позеленяващата им кожа яркозелена… все знаци за демонична поквара. А после ги подлуди с кръвожадност, ярост и неутолим глад. Превърна някогашните благородни орки в зверове, в подивели убийци. Някои от орките по-късно съжалиха за промяната, но тогава, разбира се, вече бе твърде късно.

Гул’дан се усмихна, предусещайки мислите на военачалника си. И може би наистина беше на прав път. Кой знаеше какви странни сили бе придобил старият уорлок? Но той само повтори думите на Дуумхамър, без да уточнява мислите зад тях.

— Няма да използвам орки, за да тествам тези олтари — увери го Гул’дан. — Не, ще използвам същества, които могат да оценят увеличаването на силите си, но няма да забележат щетите върху интелекта си.

Той се усмихна широко.

— Ще използвам огри.

Дуумхамър се замисли над думите му. Не разполагаха с много огри, но всеки един под тяхно командване струваше десеторно повече от който и да е друг воин. Ако можеше да станат още по-мощни, определено си заслужаваше риска.

— Добре — каза накрая той. — Може да построиш тези олтари. Да видим какво ще стане. Ако проработят, ще ти осигуря още огри и същества от каквито други раси пожелаеш.

Гул’дан се поклони, а Дуумхамър кимна, вече замислен върху други детайли, обърна се и се оттегли.

Дванадесет

— По-бързо, по дяволите! Движете се по-бързо! — Алериа удари бедрото си с юмрук, сякаш с това можеше да накара войските да забързат крачка.

Известно време тя вървя редом с тях, но после избърза, защото не можеше да понася бавния им ход. За няколко минути тя задмина дългата редица от мъже и настигна кавалерията. Автоматично се огледа наоколо, търсейки ниския русокос мъж в челната редица. Ето там!

— Трябва да побързаме — заяви тя на Туралиън, шмугна се между конете и се намести до него.

Младият паладин се сепна и се изчерви, но точно сега тя не можа да изпита обичайното удоволствие от реакцията му. Нямаше време за подобни глупости!

— Движим се възможно най-бързо — отвърна спокойно той, но тя забеляза, че той се обърна назад и все пак даде знак на останалите да увеличат темпото. — Знаеш, че хората ни не притежават вашата скорост. А и армията винаги се придвижва по-бавно, отколкото отделни хора.

— Тогава ще отида сама, както трябваше да направя от самото начало — настоя тя, приготвяйки се да се затича напред.

— Не!

Нещо в гласа му я спря и тя изруга под нос. Защо не можеше да му противоречи? Той не притежаваше силното присъствие на Лотар, а и тя съдействаше на Алианса по собствена воля, без да се подчинява на нечии заповеди. И все пак, когато той й заповядаше нещо, тя не можеше да му откаже. Но това не значеше, че не може да спори.

— Пусни ме! — настоя тя. — Трябва да ги предупредя!

Сърцето й се сви при мисълта за сестрите й, приятелите и роднините, които можеше да бъдат хванати от Ордата неподготвени.

— Ще ги предупредим — увери я Туралиън и тя долови решителността в гласа му. — И ще им помогнем да се изправят срещу Ордата. Но, ако тръгнеш сама, ще те хванат и убият, и това… няма да е от полза за никого.

Думите му прозвучаха така, сякаш искаше да каже нещо друго и тя почувства странен прилив на… Радост ли беше? Но нямаше време да се замисля за това.

— Аз съм елф и рейнджър! — продължи да настоява тя. — Мога да изчезна сред дърветата! Никой няма да ме открие!

— Нито дори горски трол ли?

Тя се обърна и се вторачи в магьосника, който яздеше от другата страна на Туралиън.

— Защото ние знаем, че те се движат с орките — продължи той. — И знаем, че те са почти толкова умели в гората, колкото и вие.

— Почти, може би — призна тя. — Но аз съм по-добра.

— Никой не го отрича — съгласи се дипломатично Кадгар, макар че тя усещаше усмивката, напираща под спокойното му изражение. — Но не знаем колко от тях са някъде там, между нас и дома ти. А десетина от тях биха компенсирали блестящите ти способности.

Алериа отново изруга. Той, разбира се, беше прав. И тя го знаеше. Но това не я спря да се затича с пълна сила, без да се замисля за потенциалните заплахи. Тя беше виждала Ордата и знаеше на какво е способна. Познаваше опасността, която представляваше. И сега маршируваше към дома й! А хората й не подозираха за грозящата ги опасност!

— Просто ги накарайте да побързат! — отсече тя и се втурна напред, за да огледа прохода.

Донякъде се надяваше да срещне някой трол или орк, но знаеше, че са все още твърде надалеч, за да ги види. Ордата имаше значителна преднина и, ако тези човеци не започнеха да се движат по-бързо от охлюви, тя щеше и да се увеличи!

— Притеснена е — каза тихо Кадгар, докато гледаха как Алериа изчезва от погледа им.

— Знам — отвърна Туралиън. — И не я виня. Аз също бих се притеснявал, ако Ордата се бе насочила към дома ми. Бях притеснен, когато мислехме, че ще поеме към Столицата, а това е най-близкото място, което мога да нарека дом за последните десетина години.

Той въздъхна.

— Освен това тя разполага само с половината армия на Алианса. И само с мен, за да я водя.

— Престани да се подценяваш — предупреди го приятелят му. — Ти си добър командир и благороден паладин, един от Сребърната ръка, най-добрият в Лордерон. Тя има късмет, че е попаднала на теб.

Туралиън се усмихна на другаря си с благодарност за подкрепата. Щеше му се само да можеше да му повярва. О-о, той знаеше, че е добър в битка. Беше получил достатъчно добро обучение и първият сблъсък с Ордата доказа, че може да го приложи на практика. Но водач? Преди тази война не му се беше налагало да води нищо, нито дори молитви. Какво разбираше той от водачество?

Наистина, като момче беше доста буден и често измисляше игрите, които играеше с приятелите си. Дори командваше някоя от измислените армии, когато играеха на война. Но, когато пое по духовния път, всичко се промени. Той започна да получава заповеди от висшестоящите свещеници, а по-късно, когато беше представен на Архиепископ Фейол, започна да следва и неговите инструкции. След като стана един от първите паладини, той попадна под ръководството на Утър, както всъщност и всички останали… Утър имаше силен характер и не допускаше конфликти. Той бе и най-възрастният от всички, а беше и най-близък с архиепископа.

Туралиън се изненада, когато Лотар не го избра за свой лейтенант. Но вероятно бе предусетил, че набожността на по-възрастния паладин може да му попречи да контактува с по-малко духовните войници. Туралиън остана шокиран и поласкан, когато бе удостоен с такъв ранг, и продължаваше да се чуди с какво толкова го е заслужил. Ако изобщо го бе заслужил.

Лотар явно мислеше така. А Първия рицар на Стормуинд притежаваше достатъчно опит и мъдрост, за да изгради подобно мнение. Той беше изключителен воин и невероятен водач, беше човек, когото хората следваха с охота, човек, който получаваше уважение и подчинение от всеки, когото срещнеше. Войниците на Алианса вече бяха започнали да го наричат „Лъва на Азерот“[47], заради образа на лъв, който проблясваше върху щита му в битката с орките при Хилсбрад. Туралиън се чудеше дали притежава дори частица от неговото присъствие. Чудеше се и дали притежава частица от набожността на Утър… и от вярата му и силата, която му даваше тя.

Туралиън, разбира се, вярваше в Свещената Светлина. Вярваше в нея още от дете, а службата му в духовенството го доближи още повече до славната й същност. Но никога не я беше усещал директно, не и в пълна сила, а само под формата на кратки проблясъци или като поток върху някой друг. А след като видя Ордата и се сблъска с орките лице в лице, той усети, че вярата му е отслабнала повече от всякога.

Все пак Свещената Светлина присъстваше у всяко живо същество, във всяко сърце и душа. Тя беше навсякъде, беше енергията, която свързва всички съзнателни същества в едно цяло. Но Ордата беше ужасна, чудовищна. Оките вършеха неща, които никое разумно същество не бе способно да извърши… ужасяващи неща. Те наистина не можеха да бъдат спасени. И можеха ли тези същества да бъдат част от Светлината? Как можеше това брилянтно сияние, Светлината, да съществува в такъв пълен мрак? И, ако наистина можеше, какво говореше това за силата й? Че чистотата й може да бъде подчинена по такъв начин? Но, ако не можеше, ако Ордата не беше част от Светлината, значи тя не е универсална, както беше учил Туралиън. И какво говореше това за присъствието и силата й? И за връзката между всички същества?

Той не знаеше. И това беше проблемът. Вярата му беше сериозно разклатена. Той се бе опитал да се моли след сблъсъка с Ордата, но произнасяше само празни думи, които не идваха от сърцето му. А без пълното му отдаване, думите не значеха нищо, не постигаха нищо. Туралиън знаеше, че останалите паладини можеха да дават благословията си на войниците, можеха дори да лекуват рани с едно докосване. Но той не можеше. Не беше сигурен дали някога е притежавал подобни умения, но определено не разполагаше с тях сега. И се чудеше дали някога ще ги придобие.

— Отново се умълча — Кадгар се наведе по-близо и го смушка с ръка. — Не се замисляй толкова, да не паднеш от седлото!

Тонът му беше приятелски и леко загрижен и Туралиън се принуди да се усмихне на шегата му.

— Добре съм — увери той привидно стария магьосник. — Просто обмислях следващия ни ход.

— Какво имаш предвид? — Кадгар се обърна назад към маршируващите след тях войски. — Справяш се добре. Продължавай да водиш хората, не губи излишно време и се моли да настигнем Ордата, преди да успее да нанесе прекалено много щети.

— Знам — Туралиън се намръщи. — Просто ми се искаше да намерим начин да ги изпреварим и да стигнем до Куел’Талас преди тях. Може би Алериа е права… може би трябваше да я пусна да тръгне напред. Но, ако я хванат, ако нещо се случи с нея… — гласът му заглъхна и той погледна към Кадгар, който открито му се хилеше насреща. — Какво?

— О, нищо — отвърна засмяно другарят му. — Но, ако си толкова загрижен за всеки един войник, по-добре да се отказваме още сега, защото май не би посмял да изпратиш някого на война от страх да не се нарани.

Туралиън замахна силно към магьосника, но той се наведе и избегна удара, без да спира да се смее. После продължиха напред, следвани от армията си.

— Почти стигнахме — обърна се Туралиън към Алериа, която обикаляше около коня му, сякаш той стоеше на едно място.

— Знам! — сопна се тя, без дори да вдига поглед към него. — Това е моят дом, помниш ли? Познавам околността по-добре от теб!

Туралиън въздъхна. Последните две седмици бяха твърде дълги. Воденето на армия не беше лесно, макар че вече имаше опит с подобни неща. Разликата беше в това, че преди Лотар носеше отговорност за крайните решения. Този път Туралиън трябваше да решава и това добави достатъчно тежест, която да го лиши от сън почти всяка нощ. А сега и Алериа беше тук. Всички елфи бяха под напрежение през целия път, притеснени от това, което може би се случва в Куел’Талас. Но останалите си мълчаха, знаейки, че опасенията им могат само да увеличат стреса и вероятно да ги забавят още повече. Но не и Алериа. Тя оспорваше всяко негово решение през целия път — защо минаваха през една долина, а не през друга; защо палят огньове, а не се хранят и спят на студено; защо спират на здрачаване, а не продължават да маршируват през нощта. Туралиън бе достатъчно изнервен от поемането на командването, а постоянното мрънкане на Алериа утежняваше положението му десетократно. Той имаше чувството, че се намира под непрестанно наблюдение и с всяко следващо решение печелеше все повече недоволство от нейна страна.

— Скоро ще стигнем подножието на предпланината — напомни й той. — Оттам ще можем да видим границите на Куел’Талас. Тогава ще разберем докъде е стигнала Ордата. Може да са се забавили в планините и още да не са достигнали дома ти.

Това поне бе едно положително предположение. Лотар беше убедил джуджетата Уайлдхамър да изпратят вестоносец до Алтерак. Той трябваше да занесе заповеди до Адмирал Праудмуър, който беше закотвил няколко от корабите си до езерото Дароумиър. Щом получи заповедите, Праудмуър изпрати корабите си надолу по реката. Малко под Стромгард се срещнаха с Туралиън и армията и натовариха войниците. После поеха нагоре по реката към планините, вместо да минават през тях, както беше направила Ордата. И това им беше спестило доста време. Туралиън се надяваше да е достатъчно. Той предпочиташе да плава директно към Куел’Талас, но Алериа го беше уверила, че това е невъзможно. Нейният вид никога не би допуснал човешки кораби в своята част от реката. Затова те бяха принудени да слязат близо до Стратхолм и да продължат от там пеша.

— Щом видим гората, продължавам сама — предупреди го Алериа. — Не се опитвай да ме спреш.

— Не искам да те спирам — отвърна Туралиън, доволен от леката усмивка, която се прокрадна по устните й, последвана от изненаданото й изражение. — Искам ти и рейнджърите да откриете хората си и да ги предупредите — напомни й той. — Просто не исках да се натъкнеш на цялата Орда по пътя към дома. Но сега сме достатъчно близо и дори орките вече да са стигнали там, ще можем да им отвлечем вниманието. Това ще ти даде време да се промъкнеш при своите. После ще можете да ги атакувате в гръб, а ние ще ги посрещнем челно и така ще заклещим Ордата между двете ни армии.

Алериа кимна. Тя вдигна очи към него, за пръв път замълча и постави ръка върху крака му. Туралиън почувства допира като топлина от малко слънце, която накара кръвта му да закипи, а краката му да изтръпнат.

— Благодаря ти — каза тихо тя.

Той кимна, без да може да продума. Един от рейнджърите прекъсна момента, появявайки се внезапно до тях.

— Краят на хълмовете е точно пред нас — каза им бързо той. — Виждам дърветата!

Алериа погледна към Туралиън, който кимна, радостен, че поне веднъж поиска разрешението му. Тя се обърна и се втурна напред, следвана от другия рейнджър. Но не стигна далеч. Двамата елфи застинаха на място, като ударени от гръм. После Алериа изрева, а звукът бе изпълнен с такава мъка, каквато Туралиън не бе чувал досега.

— В името на Светлината!

Той пришпори коня си в галоп и се спусна към нея. И после замръзна, дръпна юздите и спря, виждайки какво ги бе разстроило толкова. Предпланинските хълмове наистина свършваха и пред тях се простираше величествената гора на Куел’Талас, домът на висшите елфи. Високите й дървета се поклащаха леко, сякаш танцуваха на тиха музика, а тежките им клони хвърляха дебели сенки върху земята, сенки, които носеха по-скоро успокоение, отколкото лошо предчувствие. Гледката беше красива, изпълнена със спокойствие и тихо величие.

Но то бе нарушена единствено от гъстите облаци сив дим, който се издигаше от няколко места сред гората, както и от едно място извън нея, малко на запад от тях. Туралиън присви очи и забеляза тъмните фигури, които гъмжаха сред дърветата и огромните пролуки в зеления покров около тях. Освен това успя да види огромните огнени езици около някакви дебели неща в откритите пространства, както и мириса на горящо зелено дърво, който едва не го задуши. Ордата все пак ги беше изпреварила. И сега гореше Куел’Талас.

— Трябва да ги спрем! — извика Алериа и се обърна към Туралиън. — Трябва да ги спрем!

— Ще го направим — отвърна той.

Той се загледа отново, уверявайки се в това, което вижда, и се обърна към глашатая зад себе си.

— Информирай водачите на отряди — заяви той. — Ще се насочим на север към хълмовете, докато се изравним с орките. После атакуваме от засада. Предупреди хората да съберат колкото се може повече вода и няколко отряда да се заемат с гасенето на огньовете. Не искаме да ни затрупат горящи дървета.

Глашатаят кимна, отдаде чест и препусна коня си обратно към армията. Туралиън вече се беше обърнал към Кадгар.

— Можеш ли да направиш нещо за огньовете? — попита той.

Другарят му се усмихна.

— Какво ще кажеш за една буря?

— Стига да не подпалиш други дървета — отвърна Туралиън и се обърна към елфата. — Алериа.

Тя не отговори, а остана взряна в пушека, който се носеше покрай лицето й.

— Алериа!

Сега тя се сепна и се обърна към него.

— Събери рейнджърите и тръгвайте. Тръгвайте! Събратята ти сигурно вече се бият с орките някъде из гората. Открий ги и им кажи, че сме тук. Трябва да координираме действията си или Ордата ще разбие хората ти сред дърветата и после ще залее и нас.

Тя се вторачи в него, кимайки, но все още в шок.

— Сега! — сопна се той, съжалявайки, че се наложи да й повиши тон, но знаеше, че това е единственият начин да го чуе. — Или няма да можеш да стигнеш до дърветата достатъчно бързо?

Това, както се и надяваше, му спечели остър гневен поглед, и тя му се озъби, но извърна глава. След няколко бързи думи към останалите елфи и едно рязко подръпване и наместване на лъка на гърба й, тя се изстреля напред към гората като стрела. Останалите рейнджъри я последваха и не след дълго достигнаха гората и се изгубиха сред дърветата.

— Нека Светлината те пази — прошепна Туралиън, загледан към мястото, където елфите се скриха от поглед.

— Нека пази всички нас — каза мрачно Кадгар. — Със сигурност ще имаме нужда от нея.

Тринадесет

— Тихо сега. Не издавайте звук — предупреди Зул’джин хората си.

Те бързо бяха навлезли в гората, навътре в Куел’Талас, и сега чувствителният му нос го предупреждаваше, че наблизо има елфи. Той забави крачка и започна да пристъпва внимателно, държейки здраво секирите си, за да не подрънкват. Не искаше елфите да разбират за присъствието им тук. Поне още не. Около него останалите тролове Амани се промъкваха безшумно с оръжия в ръце. Повечето от тях бяха широко усмихнати и показваха триъгълните си зъби. Зул’джин много добре ги разбираше. Намираха се в родината на елфите, готови за атака на единственото място, което смятаха за безопасно. Той почти можеше да вкуси нетърпението на хората си.

Елфите ги бяха тормозили твърде дълго. Откакто бледоликите, остроухи натрапници се появиха преди хиляди години, те заграбваха териториите на империята Амани и поемаха властта над горите им. Сякаш можеха да се мерят с троловете по скорост, бързина и ловкост! Но елфите имаха и някои силни предимства, най-голямото от които бе проклетата им магия. Троловете никога преди не се бяха сблъсквали с магии и не можеха да противостоят на мистичните им атаки или да преминат през мистериозните им защити. За щастие, троловете ги превъзхождаха числено и, благодарение на това, можаха да надвият омразните елфи.

Но после елфите се съюзиха с човеците. Заедно бледоликите раси разбиха империята на Амани. Опустошиха тролските крепости и избиха хиляди техни предци. Мисълта за това накара Зул’джин да изръмжи, но, за щастие, шалът му успя да заглуши звука. Преди войната хората му бяха многочислени и мощни, а той контролираше голяма част от земята. По-късно те се разпръснаха, превърнаха се в сенки на предишното си аз и никога не достигнаха числеността, с която да могат да възвърнат откраднатото си наследство. Поне до сега.

Ордата им обеща отмъщение. И Зул’джин й се довери. Оркският лидер Дуумхамър притежаваше чест — чест на силен водач, сигурен в собствените си сили. Той нямаше да подведе Зул’джин. И се беше заклел да помогне на троловете да възстановят империята на Амани.

А Зул’джин вече се бе заел с тази задача. Той беше първият трол, който пристъпи към обединяването на останалите племена от войната насам. Един по един той бе предизвикал всеки техен лидер и ги беше победил, било то в битка или в някакво друго съревнование. И всички му се бяха поклонили, предавайки властта над племената си. Горските тролове отново бяха единен народ. И с помощта на Ордата щяха да прочистят света от елфи и човеци и подобните им, и отново да властват над горите. Орките не проявяваха интерес към дърветата и Зул’джин предполагаше, че ще се настанят в долините и другите открити части в този свят. Нека се опитат. Той искаше единствено горите.

Но първо трябваше да си ги вземат от елфите. И щяха да го направят с голямо удоволствие. Дори сега носът го сърбеше, предупреждавайки го, че са някъде наблизо. Зул’джин спря и вдигна ръка към останалите да направят същото. Той по-скоро почувства, отколкото чу, че изпълняват заповедта му. После надникна през листата, острият му поглед лесно прониза мрака, и зачака.

Ето там! Отдолу забеляза някакво раздвижване, нещо преминаваше по горския килим точно пред погледа му. Каквото и да беше то, беше облечено в кафяви и зелени цветове, но той успя да долови бледата кожа под тях. И се движеше безшумно сред листата и храсталаците, сякаш стъпваше по гладка скала. Елф! Още един се появи след първия, а после трети и четвърти. Скоро отдолу се появи цялата ловна хайка, бяха общо десет. И те не поглеждаха нагоре. Спокойни, че се намират в родната си гора, елфите нямаше защо да стоят нащрек.

Зул’джин се усмихна. Това щеше да бъде по-лесно, отколкото предполагаше. Той даде сигнал на хората си, прибра секирите си и тихо се спусна към долния клон, а после и на по-долния. Сега се намираше на по-малко от шестстотин метра от хайката и ги виждаше ясно, виждаше как мантиите им се развяват зад тях. На гърба си носеха проклетите си лъкове, но ръцете им бяха празни. Изобщо не подозираха какво ги грози.

Зул’джин скочи от дървото и извади секирите си. Той леко се приземи на крака точно между двама елфи и ги посече, преди да разберат какво става. Първият му удар попадна в гърлото на единия, а вторият засили острието дълбоко в черепа на другия елф пред него. И двамата паднаха и опръскаха листата с кръв.

Другите елфи се обърнаха и извикаха от изненада, присягайки се към оръжията си. Но другарите на Зул’джин вече ги връхлитаха с насочени секири, ками и боздугани. Елфите се въртяха и избягваха ударите им, опитвайки се да се отдръпнат на достатъчно разстояние, за да извадят мечовете и лъковете си, но троловете не им даваха такъв шанс. Елфите бяха бързи, но троловете бяха по-високи и по-силни и притиснаха рейнджърите, преди да успеят да им се измъкнат.

Един все пак успя да се освободи. Той направи две крачки и се обърна, скривайки се зад едно дърво. Зул’джин очакваше да посегне към лъка си, но вместо това ръцете на елфа се спуснаха към рога, който висеше на кръста му. Рейнджърът го вдигна към устните си и го наду силно… но беше прекъснат от един трол, който го прониза в корема. Сигналът премина в тихо хриптене, рейнджърът се строполи на земята, а кръв рукна както от устата, така и от раната му.

Всичко свърши. Зул’джин се наведе и отряза ухото на първия елф, когото беше повалил, и го прибра в торбичката на кръста си. По-късно щеше да го изсуши и да го добави към другите на гердана си, за да покаже постижението си. Но сега имаха други задачи.

— Елате — каза той на хората си, които се смееха и забавляваха да режат уши, коса и други части от труповете на елфите.

Неколцина си присвоиха дългите им мечове. Те бяха красиви, но не достатъчно стабилни за мощния замах на троловете.

— Ще идва още елфи — предупреди ги Зул’джин. — Връщате се по дърветата. Ще ги накараме да ни гонят.

Той се усмихна и събратята му отвърнаха със свирепи изражения.

— После ги убием всичките!

Горските тролове бързо скочиха, захващайки най-долните клони с дългопръстите си ръце, и се изтеглиха нагоре в прикритието на листата. Загърбили труповете и локвите кръв, те се заизкачваха все по-нависоко, душеха въздуха и се оглеждаха за наближаващи елфи. Зул’джин не се притесняваше. Той знаеше, че скоро ще дойдат още. И този път щяха да са подготвени. Беше минало много време, откакто бе проливал елфска кръв, а краткият сблъсък поднови жаждата му за още. Събратята му се чувстваха по същия начин, мнозина тракаха със зъби и нервно свиваха пръсти в очакване за следващата битка с бледоликите елфи.

Скоро, мислеше си Зул’джин. Много скоро щяха да получат възможност да убиват елфи колкото си искат. Гората щеше да почервенее от кръв и елфите щяха да се простят с империята си, както троловете усетиха загубата на своята преди толкова много време. И той, Зул’джин, щеше да има заслуга за това. Той щеше да вдигне високо главата на елфския крал, за да види заколението на хората си, точно преди да я погълне наведнъж.

Зул’джин изгаряше от нетърпение.

* * *

— Готово ли е? — попита нервно Гул’дан.

Малко встрани от него Чо’гал поклати двете си глави. Масивният огър изпухтя и изблъска с огромното си рамо последния рунически камък, като го избута на една последна стъпка в гъсто затревеното сечище.

— Сега вече е готово — извика той, изправи се и изтупа рамо с една ръка.

Гул’дан кимна. Беше им отнело няколко часа да изкопаят един от руническите камъни, да го разцепят на няколко все още големи парчета, които да пренесат на това сечище. После им бяха нужни още няколко часа да ги разположат както трябва и да опишат кръга и пентаграма между тях. За щастие, Дуумхамър му беше предоставил няколко огъра, които да му помогнат, а Чо’гал можеше по-лесно да комуникира със слабоумните си събратя. Парчетата от руническия камък бяха огромни и тежки, но двама огъра можеха да ги носят, докато дузина орки щяха да успеят само леко да ги помръднат. Гул’дан се чудеше как елфите бяха успели да наместят гигантските камъни толкова прецизно. Най-вероятно бяха използвали магия. Или може би имаха свои роби за тежката работа. Горските тролове бяха почти толкова силни, колкото огрите, но бяха далеч по-умни и можеха да следват доста по-сложни инструкции.

Но поне камъните вече бяха на местата си. Гул’дан даде знак и трима уорлоци застанаха зад три от каменните късове. Добре, че Дуумхамър не ги беше избил всичките, иначе този ритуал нямаше да бъде възможен. Все пак Гул’дан не беше напълно сигурен дали ще успее. Но поне бе убеден, че ще остане невредим в случай на провал.

Той кимна на Чо’гал, който се провикна към огрите, скупчени настрани. След кратък момент на блъскане и сумтене, единият от тях пристъпи напред. Чо’гал излая заповедта си и другият огър сви рамене и зае място между камъните. Той застана неподвижно в центъра на пентаграма и зачака. Едно от хубавите качества на огрите бе, че могат да стоят неподвижни, когато се налага. Всъщност, когато не изпълняваха задачи и не търсеха храна, те можеха да стоят като статуи с часове. Гул’дан често се чудеше дали не бяха еволюирали от скалите. Това можеше да обясни тромавите им тела и пълната им безмозъчност.

Гул’дан се съсредоточи върху задачата си, вдигна ръце и призова тъмните енергии, които беше получил от демоничните си господари в Дренор. Енергията запращя около него и той я насочи директно към руническия камък пред себе си. Чо’гал също беше заел мястото си и заедно с другите уорлоци добави магическите си енергии към останалите камъни. Когато и петте камъка забръмчаха от сила и почти видимо завибрираха от енергията, която ги изпълни, Гул’дан изрече кратко заклинание и се фокусира. Още енергия се излъчи от пръстите му и се насочи към руническия камък, но този път премина през него и продължи към следващия къс от ляво. Но енергийната връзка не спря до там. Тя премина към следващия камък и после към следващия и накрая се завърна към първия, свързвайки петте къса с танцуваща искряща магия. Самият въздух над олтара сякаш потъмня и се сгъсти, наподобявайки небе преди яростна буря. Огърът продължаваше да стои неподвижно, макар че Гул’дан забеляза искрица от страх в очите му. О, добре, Чо’гал явно е избрал някой по-умен.

След като камъните вече бяха задействани, Гул’дан насочи енергията им към центъра и извисяващата се фигура, която стоеше там. Мълнии от черна енергия се изстреляха от камъните и се удариха в гърдите на огъра, обвивайки го в блестяща черна аура. Другите камъни също излъчиха своята енергия и огърът почти изчезна в тъмното сияние, което изпълни пространството между тях. Около така оформилата се сфера затанцува още и още енергия, която сякаш сама се захранваше и всички вече едва долавяха очертанията на фигурата в центъра. Гул’дан беше сигурен, че усеща как ръцете му треперят от умора и напрежение, но вълнението го изпълваше с енергия.

След няколко минути тъмното сияние започна да избледнява. Бавно угасна и фигурата на огъра вече се виждаше ясно. Той все още се извисяваше над всички, с изключение на Чо’гал, но имаше някаква промяна в него. Гул’дан с нетърпение изчака блясъкът да се изпари, за да може да надникне в сферата. Накрая това стана и Гул’дан успя да види за пръв път съществото, което неговият Олтар на бурите беше създал.

Определено продължаваше да бъде огър, но доста по-едър и някак променен. Ръцете му не бяха толкова издължени, краката му — не толкова криви и като че ли стоеше по-стегнато. И, разбира се, вече имаше две глави.

В Дренор двуглавите огри бяха изключителна рядкост. Те бяха по-едри и по-силни от събратята си, а също и по-разумни. Затова бяха високо ценени, а Чо’гал бе първият, когото срещнаха от поколения насам. Още по-забележителното бе, че той се оказа достатъчно разумен, за да стане маг. Гул’дан откри двуглавия огър, когато беше още дете и внимателно го обучи. Чо’гал се оказа ценен помощник и мощен уорлок, верен на Гул’дан и до днес. А сега, изглежда, нямаше да бъде сам.

Новият двуглав огър се обърна и се вторачи в Гул’дан, сякаш по някакъв начин бе осъзнал, че той е водачът.

— Какво съм аз? — попита едната му глава, докато другата се оглеждаше наоколо.

Езиковите му умения явно също бяха много по-добри от обичайното за огрите.

— Ти си огър — отвърна Гул’дан. — Може би огър-магьосник.

— Огър-магьосник? — попита другата му глава. — Какво значи това?

Гул’дан трябваше да му обясни за магьосниците, уорлоците, шаманите и другите владеещи някаква магия.

— И аз съм един от тях? — попита огърът.

— Вероятно — Гул’дан присви очи. — Ще направим един прост тест.

Той се наведе, взе едно листо от земята и го подаде на двуглавото същество.

— Вземи това.

Огърът го взе с учудваща лекота, явно ловкостта му също доста се бе подобрила.

— Сега се концентрирай върху идеята за огън, топлина и пламък — каза му Гул’дан.

Огърът намръщи и двете си лица и се загледа в листото. После леко наведе едната, а после и другата си глава.

— Много добре — продължи спокойно Гул’дан, стараейки се да не нарушава концентрацията на съществото. — Сега съживи пламъка. Накарай го да се появи върху листото, топлината да докосне кожата ти и почти да я изгори.

Той видя как в центъра на листото проблесна искра и бързо се превърна в малък пламък, който гладно се разпространи настрани. Листото се съсухри, потъмня и изгоря за секунди, погълнато от огъня. Лекият ветрец го отнесе. Огърът вдигна двата си чифта блестящи очи и срещна погледа на Гул’дан.

— Значи съм огър-магьосник, да?

Съществото звучеше доволно. Едната му глава се усмихна. Другата също, но по-леко и като че ли изглеждаше объркана.

— Да — съгласи се Гул’дан, който също остана доволен от това. — Да, ти си един от нас.

— Какво значи това „един от нас“? — попита огърът, а едната му глава се намръщи. — Какво да правя с тази дарба?

Гул’дан му обясни за Ордата. А после и за нуждата да завладеят земята. Разказа му за другите раси, които бяха срещнали по пътя си. Огърът-магьосник слушаше мълчаливо и попиваше всяка подробност.

— Ти ме създаде — каза накрая той.

Това не беше въпрос, но Гул’дан кимна.

— Значи аз съм твое създание — потвърди огърът. — Ще ти служа. Твоята кауза е моя кауза. Кажи ми какво да направя.

Вътрешно Гул’дан ликуваше. Получи се точно това, на което се бе надявал. Вливайки собствената си магия в съществото, беше създал връзка помежду им. Съществото му беше напълно подчинено! Външно обаче той внимаваше да не изглежда твърде радостен. Затова просто даде знак на Чо’гал да се приближи.

— Това е Чо’гал — представи го Гул’дан. — Той е като теб — верен помощник и огър-магьосник. Той ще ти обясни какво правим тук. И ще ти даде име.

Новият огър сведе двете си глави.

— Благодаря, господарю — каза по-сериозната глава, преди да последва Чо’гал.

Гул’дан знаеше, че помощникът му ще накара новия огър-магьосник да захрани отново Олтара. И всеки следващ път щяха да се сдобиват с нов двуглав огър. Той не очакваше много от тях да станат магьосници, това бе повече, отколкото можеше да иска. Но дори един от десет да притежаваше нужния интелект, щеше да има възможност да изгради втори олтар. Гул’дан се засмя. Щеше да трансформира всеки огър от Ордата, ако Дуумхамър не го спре. А и защо ли да го прави? Дуумхамър знаеше, че получава по-големи и по-мощни воини. Военачалника никога нямаше да заподозре, че съществата са напълно подчинени на Гул’дан, който щеше да се постарае новите му поданици да не разкрият предаността си твърде рано. Щяха да го направят в точния момент. И тогава Дуумхамър щеше да разбере, че в Ордата има нова фракция, която не може лесно да унищожи или прогони.

Гул’дан отново се засмя и се оттегли. Чо’гал щеше да се погрижи за останалото тук. Вещерът трябваше да се погрижи за други неща, които малко по-късно щяха да му позволят да се сдобие с онази сила, която го чакаше на друго място.

Четиринадесет

— В името на Силвърмуун, къде са?

Алериа тичаше в гората с меч в ръка, а от скоростта й листата и клоните покрай нея сякаш се сливаха. Другите рейнджъри се бяха разпръснали, за да покрият колкото се може повече територия и Алериа се надяваше да не се натъкнат на орки или тролове. Тя искаше тези нещастни зеленокожи натрапници за себе си.

И не за пръв път, откакто видя огньовете, й се прииска изобщо да не бе напускала дома си. Защо бе решила, че Алианса има нужда от нейната помощ? Не бяха ли Анастериан Сънстрайдър и останалите членове на съвета много по-стари и мъдри от нея и, следователно, много по-способни да решат от каква помощ се нуждаят по-младите раси? Но пък Анастериан беше убеден, че Ордата няма да застраши елфите в Куел’Талас. Затова бе решил, че Алианса не е тяхна грижа и хората им са в безопасност от всичко, което се случва във външния свят. Но очевидно беше сгрешил.

И все пак, ако Алериа го беше послушала и се бе подчинила на решението му, щеше да бъде тук, а не да плава надолу по реката или да марширува през хълмовете. Щеше да е тук, когато орките и троловете са пристигнали, тук при семейството си и хората си, когато Ордата е прекрачила границите им.

Дали щеше да има някаква разлика? Тя не беше сигурна. Вероятно не. Какво можеше да направи един рейнджър повече, за да спре враг, за чието наближаване дори не са подозирали? Е, сега поне нямаше да се чувства гузна, че ги е изоставила в момент на нужда. Тази мисъл още повече увеличи скоростта й, тя прескочи един храст и се озова на едно открито място между дърветата… И се вторачи във върха на стрелата, насочена към гърлото й.

Фигурата, държаща лъка, бе висока почти колкото нея и носеше подобни дрехи, макар и не толкова похабени от дълъг път. Дълга коса се стелеше изпод качулката и сякаш блестеше на слънцето като слонова кост — бляскаво сребърнобяло, което Алериа не можеше да сбърка.

— Верееса?

Фигурата свали лъка, а в сините й очи се появи изненада и облекчение.

— Алериа? — лъкът бе захвърлен настрани и по-малката сестра на Алериа я притисна в силна прегръдка.

— Ти си у дома!

— Разбира се.

Алериа притисна Верееса и я потупа по главата в знак на нежност, жест, който бе толкова обичаен, почти автоматичен.

— Добре ли си? — попита тя след минута. — Къде е Силванас? Майка и татко добре ли са?

— Добре са — отвърна Верееса, откъсвайки се от нея, за да прибере оръжието си. — Силванас е с ловна хайка до брега на реката. А майка и татко вече трябва да са се прибрали в Силвърмуун. Отидоха да се посъветват със старейшините.

Тя замълча и намести стрелата върху тетивата.

— Алериа, къде беше? И какво става? Има някакви огньове! Из целия Куел’Талас! А някои от рейнджърите… така и не се върнаха да докладват.

Алериа усети как стомахът й се свива при тази новина. Ако рейнджърите изчезваха, значи Ордата вече е проникнала навътре в гората.

— Нападат ни, малка сестрице — каза тя на Верееса, вдигна меча си и се обърна с гръб към нея. Ушите й потрепнаха. — Тихо.

— Тихо ли? Но защо…

Въпросът на Верееса бе прекъснат от една висока фигура, която скочи от близкото дърво. Тя се спусна към тях със секира с дълго острие в ръка, но Алериа я чу точно преди да се приземи и беше готова. Тя вдигна меча си и парира удара. Завъртя се и избегна страничния втори замах на дългата извита кама. Мечът й изсвистя в дъга и отсече главата на съществото, която залитна напред и изпусна оръжията от вече безжизнените си ръце.

— Бързо! — предупреди Алериа, наведе се рязко и отново се изправи. — Трябва да бягаме! Веднага!

Верееса, втрещена от внезапното кръвопролитие, кимна и се затича надалеч както от кървавата сцена, както и заради заповедта на сестра си. Тя беше млада, най-малката от трите сестри и никога досега не бе виждала истинска битка. Алериа се надяваше да мине много повече време, преди това да стане, но вече бе твърде късно да се притеснява за това.

Те бягаха през гората и Алериа бе сигурна, че дочува смях някъде отгоре. Тролове! Съществата ги преследваха, придвижвайки се по клоните на дърветата. Без съмнение, възнамеряваха да се нахвърлят върху нея и Верееса, преди те да успеят да се доберат до помощ. Но троловете не познаваха тази гора. За разлика от Алериа.

Тя тичаше, водейки както Верееса, така и невидимите си преследвачи, завиваше и криволичеше, подскачаше и пресичаше поточета и сечища, шмугваше се в дъбрави, избягвайки ниските клони и увивните растения. Верееса я следваше с лък в ръка. Но смехът също ги следваше.

По едно време Алериа забеляза сребърна нишка пред тях. Реката! Тя се затича още по-силно, Верееса също — плътно зад нея, и двете изскочиха от дърветата на едно открито място до брега на реката. Тя усети движението зад гърба си, когато един, а после още няколко тролове скочиха от дърветата, знаейки, че трябва да я заловят, преди да се гмурне надълбоко и да заплува извън техния обсег. Троловете не обичаха водата.

— Хубаво състезание, бледолика — изрева единият от тях. — Но сега ти умира!

Към нея се протегнаха ръце, задърпаха косата й, одраскаха я дълги нокти, но Алериа се извъртя и се отскубна от тях. Завъртя се и вдигна меч, готова да се бие колкото може да… И видя как тролът се скова и залитна назад. От врата му стърчеше дълга стрела.

Подобни стрели полетяха към останалите тролове, поваляйки ги, преди да успеят да се скрият в дърветата. Алериа се обърна към реката и видя няколко рейнджъри на отсрещния бряг, а в ръцете им потрепваха тетивите от току-що изстреляни стрели. Единият от тях носеше дълга зелена мантия и по-богато украсена туника от останалите. Елфата имаше дълга руса коса, по-тъмна от тази на Алериа. Очите й бяха по-скоро сиви, отколкото сини или зелени, но със същата форма като очите на двете сестри. Другите рейнджъри се строиха около нея, а тя се усмихна и вдигна лъка си в знак на поздрав.

— Добре дошла у дома, Алериа! — извика Силванас. — Каква беда ни донесе този път?

Силното й присъствие се усещаше дори от отсрещния бряг на реката, сякаш можеше да накара отговора да се появи сам. Алериа се усмихна на поздрава на сестра си — Силванас, Рейнджър-генерал на Куел’Талас, непоклатима както винаги… И после поклати глава.

— Не я доведох аз, Силванас — отвърна искрено тя. — Надявах се да я изпреваря. Но водя възможно спасение.

Тя погледна назад към падналите тролове и към Верееса, която се олюляваше пребледняла, настрани от труповете.

— Трябва да говоря пред Съвета.

— Не знам дали ще те изслушат — предупреди я Силванас. — Твърде са заети с тези огньове, за да обърнат внимание на нещо друго. Както и аз самата. Появяват се из цялата гора, и то като че ли безразборно.

Тя се загледа в мъртвите тролове.

— А сега трябва да се погрижа и за това.

Алериа се намръщи и сведе глава.

— Ще ме изслушат — отсече тя. — Няма да им дам друг избор.

* * *

— Какво означава това? — попита Анастериан Сънстрайдър.

Той и членовете на Съвета на Силвърмуун обсъждаха нещо с тих, сериозен глас, когато Алериа нахлу при тях, без да бъде представена или поканена. Неколцина висши елфи скочиха на крака, изненадани от присъствието й, но Алериа ги пренебрегна. Тя се фокусира изцяло върху Анастериан.

Висшият елф беше стар, стар дори за елф, с коса, която отдавна бе побеляла, и кожа — тънка като пергамент и набръчкана като старо дърво. Той не бе просто слаб, а крехък, но сините му очи бяха все още пронизващи, а гласът му — макар и тънък, все още звучеше авторитетно. Алериа инстинктивно се сви от гневния му поглед, но бързо си спомни защо е тук и се изправи.

— Аз съм Алериа Уиндранър — заяви тя, макар че повечето от присъстващите я познаваха. — Бях отвъд границите ни и се бих на страната на човеците във войната им. И се върнах, за да ви донеса новини, които са лоши не само за тях, но и за всички нас.

Тя се намръщи и огледа всички мъже и жени пред себе си.

— Ордата, за която ни предупреждаваха човеците, е истинска, огромна и мощна. По-голямата част от нея са орки, но има и други същества. Включително горските тролове.

Последните й думи събудиха реакции, възклицания и гневно мърморене. Никой от висшите елфи не бе виждал орки. Тя също ги видя за пръв път, когато се изправи срещу тях в Хилсбрад, но всички познаваха троловете. Някои от присъстващите, включително самият Анастериан, дори бяха участвали в древните големи Тролови войни, около четири хиляди години след основаването на Куел’Талас.

— Твърдиш, че троловете са част от Ордата — заяви високо един лорд. — Но защо това трябва да ни засяга? Нека да следват тези странни същества, за които говориш, и дано продължат по пътя си далеч от тук. Може би хората дори ще ни направят услуга и ще ги избият вместо нас!

Неколцина от присъстващите се засмяха и кимнаха.

— Не разбирате — гневно заяви Алериа. — Ордата не е някакъв страничен проблем, който можем да игнорираме с присмех! Орките възнамеряват да покорят цял Лордерон — от бряг до бряг! И това включва нас и Куел’Талас!

— Нека дойдат! — обади се друг лорд — елфски магьосник на име Дар’кан. — Земите ни са добре защитени и никой не може да премине през руническите камъни.

— Така ли? — озъби му се Алериа. — Толкова ли сте сигурни? Защото троловете са вече в горите ни. И вече дебнат в земите ни и избиват хората ни. А орките не са далеч от тях. Поотделно са по-слаби от тях, но са многобройни като скакалци и могат да покрият цялата земя. И са вече тук.

— Тук? — попита подигравателно Анастериан. — Невъзможно!

В отговор на това Алериа замахна с ръка и хвърли нещото, което носеше, откакто побягна заедно с Верееса. Главата на трола полетя във въздуха, късата му тъмна коса се развя, слънцето се отрази в бивниците му и накрая се приземи точно в краката на Анастериан.

— Този нападна мен и Верееса — обясни Алериа. — На по-малко от час път от реката. Още няколко ни преследваха до тук и труповете им все още лежат на земята, освен ако Силванас и хората й не са ги преместили.

Тя забеляза, че вече никой не се смееше.

— Тук са — настоя тя. — Троловете са в горите ни и избиват хората ни. А орките са тези, които палят огньове по краищата на Евърсонг[48]!

Тя всъщност трябваше да си признае, че не знае как точно орките са успели да палят онези огньове, за които Верееса и Силванас й бяха казали.

— Това е скандално!

Този път избликът на Анастериан не беше насочен към нея. Елфският крал изрита тролската глава, която се търколи под стола на един лорд. Острите му очи бяха скрити под навъсените му вежди и, когато се обърна отново към Алериа, тя видя енергията и решителността му, които го правеха толкова велик крал вече много, много години. Всички намеци за слабост се бяха изпарили от надвисналата криза.

— Посмели са да нахлуят в дома ни? — разгневи се Анастериан.

— Посмели са!

Той вдигна очи, а изражението му наподобяваше гръмотевица.

— Ще ги научим как се преминават границите ни! Съберете воините ни! — инструктира той останалите лордове. — Свикайте рейнджърите. Ще атакуваме троловете и ще ги отблъснем от горите си така, че повече никога да не посмеят да ни доближат.

Алериа се наслаждаваше на решителността на краля си и определено споделяше чувствата му. Но все пак поклати глава.

— Троловете са само част от заплахата — напомни тя на Анастериан и останалите. — Ордата е по-многочислена, отколкото можете да си представите, а орките са силни, издръжливи и решени да ни победят.

Тя се усмихна.

— За щастие не дойдох сама.

* * *

Туралиън се бореше с двама орки и тъкмо бе приковал единия в земята с чука си, и получи силен удар в щита си от другия. Трети орк се спусна към него и почти го свали от коня. Той бе твърде близо, за да замахне с оръжие към него и се наложи Туралиън да го отблъсне с глава, тежкият му шлем се заби в челото и носа на орка и го зашемети. Туралиън изблъска замаяния орк от коня си върху третия си противник и се възползва от шанса да им нанесе по няколко силни удара. Никой от тях нямаше да може да се изправи отново.

Той избърса водата от предната част на шлема си и за секунда вдигна очи към гъстите сиви облаци, надвиснали над тях. Нямаше признаци дъждът скоро да спре, макар че вероятно това бе за добро. Поне сега огньовете бяха потушени и нямаше изгледи да пламнат отново. Той предполагаше, че ще може да се бие в такова влажно и тежко време, стига да успее да предотврати опожаряването на земята на елфите.

Малко встрани от него Кадгар размахваше меч и жезъл. Магьосникът беше изразходвал магията си, за да призове силната буря, която се разрази над цялата граница на Куел’Талас, но доказа, че е и достатъчно смъртоносен с по-обикновени оръжия, затова Туралиън реши да не губи време в притеснения за другаря си. Освен това той имаше достатъчно противници, за да се фокусира върху собственото си оцеляване.

Той тъкмо се обърна към двамата орки от лявата му страна, когато единият от тях се скова, потрепери и се свлече на земята със забита в гърлото стрела. Туралиън разпозна стрелата и се усмихна. И наистина само след миг пред него се появи ловката млада жена, която бе отметнала качулката си назад, въпреки поройния дъжд. Дългите й заострени уши стърчаха изпод златистата й грива, която заобикаляше красивото й лице. Някак си дъждът не я докосваше, а се стичаше около нея и Туралиън не беше сигурен дали това се дължи на някаква елфска магия или просто на силата на естествената й хубост.

— Виждам, че идвам тъкмо навреме — заяви Алериа, когато се приближи до него, нехайно опъна тетивата и заби стрелата в гърлото на друг орк. — Какво ще правиш, ако не съм наблизо да те спасявам?

— Представям си — отвърна Туралиън, който бе твърде зает, за да се притесни от присъствието й.

Той блокира последвалата атака и повали орка, но докато се обърне, към него се спускаше друг.

— Откри ли ги?

— Да — отвърна тя. — Съгласиха се. Вече мобилизират воините и рейнджърите. Могат да пристигнат след десетина минути, ако са ти нужни тук.

Туралиън кимна, използва дръжката на чука си, за да парира удар от секира, а после изви ръка и главата на чука се стовари върху нападащия орк.

— Тук е напълно подходящо — отвърна той. — А докато сме тук, Ордата няма да избяга.

Алериа кимна.

— Ще се върна да ги информирам. Трябва да издържите, докато се върнем.

Гласът й прозвуча странно и Туралиън рискува да отмести поглед към нея. В името на Светлината! Плачеше ли? Определено изглеждаше натъжена. Със сигурност нападението на родната й земя й се отразяваше тежко.

— Ще издържим — увери я мрачно той. — Трябва.

И Алериа отново изчезна. Туралиън се надяваше тя и другарите й да се появят, преди Ордата да надвие слабата им защита. Все повече орки бяха започнали да се стичат от всички страни и Туралиън знаеше, че няма да може да се справи с цялата оркска армия, не и тук, на открито, където можеше да бъдат обградени и притиснати. Имаха нужда от помощ, и то бързо. Дано само елфите да се окажат толкова подготвени и способни, колкото ги описваше Алериа.

* * *

Тер’лидж, един от подчинените на Зул’джин, се усмихна. Той и групата му бяха доловили някаква неприятна миризма и последваха носовете си до вкусния звук на меки стъпки по горския килим под тях. Самотен елф. Тер’лидж бе натоварен със задачата да наблюдава тази пътека, която водеше към елфския град, и да не позволява никой елф да премине по нея. Е, това бе един елф, който нямаше да стигне далеч.

Тер’лидж безшумно се смъкна надолу по дървото, за да огледа плячката си. Елфът се движеше достатъчно бързо за вида си и вероятно повечето същества биха счели движението му за тихо, но за Тер’лидж то звучеше като гръмотевицата, която беше чул откъм края на гората, а скоростта му бе твърде лесна за преодоляване. Елфът носеше дълга кафява мантия с вдигната качулка и се подпираше на дълъг жезъл. Значи е старейшина. Още по-добре.

Тер’лидж облиза доволно устни и даде знак на хората си да го последват надолу. После скочи от дървото с извито острие в ръка и се усмихна на жертвата си. Но почти веднага се сепна изненадан, виждайки как елфът отмята качулката си назад и му отвръща с усмивка. Жезълът се завъртя настрани и разкри острието на единия му край, а бронята проблесна дори в сянката на дърветата.

— Мислехте, че няма да ви усетим как шумолите над нас? — изръмжа елфът, а слабите му черти се изпънаха в гневно изражение. — Мислехте, че няма да усетим как скверните горите ни? Не сте добре дошли тук и няма да ви позволим да живеете.

Тер’лидж се отърси от изненадата си и се изсмя.

— Много умно, малък бледолики — призна той. — Хубав номер изигра на Тер’лидж. Но ти си сам с тая пръчица, а ние много.

Другите от групата му се засмяха зад гърба му и се разпръснаха, готови да наобиколят наглия елф. Но елфът се усмихна още по-широко и самодоволно.

— Така ли мислиш, негоднико? — присмя му се той. — Фукате се с познанията си за гората, но в сравнение с нас тук сте като слепи. И глухи.

Изведнъж иззад близкото дърво се появи втори елф. После трети. И четвърти. Тер’лидж се намръщи. Появяваха се още и още и накрая цялата му група бе заобиколена от напълно превъзхождащи ги по численост елфи. И всички носеха дълги копия и високи издължени щитове. Той не беше очаквал подобно нещо. Но въпреки всичко Тер’лидж бе опитен ловец и воин и не се плашеше лесно.

— Още по-добре! — заяви той, изправяйки се в пълен ръст. — Истинска битка, а не премахване на един невъоръжен елф! Това ми харесва!

И той се нахвърли върху елфа, вдигнал високо меча си… и умря още във въздуха, когато копието на елфския командир го прониза в гърдите и премина през сърцето му, преди да се покаже от гърба му. Елфът пристъпи настрани, оставяйки тялото на Тер’лидж да се свлече от оръжието му, замахна, описвайки голяма смъртоносна дъга и отряза ръката на следващия трол, който се спускаше към него.

Битката свърши бързо. Елфският водач ритна един от труповете, който не помръдна, и кимна. Той и преди се беше изправял срещу горски тролове тук, в Куел’Талас, и макар да бяха по-добри горски ловци от останалите раси, си оставаха твърде тромави в сравнение с елфите. Силванас бе изпратила отряда му, един от многото, със заповедта да елиминира всички тролове, които срещнат по пътя си. Това беше втората група, на която се натъкваха, и той се зачуди колко ли още бродят из горите им.

Той тъкмо понечи да призове хората си, когато една слаба фигура изскочи от дърветата, а златистата й коса се развяваше зад гърба й. Ушите му доловиха наближаването й секунди преди да се появи и тя явно бе заложила на скорост, вместо на обичайната си безшумна стъпка.

— Холдурон! — извика тя, когато се приближи и спря на няколко крачки от него. — Колко хубаво! Говорих с командира на Алианса, а също и със Силванас. Тя иска всички отряди да се насочат към югозападния край на гората. Там се е събрала Ордата и хората няма да могат да я задържат за дълго.

Холдурон Брайтуинг[49] кимна.

— Ще информирам Лор’темар. Неговият отряд не е далеч от тук — увери я той. — Ще дойдем да помогнем на приятелите ти. Сега тяхната битка е и наша и ние няма да позволим да бъдат победени от тези ужасни същества.

Той замълча и я огледа.

— Добре ли си, Алериа? Изглеждаш зачервена.

Алериа поклати глава, леко начумерена.

— Добре съм — отвърна тя. — А сега тръгвайте! Доведете воините си! Ще се върна при сестра си и Алианса и ще им предам, че ще се присъедините към нас.

И тя изчезна отново — завъртя се на пети и се шмугна сред дърветата. Холдурон се загледа след нея, но бързо се овладя. Той познаваше Алериа Уиндранър от много време и можеше да разбере, че нещо я тревожи. И все пак днес всички бяха притеснени от нахлуването на странните същества в свещените им гори. Но нямаше да е за дълго. Той даде знак на рейнджърите и издърпа копието си от трупа на трола. Избърса острието му и се обърна. Щяха да имат достатъчно време да прочистят горите си от тези мръсници. Но първо трябваше да се справят с живите врагове.

* * *

На Туралиън му се стори, че бяха изминали само няколко минути, когато Алериа отново се появи до него. Лъкът й беше преметнат през рамо, а в ръката си държеше меч, с който посичаше орките, опитващи се да повалят коня му.

— Ще дойдат — увери го тя с блеснали очи, а Туралиън кимна.

Той почувства облекчение, макар да не беше сигурен дали от новината за подкреплението или от факта, че я вижда жива и здрава. Но се намръщи, защото не беше свикнал с подобни мисли и бързо ги пропъди. Първо трябваше да се тревожи за оцеляването на войските си.

Дъждът най-сетне беше спрял, макар че облаците останаха да хвърлят сянка върху бойното поле. И когато Туралиън забеляза някаква тъмна фигура отстрани, отначало помисли, че е просто сянката на някой оркски воин. Но фигурата продължи да нараства, той се принуди да се обърне и едва избегна удара на един връхлитащ орк.

— Не се разсейвай! — предупреди го Кадгар, който яздеше до него и отблъсна орка, преди да успее да замахне повторно. — Какво гледаш?

— Онова — отвърна Туралиън и посочи с чука си към фигурата, преди да върне вниманието си върху суматохата около него.

Сега бе ред на Кадгар да се вторачи и младият-стар магьосник започна да реди ругатни, виждайки как масивната фигура излиза иззад дърветата и се присъединява към битката. Тя беше два пъти по-едра дори от орк, а тялото й бе с цвят на стара обработена кожа. Съществото държеше огромен чук, вероятно оркско оръжие за две ръце, но бегемотът го размахваше с една… и носеше странна броня. Туралиън стисна зъби и рискува да погледне към него още веднъж, осъзнавайки, че бронята е човешка. Нагръдник, наколенници, железни ръкави, свързани с дебели вериги, които покриваха по-голямата част от плътта на огромното същество.

Двете му еднакви глави обаче бяха насочили поглед към мъжете и орките пред него. То замахна с чука си и помете двама мъже едновременно, а после го засили обратно и го стовари върху четирима воини, запращайки ги няколко метра назад.

— Какво, по дяволите, е това нещо? — попита Туралиън, разбивайки лицето на един орк, отблъсна го към друг и той залитна от удара.

— Огър — отвърна Кадгар. — Двуглав огър.

Туралиън понечи да каже на другаря си, че да, той и преди е виждал огри и сега е забелязал, че този има две глави. Тогава странното същество вдигна празната си ръка и я насочи към скупчените мъже от Алианса. Туралиън примигна, мислейки си, че очите му го лъжат. Наистина ли видя как от изпънатата ръка на съществото се излива огън, насочен към мъжете му? Той погледна отново. Да, сега огънят беше достигнал войниците, те захвърляха оръжията си и започваха да се тупат, докато пламъците танцуваха по броните и дрехите им. Неколцина сваляха подпалените си мантии, а други се търкаляха, опитвайки се да загасят пламъците, които ги измъчваха. Как можа този странен нов огър да направи това?

— Проклятие! — Кадгар също беше видял всичко и продължаваше да реди ругатни. — Това е огър-магьосник!

— Какво?

— Магьосник — сопна се Кадгар. — Проклет огърски магьосник!

— А-а!

Туралиън повали още един орк и отново се загледа в огъра, опитвайки се да проумее гледката. Най-голямото и силно същество, което някога бе виждал, се оказа, че владее магия? Просто чудесно. И какво можеше да повали един такъв звяр? Той понечи да попита Кадгар, но се спря, виждайки как огърът-магьосник изведнъж се олюля и се строполи по лице, а косата на тила му стърчеше право нагоре, сплъстена от дъжда. Отначало Туралиън помисли, че бегемотът се е навел към труповете пред себе си, вероятно да ги погълне с двете си усти, но съществото не се изправи повече. И тогава той осъзна, че това, което бе помисли за коса е твърде стабилно, за да е такова. Това бяха дръжки, твърде дебели за стрели. Копия!

— Да! — радваше се Алериа, вдигайки лъка си в знак на поздрав. — Хората ми пристигнаха!

И Туралиън видя, че е права. От гората се появиха елфи — редица след редица. Те носеха повече броня от Алериа и рейнджърите й, както и по-тежки оръжия и щитове и, разбира се, копия. Очевидно техните оръжия бяха повалили огъра-магьосник. Туралиън никога досега не е бивал толкова щастлив да види някого.

— Дойдоха точно навреме! — каза той на Алериа, като крещеше в ухото й, за да надвика шума от битката. — Можеш ли да предаваш съобщения?

Тя кимна.

— Използваме жестове от разстояние по време на лов.

— Много добре — Туралиън кимна и свлече един орк на земята, докато подреждаше мислите си. — Трябва да притиснем Ордата между двете ни армии. Предай им да напреднат към нас, но и да се разпръснат по фланговете и да атакуват. Ние ще направим същото. Не искам само да ги отблъснем настрани, защото може те да ни обградят.

Алериа кимна и започна да прави знаци към гората и Туралиън видя как един елф от челната редица кимна и се обърна към другаря си. Кадгар беше достатъчно близо, за да чуе разговора им и вече се беше обърнал към близкия водач на отряд, крещейки новите заповеди, които трябваше да се предадат и на останалите.

И двете армии започнаха да се изтеглят встрани, а силите на Алианса леко отстъпиха назад, за да си направят място за маневри. Ордата очевидно прие това за отстъпление, защото сред орките се надигнаха радостни възгласи. Повечето от тях не бяха забелязали елфите, които все още бяха частично прикрити сред дърветата. Това беше добре. Туралиън искаше да ги изненада, за да намали вероятността да им се изплъзнат. Той изтегли хората си назад, нареждайки на няколко отряда да държат орките настрани, докато останалите се отдалечават, а после изпрати една трета от хората си към всяка страна, откъдето да атакуват. Останалите задържа при себе си и можа да види объркването на Ордата, когато се обърнаха и поведоха атаката право в центъра й.

От другата страна елфите вече се бяха подредили по подобен начин. И когато Ордата се подготви да посрещне атаката на Туралиън, елфите пристъпиха напред и се спуснаха с копия към задните оркски редици. Мнозина паднаха без да издадат звук, но някои все пак успяха да изохкат или изръмжат, привличайки вниманието на другарите си отпред. Последва дрезгав рев и орките осъзнаха, че са обкръжени.

Неколцина оркски воини се опитаха да се измъкнат, осъзнавайки, че са попаднали в капан между две армии. Но воините на хората и елфите бързо ги наобиколиха и ги лишиха от възможността за бягство. Орките бяха принудени да останат и да се бият и повечето го направиха с радост, опиянени от яростта и жаждата си за кръв. Но с врагове от всички страни и елфските лъкове и копия, които допълваха човешките мечове, секири и чукове, орките започнаха да понасят тежки жертви.

Туралиън започна да се обнадеждава. Започнаха да побеждават! Ордата все още превъзхождаше по численост хората и елфите, но орките бяха дезорганизирани и хванати натясно. Всеки от тях се биеше за себе си или за шепа други, най-вероятно членове на един клан, и оставаха уязвими за човешката и дори елфска тактика. Не след дълго хората и елфите започнаха да се сработват по-ефективно. Елфските стрелци се насочваха към скупчени на едно място орки и разпръсваха редиците им, внасяйки смут сред тях, а след това хората се нахвърляха върху тях. Те бяха следвани от елфските копиеносци, които пронизваха и блокираха всеки опит на орките да се струпат около някой войник. Туралиън вече виждаше пролуките в Ордата, а Алианса и елфите продължаваха да настъпват и да ги разширяват, оставяйки само малки групи от орки зад гърба си.

Тогава се чу силен рев. Туралиън погледна на изток и от гледката стомахът му се сви. Още един от онези двуглави огри се присъединяваше към битката, размахвайки огромен боздуган, който се оказа стъбло на дърво с окастрени клони. Плътно зад него пристъпваше втори звяр, който носеше подобен боздуган в гигантските си ръце, а след него идваха трети и четвърти. Откъде се появиха всички тези същества?

Двуглавите огри се спуснаха сред войските на Алианса, помитайки цели отряди с един замах. Туралиън бързо заповяда на хората си да се оттеглят и да оставят елфите да се справят с тази нова заплаха. Първият огър бе хванат неподготвен, но тези бяха готови за битка. Използваха боздуганите си, за да отбиват стрелите и копията, и после ги засилваха към елфите, запращайки слабите воини във въздуха. Ордата започна да се прегрупира около масивните фигури и още нови попълнения се изляха зад тях, запълниха редиците на орките и бързо възстановиха численото им предимство.

— Трябва бързо да направим нещо! — извика Туралиън към Кадгар, който отново беше до него. — Иначе ще ни изблъскат към планините или на запад към реката и ние ще се окажем в капан.

Кадгар понечи да отговори, но Алериа го прекъсна.

— Заслушай се! — извика тя.

Ушите й потрепнаха. Той поклати глава.

— Не чувам нищо друго, освен шума от битката — каза й той. — Какво има?

Тя му се усмихна.

— Помощ — отвърна тя. — Помощ от небето.

* * *

— Ето там! Виждам ги!

— М-да, и аз ги виждам, момко — сопна се Кърдран Уайлдхамър, тайно подразнен от факта, че младият ездач до него първи забеляза битката. — Направете едно кръгче, момчета, и се целете в ония двуглави зверо’е в центъра. И се пазете от боздуганите.

Водачът на Уайлдхамър потупа Скай’рий и тя се спусна се надолу към бойното поле, грачейки. Едно от странните двуглави чудовища погледна нагоре и изрева, но Кърдран се движеше твърде бързо, за да го избегне, особено при толкова много орки около него, които препречваха пътя му.

Политайки надолу, Кърдран вдигна стормхамъра си и стегна мускули. Звярът отново изрева и замахна към него с масивния си боздуган, но Скай’рий се снижи, избегна удара и прелетя толкова близо, че едното й крило одраска едно от лицата му. После Кърдран хвърли чука си с всичка сила. В небето отекна гръм и една мълния се изстреля в гърдите на съществото, подсилвайки удара на оръжието. Едната глава на огъра бе изкривена, а другата овъглена и той залитна назад и се строполи. Тялото му размаза трима орки, а боздуганът му се стовари върху още няколко.

— Да! — извика Кърдран, хващайки завръщащия се чук и даде знак на Скай’рий да се издигне за следваща атака. — Пока’ахме им, красавице! Ня’а значение колко са големи, Уайлдхамър мо’ат да съборят всеки!

Той вдигна чука си и нададе силен вик, издигайки се нависоко в небето, а грифонът му лесно избегна удара на друг огър, който замахваше над главата си.

— К’во чакате? — изрева той на воините си, които се ухилиха от своите грифони. — Пока’ах ви как се прави! Се’а се спускайте надолу и довършете тия гиганти!

Те го поздравиха шеговито, знаейки, че нападките му са добродушни, и насочиха грифоните си за атака. Кърдран се усмихна. Той погледна надолу и откри магьосника, елфата и командира, с които се беше запознал в Еъри Пийк.

— Хей, вий там! — изрева той, вдигайки чука си и завъртайки го над главата си.

Елфата вдигна лъка си, а командирът и магьосник кимнаха.

— Вашият лорд Лотар ни прати! — извика Кърдран, без да е сигурен дали ще го чуят от такова разстояние. — И тъкмо навреме, кат’ гледам!

После отново свали чука си и го хвана с две ръце, давайки знак на Скай’рий да се снижи към следващото двуглаво същество. Няколко вече бяха паднали и Ордата се разпръсваше около тях, осъзнавайки, че защитниците им се превръщат в заплаха за нея. А хората и елфите се възползваха от хаоса и избиваха паникьосаните орки.

После нещо във вятъра се промени и Кърдран вдигна поглед. Над него в западна посока той забеляза тъмна форма, която се понасяше надолу. Отначало помисли, че може да е някой от воините му, който носи новини или заповеди, но после осъзна, че тя не се движи като грифон. И изглежда идваше от изток, встрани от Хиндерланда и вероятно под него. Но какво беше това?

Спирайки атаката си, Кърдран насочи Скай’рий нагоре извън обсега на зверовете и бавно закръжи във въздуха, взирайки се в приближаващата сянка. Птица ли беше това? Ако беше птица, летеше по-високо от повечето видове, а и очертанията й бяха странни. Дали не беше някакъв нов вид атака? Той се изсмя. Това не беше по-голямо от орел! Ордата орли ли изпраща? И сигурно на гърба им седяха гноми? Като че някой раптор можеше да се изправи срещу неговата красавица, помисли си той, потупвайки нежно Скай’рий по врата, в отговор на което получи мелодично грачене.

Но формата се приближаваше и продължаваше да нараства. Ставаше все по-голяма. И по-голяма.

— В името на Еъри! — измърмори Кърдран, удивен от размера й.

Какво беше това нещо, което беше толкова огромно и успяваше да се задържи във въздуха? Вече беше голямо, колкото Скай’рий, а беше все още твърде надалеч. Сега можеше да види по-ясно очертанията на формата — издължена и слаба, с дълга опашка и огромни разперени криле, които само от време на време се свиваха. Нещото се носеше във въздуха! Наистина трябваше да е нависоко, за да се понесе на вятъра по този начин и Кърдран усети как го побиват тръпки, преценявайки отново размерите му. Той знаеше само за едни въздушни същества, които бяха толкова големи, но не можеше да си представи какво може да търси точно тук. Но после последните облаци се разпръснаха и слънцето го огря. То проблесна в червено, превръщайки се в реещ се пурпурен проблясък. И Кърдран разбра, че е бил прав. Това беше дракон.

— Дракон! — извика той.

Повечето от воините му все още се бореха с двуглавите зверове, но младият Мъркад вдигна очи и се загледа натам, накъдето сочеше Кърдран. После глупакът всъщност пришпори грифона си рязко нагоре, а животното размаха криле, за да набере височина.

— К’во прайш, малоумнико? — извика Кърдран, но дори Мъркад да го беше чул, така и не отговори.

Вместо това младият Уайлдхамър насочи грифона си към дракона, който сега се обръщаше за остро спускане, и вдигна високо стормхамъра си. С яростен вик Мъркад се насочи към спускащия се гущер… И изчезна безмълвно, когато драконът отвори уста, разкривайки огромните си триъгълни зъби с размерите на едро джудже и дългия си раздвоен език с цвета на кръвта, и погълна нещастното джудже и грифона му на една хапка. Мъркад дори не успя да види мъката в огромните златни очи на дракона, нито пък едрата зеленокожа фигура, която седеше на гърба на дракона с дълги кожени юзди в ръка.

— В името на Светлината!

Туралиън се радваше с останалите, когато джуджетата Уайлдхамър се появиха и Кърдран повали първия двуглав огър. Но той отново погледна нагоре при слабия вик на водача на Уайлдхамър тъкмо навреме, за да види как огненият дракон се спуска към един от ездачите на грифони и го поглъща, сякаш е малка наденичка. И сега драконът се спускаше към него. А след него идваха още. Пурпурни проблясъци заваляха от небето.

Червените дракони не бяха просто с цвета на огъня. От ноздрите им излизаше дим, а докато дишаха, от устата им проблясваха искри, по-ярки дори от слънчевата светлина, отразяваща се в ноктите, крилете и опашките им. Димът и искрите се увеличиха пред очите на Туралиън. И той изведнъж осъзна какво предстои да се случи.

— Изтеглете се! — извика той, тупвайки ръката на Кадгар с щита си, за да привлече вниманието му. — Всички да се изтеглят!

Той размаха чука над главата си с надеждата да привлече вниманието и на хората, и на елфите.

— Изтеглете се, всички! Далеч от гората! Веднага!

— Далеч от гората? — попита рязко Алериа, поглеждайки към него.

Той беше зашеметен, че дори не бе усетил присъствието й.

— Защо? Ние печелим!

Туралиън понечи да обясни, но осъзна, че няма време за това.

— Просто го направи! — извика той и видя как по лицето й се изписва изненада. — Предай на хората си да се изтеглят към хълмовете. Побързай!

Нещо в гласа или изражението му я накара да му се довери и тя кимна. После вдигна лъка си и се опита да сигнализира на другите елфски воини. Туралиън я остави и се обърна към първия офицер от Алианса, за да предаде по-нататък заповедите си. Офицерът кимна и започна да крещи и да изтегля отряда си назад, призовавайки останалите офицери да направят същото.

Туралиън не можеше да направи нищо друго. Той също завъртя коня си и го пришпори в галоп към хълмовете. Тогава чу някакъв странен звук, като внезапен порив на вятър или силно издишване на голям човек, и се обърна назад.

Първият дракон се беше снижил с разперени криле и отваряше широко уста. И от тази уста се изляха пламъци, огромни огнени вълни, който покриха края на гората. Топлината беше невероятно силна и моментално заличи следите от дъжда, а гората като че ли затрептя като мираж под яркото слънце. Дърветата мигом почерняха и се превърнаха в пепел, макар че допреди няколко минути бяха подгизнали от дъжда. От тях се надигна дим, гъст, черен дим, който заплашваше отново да скрие слънцето. Пламъците не угасваха. На няколко места продължиха да пълзят по дърветата, без да ги изгарят напълно, но достатъчно, за да ги подпалят. Огънят започна да се разпространява, танцувайки от дърво на дърво. Гледката беше почти хипнотизираща и Туралиън трябваше да положи усилия, за да се обърне и да погледне накъде отива конят му. Но много скоро стигна до предпланината и завъртя коня си, за да продължи да наблюдава ужасната разруха.

— Направи нещо! — извика Алериа, когато се пови до него.

Той седеше на коня си и присвиваше очи срещу ярката светлина и жегата. Тя го удари с юмрук по крака.

— Направи нещо!

— Нищо не мога да направя — отвърна Туралиън с натежало сърце и изпълнен с мъка глас. — Щеше ми се да можех.

— Тогава ти направи нещо! — настоя елфският рейнджър, обръщайки се към Кадгар, който стоеше близо до тях. — Използвай магията си! Изгаси огъня!

Но старият на вид магьосник натъжено поклати глава.

— Прекалено е много, за да се справя с всичко сам — отвърна тихо той. — А и вече източих магията си за деня с онази буря.

В последните му думи прозвуча горчивина и Туралиън изпита искрено съчувствие към другаря си. Кадгар не беше виновен, че потуши първата вълна от пламъци само за да види как отново се появяват още по-ужасни огньове.

— Трябва да отида в Силвърмуун — каза Алериа, по-скоро на себе си. — Родителите ми са там, а също и старейшините. Трябва да им помогна! Трябва да ги предупредя!

— И какво ще направиш? — попита Туралиън с малко по-остър тон, отколкото му се искаше, но поне успя да разсее гнева й достатъчно, за да привлече погледа й. — Можеш ли да се пребориш с пламъците?

Той посочи към гората, където сега драконите се въртяха като прилепи и продължаваха да бълват огън при всяко свое спускане към дърветата. Куел’Талас гореше докъдето им стигаше погледът. Димът изглеждаше като плътна сива стена над елфската родина, а сянката й достигаше до предпланината и покриваше с мрак земята и зад тях, чак до планината. Туралиън бе сигурен, че може да види пожарите в Столицата.

Алериа поклати глава, а по бузите й се стекоха сълзи.

— Но аз трябва да направя нещо — зарида тя, а обикновено мелодичният й глас бе помрачен от гняв и болка. — Домът ми загива!

— Знам. И разбирам — Туралиън се протегна и стисна леко рамото й. — Но, ако отидеш там сега, ще срещнеш единствено смъртта си. Дори да успееш да стигнеш до реката, водата сигурно ще ври от горещината. Ще умреш и това няма да помогне на никого.

Тя отново вдигна поглед към него.

— Семейството ми, лордовете… дали ще са добре?

Той долови отчаянието в гласа й. Тя искаше, може би се нуждаеше да повярва, че ще оцелеят.

— Те са мощни магьосници — намеси се Кадгар. — И, макар че не съм го виждал с очите си, знам, че Слънчевия извор е източник на невероятна сила. Хората ти ще успеят да защитят града. Дори драконите няма да могат да ги наранят.

Той звучеше напълно убеден, макар че Туралиън забеляза как приятелят му повдига една вежда, сякаш да му каже „поне така се надявам“. Алериа кимна, макар и все още силно разстроена.

— Благодаря ти — каза тихо тя. — Ти си прав. От смъртта ми няма да има никаква полза.

Туралиън предположи, че тя се опитва да убеди себе си в това. Тя се загледа в драконите, които прелитаха в далечината.

— Но от тяхната ще има. Ще има полза от смъртта на цялата Орда. Особено на орките — тя присви зелените си очи и Туралиън забеляза в тях нещо, което не бе виждал досега — омраза.

— Дойдоха да ни унищожат — каза гневно тя. — И аз ще се погрижа да си платят за това.

— Всички ще го направим.

Туралиън вдигна поглед към елфа, който се приближи към тях. Той беше в пълно бойно снаряжение, бронята му изглеждаше красива и елегантна, но очевидно функционална и покрита с кръв и мръсотия. От едната му страна висеше дълъг меч, а зад него се развяваше тъмнозелена мантия. Беше свалил наподобяващия листо шлем и тъмнокафявите му очи проблясваха под лъскавата коса с цвят на царевична свила. А изражението му бе същото като на Алериа.

— Това е Лор’темар Терън — представи го Алериа. — Един от най-добрите ни рейнджъри.

После се обърна и се усмихна, когато се появи втори елф. Беше жена с подобна мантия и черти като на Алериа, но косата й бе малко по-тъмна.

— А това е сестра ми Силванас Уиндранър, рейнджър-генерал и командир на войските ни. Силванас, лорд Терън, това е сър Туралиън от Ордена на Сребърната ръка, заместник-командир на армията на Алианса. А това е Кадгар, магьосник от Даларан.

Туралиън кимна и Терън му отвърна по същия начин в знак на уважение към равен.

— Повечето ми воини успяха да се спасят от пламъците — докладва им Терън. — Но не можем да преминем през тях. Сега сме хванати в капан отвън, а семействата ни са приклещени вътре. Вече разбрахме как огънят се е разпространил из гората толкова бързо и на толкова много места.

Той стисна здраво дръжката на меча си.

— Но не можем да стоим безучастни — заяви той, а думите му бяха насочени към Алериа и може би към него самия. — Ние сме тук и трябва да направим каквото можем, за да помогнем на хората си възможно най-бързо. А това значи да унищожим заплахата.

— Вашият командир Андуин Лотар ни беше изпратил вест и покана да се присъединим към Алианса — каза Силванас, вдигайки очи към Туралиън. — Вместо да приемат, лидерите ни предпочетоха да ви изпратят символична подкрепа.

Очите й проблеснаха към Алериа и по лицето й премина лека усмивка.

— Въпреки това някои наши рейнджъри проявиха самоинициатива и се присъединиха към вас…

След миг Силванас се съсредоточи и продължи.

— Но старейшините осъзнаха грешката си, когато троловете и орките нападнаха земите ни. Ако Куел’Талас не е защитен от инвазия, кое друго кралство е? Те ми заповядаха да събера воините си, за да ви подкрепим и помогнем с каквото можем.

Тя се поклони.

— Ще сме горди да се присъединим към Алианса, сър Туралиън, и се надявам бъдещите ни усилия да компенсират закъснението ни.

Туралиън кимна и за пореден път му се прииска Лотар да беше тук. Командирът щеше да знае как да действа правилно в подобна ситуация. Но не беше тук и Туралиън трябваше да се справя по своя преценка.

— Благодаря на вас и вашите хора — обърна се той към Силванас най-накрая. — Приветствам ви с добре дошли в Алианса. Заедно ще отблъснем Ордата от континента, от нашите земи и от вашите, за да може отново да заживеем в мир.

Каквото и да бе решил да каже още, бе прекъснато от внезапно грачене и пляскане на криле точно над тях. Туралиън и Кадгар се наведоха, а Терън се присегна към меча си, но съществото, което се спускаше към тях, беше по-дребно от дракон и бе покрито с пера и козина, вместо с люспи.

— Съжаля’ам, момко — каза Кърдран Уайлдхамър, когато Скай’рий се приземи до тях и принуди конете да се раздвижат и нервно да заподскачат. — Опитахме, но тия дракони са прекалено големи и силни за шепа джуджета. Дай ни време и ше намерим начин да ги преборим в небето, но се’а трябва да им признаем надмощието.

Туралиън кимна.

— Благодаря ви за усилията — обърна се той към водача на джуджетата. — И за помощта ви по-рано. Спасихте много животи.

Той се огледа около себе си. Кадгар, Алериа, Силванас, Лор’темар Терън и Кърдран Уайлдхамър. Всички те бяха добри хора и чудесни лейтенанти. И изведнъж вече не се чувстваше сам или смутен. С тези водачи зад гърба си вероятно и той щеше да може да бъде водач, поне до завръщането на Лотар.

— Трябва да измъкнем хората си от тук — каза накрая той. — Ще се върнем и ще освободим Куел’Талас, но сега трябва да се прегрупираме и да изчакаме. Подозирам, че Ордата няма да остане дълго тук. Те имат някаква друга цел.

Но каква, чудеше се той. Завладяха гората и прогониха елфите от дома им. Атакуваха Еъри Пийк и опустошиха Каз Модан. Къде ли щяха да ударят сега? Той се опита да помисли от тяхна гледна точка. Ако беше на тяхно място и трябваше да ги води, накъде щеше да се насочи сега? Какво друго оставаше заплаха за тях? И тогава осъзна. Най-голямата заплаха беше самото сърце на Алианса. Мястото, откъдето започна всичко. Той се обърна към Кадгар, който кимна, явно мислейки си за същото нещо.

— Столицата!

Имаше логика. От Силвърмуун, който се намираше на северния край на Куел’Талас, орките щяха да продължат към планините директно към Лордерон, излизайки недалеч от езерото Лордамиър и самата Столица. Там бяха останали твърде малко защитници, защото Теренас изпрати повечето си хора в редиците на Алианса. За щастие, проходът през планината налагаше да минат първо през Алтерак и макар Перинолд да не беше най-яростният привърженик на Алианса, със сигурност щеше да мобилизира силите си, за да защити земите си. Но орките можеха да завладеят Алтерак само с числеността си и после да се излеят по планината и да атакуват града.

— От Лордерон могат да се разпръснат из целия континент — отбеляза Алериа. — И, ако оставят част от армията си тук, ще имат две точки, от които да се разпръсват настрани. Могат да покрият цялата земя само за няколко седмици.

Туралиън кимна.

— Поне знаем какво планират — каза той, напълно уверен в правотата си. — Това значи, че трябва да открием начин да ги спрем.

Той се загледа в бушуващите пожари в далечината.

— Но не и тук. Изтеглете хората към хълмовете. После ще се съберем да обсъдим стратегията си.

Той обърна коня си и препусна в галоп към гората, оставяйки лейтенантите му да предадат заповедта. Повече не искаше да вижда величествената гора зад гърба си в пламъци.

Петнадесет

— Да вървим! — извика Дуумхамър. — Вдигайте си чукалата и тръгвайте!

Той се загледа за миг във воините си, докато вождовете им крещяха и ги блъскаха, за да въведат ред. После се обърна към Гул’дан, който търпеливо чакаше наблизо.

— Какво? — попита той.

— Аз и кланът ми ще останем известно време тук — отвърна Гул’дан. — Имам още планове за Олтарите на бурите, с които да увеличим мощта на Ордата.

Дуумхамър се намръщи. Той все още нямаше доверие на ниския и грозен уорлок. Но трябваше да признае, че двуглавите огри се оказаха особено ефективни в битката при превземането на Куел’Талас. Наистина, онези проклети джуджета с техните грифони се намесиха и заради тях изгубиха няколко огъра, но без помощта на огромните създания нямаше да могат да разкъсат редиците на Алианса и да се прегрупират. Накрая той кимна.

— Прави каквото трябва — каза той на Гул’дан. — Но не се бави много. Много скоро ще се нуждаем от всяка подкрепа, за да повалим Лордерон.

— Няма да се забавя — увери го Гул’дан и се усмихна. — Вие сте прав… бързината е от съществено значение.

Начинът, по който вещерът се изрази, притесни Дуумхамър, но точно тогава към него се затича Зулухед и главният уорлок се измъкна от пронизващия поглед на господаря си, за да изслуша последните доклади за останалите защитници на гората.

— Не можем да разбием защитата им — казваше вождът на Драгънмоу, който изглеждаше по-скоро гневен, отколкото разочарован.

— Дори драконите не могат — продължи той, поклащайки глава. — Огънят им залива града, без да го докосне, а ноктите им се сблъскват с някаква непреодолима невидима бариера.

— Заради Слънчевия извор — намеси се Гул’дан. — Това е техният източник на магия. Дава им невероятни сили.

Дуумхамър реши, че за един уорлок е напълно естествено да знае такива неща.

— Има ли някакъв начин да го унищожим или източим, или да го завладеем? — попита той.

Но Гул’дан поклати глава.

— Вече опитах — призна той. — Усещам силата му, но е непозната за мен и не мога да я достигна.

Той почеса наболата си брада.

— Подозирам, че само елфите могат да черпят енергия от там, защото изворът е свързан с тях и земята им.

— Можеш ли да използваш олтарите, за да разбиеш защитата им? — попита Дуумхамър.

Гул’дан отново се усмихна.

— Точно това се опитвам да направя — отвърна той. — Още не съм сигурен дали ще стане, но олтарите са изградени от елфски рунически камъни, които черпят енергия от Слънчевия извор. Може да успея да обърна посоката на енергийното движение и да насоча собствената си магия към източника му. Така или ще го унищожа, или ще им го отнема.

Беше ясно какво предпочиташе уорлокът и Дуумхамър не одобряваше идеята да предостави такава възможност в ръцете му. Но все пак щеше да е по-добре, отколкото да я остави на онези странни, безшумни и смъртоносни елфи.

— Направи каквото можеш — каза той на Гул’дан. — Но разрушаването на този град е на второ място. Сега може и да не успеем да влезем, но те пък не могат да излязат.

Той се обърна към Зулухед, който стоеше в очакване.

— Същото важи за драконите ти. Ще имаме нужда от тях, особено ако в Столицата ни чакат повече воини на Алианса. Ако не успеете да разбиете защитата до няколко дни, оставете я и изпрати драконите към останалата част от Ордата.

Той се обърна към Гул’дан, който вече се бе отдалечил достатъчно, за да не ги чува.

— И гледай онзи и уорлоците му да те последват.

Зулухед се усмихна.

— Ще го влача, ако трябва. Или ще заповядам някой дракон да го глътне и да го пренесе в корема си — обеща той.

Дуумхамър кимна. После остави вожда на Драгънмоу да говори с ездачите на дракони и се запъти към своите воини Блекрок, за да се увери, че са готови да потеглят към следващата си цел.

* * *

След около два часа Ордата вече беше на път. Гул’дан и Чо’гал наблюдаваха как оркските воини се изтеглят от Куел’Талас, тъпчейки овъглените останки на дърветата, който паднаха под драконовия огън. Една трета от гората изгоря напълно и мястото беше покрито със сажди и обгорени листа, които още не се бяха превърнали в пепел. Воините бяха издигнали лагер там, защото се чувстваха по-удобно на открито, отколкото сред оцелелите дървета, въпреки че земята беше покрита с кора, листа и ядки.

А сега изпод краката на орките се вдигаха облаци от сажди по пътя им към предпланината. Дуумхамър крачеше отпред и дългите му крака бързо скъсяваха разстоянието, докато оръжието му леко отскачаше от гърба му. Той не поглеждаше настрани, явно уверен, че се намира в пълна безопасност.

Гул’дан изчака и последните орки да изчезнат от поглед и се обърна към Чо’гал.

— Готови ли сме?

И двете глави на вожда на Туайлайт Хамър кимнаха.

— Готови сме — отвърна той.

Гул’дан кимна.

— Много добре. Кажи на воините си веднага да потеглят. Пътят към Саутшор е дълъг — той потърка брадата си. — Зулухед е зает с елфския град и дори няма да забележи, че ни няма, преди да е станало прекалено късно.

— Ами ако изпрати драконите си след нас? — попита Чо’гал, сякаш обичайното му равнодушие към опасностите бе помрачено от мисълта за онези огромни същества, надвисващи над главите им.

— Няма — увери го Гул’дан. — Не би посмял да действа без заповед от Дуумхамър и това означава, че първо ще изпрати вестоносец до Ордата и ще чака отговора му. Дотогава ще сме се отдалечили достатъчно и Дуумхамър няма да може да отдели нито един от отрядите си за нас, не и ако иска да превземе града на човеците.

Той се изсмя. Със седмици беше размишлявал как да се отскубне от Дуумхамър, за да се захване със собствените си планове и Военачалника сам му предостави идеалната възможност за това. Гул’дан подозираше, че Дуумхамър ще настоява кланът му да последва Ордата, но елфската съпротива беше чудесно оправдание да остане назад.

— Отивам при воините — каза Чо’гал и се обърна, започвайки да крещи заповедите си.

Гул’дан кимна и се запъти да приготвя собствения си багаж. Той чакаше този поход с голямо търпение. Всяка следваща стъпка щеше да го отдалечи от Дуумхамър и зоркия му поглед, приближавайки го към истинската му съдба.

* * *

Дуумхамър се приплъзваше по тясната пътека надолу по хълма към една малка долина. Беше нощ и останалата част от Ордата вече спеше, но той имаше спешна задача. Движеше се тихо, а ботушите му намираха стабилно място по каменистия път. В едната си ръка държеше чука си, за да не подскача върху гърба му и да не стърже по скалната стена, а с другата опипваше пътя. Полумесецът грееше над него и осветяваше пътя му, а наблизо се чуваше жуженето на някакво насекомо. С изключение на това, планината беше тиха.

Почти беше достигнал долината, когато чу някакви звуци. Звуци от някого… или нещо… може би с размерите на орк, което се движеше тромаво от другия край на долината. Дуумхамър приклекна и се прикри зад скалите, придърпа чука си и го намести пред себе си. Надникна внимателно и зачака звуците да се приближат. После забеляза движение встрани — една закачулена фигура изкачи последния хълм и стъпи на поляната.

Долината не беше голяма, по-скоро беше закътана полянка — около шестстотин метра на дължина и петстотин метра ширина, но от всички страни се издигаха скали, които предоставяха добър подслон и скривалище. Вероятно затова бе избрана за срещата.

Докато Дуумхамър стоеше неподвижно и наблюдаваше, фигурата се подпря на скалите и си пое дълбоко дъх. После се изправи и се огледа.

— Ехо? — извика тихо закачуленият мъж.

— Тук съм — отвърна Дуумхамър, изправи се и прескочи скалите, за да се озове на поляната.

Странникът изправи рамене и леко изпъшка, и пристъпи към него. Дуумхамър забеляза дългия меч от едната му страна, красив и лъснат, и веднага разбра, че този странник никога не го беше използвал. Защо все му се налагаше да се разправя със страхливци, слабаци и интриганти? — чудеше се той. Защо не срещаше воини, които по-директно изказват желанията и безцеремонно заявяват намеренията си? Той беше видял мъжа, който водеше Алианса при Куел’Талас, и другия, който командваше армията в Хилсбрад, и бе останал очарован и от двамата. Те бяха воини, следващи кодекс на честта, уважаващи силата и почтеността. Но, разбира се, подобни мъже никога нямаше да поискат такава среща.

— В-вие сте лорд Дуумхамър? — запелтечи мъжът, отстъпвайки леко назад. — Говорите ли общия език?

— Аз съм Оргрим Дуумхамър, вожд на клана Блекрок и военачалник на Ордата и познавам езика ви — потвърди Дуумхамър. — А ти, човече? Носиш ли ми вест?

— Да — отвърна мъжът, подръпвайки качулката си, за да се увери, че все още прикрива лицето му.

Дуумхамър забеляза, че е от хубав плат, богато бродирана и поръбена.

— Реших, че е най-добре да се срещнем преди… да се случи нещо неприятно.

Той говореше бавно, сякаш пред него стоеше дете.

— Добре, тогава.

Дуумхамър се огледа, уверявайки се, че човекът не е довел подкрепление, а засега не бе надушил или чул нищо. Трябваше да рискува, приемайки, че човекът е дошъл сам, както обещаваше странното му съобщение.

— Не очаквах да ме потърси човек — призна тихо Дуумхамър, навеждайки се, за да разгледа по-добре мъжа пред себе си. — Особено по такъв начин. Вие, човеците, така ли общувате помежду си? С обучени птици?

— Това е един от методите, да — отговори мъжът. — Не знаех дали някой от хората ми ще успее да се доближи достатъчно до вас, за да ви донесе съобщението, и предпочетох да изпратя птица. Убихте ли я?

Дуумхамър кимна и не успя да сдържи усмивката си. При тази гледка мъжът се сепна и започна да се поти.

— Не разбрахме, че е вестоносец, преди да открием пергамента, завързан за крака й. Но тогава вече беше твърде късно. Надявам се, че не си я искате обратно.

Събеседникът му махна небрежно с ръка, скрита в ръкавица. Ръцете му трепереха, но гласът му бе относително твърд.

— Беше просто птица — отбеляза той. — Повече съм загрижен за предотвратяването на много по-голям брой нещастни смъртни случаи.

Дуумхамър кимна.

— Така пишеше и в съобщението. Какво искате от мен?

— Гаранции — отвърна мъжът.

— За какво?

— Искам думата ви на воин и водач, че хората ви ще се държат прилично — отговори мъжът. — Никакви убийства, унищожения или други щети тук, в планините. Не докосвайте градовете и селата ни и не преследвайте хората ни.

Дуумхамър се замисли и небрежно потърка главата на чука си.

— И какво ще получим в замяна?

Сега човекът се усмихна. Студеното му изражение вероятно трябваше да изглежда благосклонно, не си бе чисто интригантско.

— Свободен преход — отговори бавно той, оставяйки двете думи да се понесат в неподвижния нощен въздух.

— Така ли? — Дуумхамър наклони глава, подканяйки мъжа да продължи.

— Вие и хората ви искате да прекосите планините, за да атакувате Лордерон — отбеляза мъжът. — Тези върхове са коварни и хората, които ги познават, лесно могат да надвият много по-многочислена армия. Ордата може и да успее да премине, но не и без сериозни загуби. Това ще ви отслаби за по-сериозната ви битка за Лордерон.

Той отново се усмихна и се подпря на скалата, явно горд от преценката си за ситуацията и способността си да я промени.

— Мога да ви обещая, че защитниците на този регион няма да ви попречат — уверено заяви той. — Дори ще ви посоча по-кратък път до целта ви. Ордата ще може бързо и безпрепятствено да прехвърли планината.

Дуумхамър се замисли над думите му.

— Ще ни освободите пътя — каза по-силно той, — ако оставим земята ви непокътната?

Мъжът кимна.

— Точно така.

Дуумхамър се изправи и пристъпи напред, приближавайки се на по-малко от метър от мъжа. Отблизо можеше да види по-ясно чертите на странника под качулката и те бяха слаби, елегантни и хитри, въпреки очевидния му страх. По някакъв начин този човек му напомняше на Гул’дан — умен и егоистичен, но вероятно твърде страхлив, за да предаде някого с по-голяма власт.

— Много добре — каза най-накрая той. — Съгласен съм. Покажи ми най-бързия преход през планината и ще поведа воините си, без да им позволявам да спират и плячкосват. Когато завоюваме тази земя, ще поставя защита около планините и никой няма да може да ви нарани. Ти и хората ти ще сте в безопасност.

— Чудесно — закачуленият мъж се усмихна и плесна с ръце като дете. — Знаех си, че сте разумен.

Той извади свитъка, втъкнат в колана му, и го подаде на Дуумхамър.

— Това е карта на този район — обясни той. — Отбелязал съм тази поляна, за да се ориентирате.

Дуумхамър разви свитъка и го разгледа.

— Да, това е много ясно — каза след малко той. — Много добре.

Мъжът го изгледа за миг.

— Тогава аз ще се връщам при своите хора — каза той.

Дуумхамър кимна, без да каже нищо и след малко мъжът се обърна и бързо се отдалечи. Промуши се между скалите и внимателно заслиза надолу по хълма отвъд поляната. Дуумхамър за миг си помисли да го настигне. Един удар му стигаше, а и вече се беше сдобил с картата. Но в това нямаше чест. Едно от нещата, които най-много мразеше у орките и това, в което се бяха превърнали, бе липсата им на чувство за чест. В Дренор те бяха благородна раса. Но предателството на Гул’дан промени всичко и ги превърна в кръвожадни диваци. Дуумхамър бе решен да възстанови гордостта и чистотата на расата си, а това означаваше да следва строги правила на поведение. Човекът му беше показал добра воля и Дуумхамър нямаше да го предаде. Щеше да последва пътя, който бе отбелязан на картата и, ако наистина се окаже по-пряк и хората не ги атакуват по пътя, щеше да изпълни своята част от сделката.

Дуумхамър поклати глава, нави свитъка и го втъкна в колана си. После се обърна и пое към пътеката, по която беше дошъл. Щом се върнеше в лагера, щеше да свика лейтенантите си и да им покаже пътя, по който щяха да продължат.

* * *

— Извикахте ни, Ваше Височество?

Генерал Хат, командир на армията на Алтерак, стоеше на полуотворената врата към стаята с картите. Перинолд видя, че останалите командири също чакат зад внушителния генерал.

— Да, влезте, генерале, офицери — каза Перинолд, опитвайки се да запази спокоен глас. — Току-що получих новини за Ордата и движението й и бих искал да ги споделя с вас.

Той видя как Хат и още някои се споглеждаха, но не казаха нищо и пристъпиха към забележителната избродирана карта, покриваща далечната стена. Тя изобразяваше Алтерак от край до край — с градовете и крепостите, нашити със сребърна нишка, а самият дворец бе извезан в злато.

— Получих пълно потвърждение — започна Перинолд, — че Ордата наистина се е насочила насам.

Неколцина офицери зяпнаха.

— Очевидно възнамеряват да нападнат Лордерон и са избрали да минат през планините, за да атакуват Столицата от север.

— На какво разстояние са от нас? — попита загрижено полковник Кавдан. — Колко са? Какви оръжия носят?

Няколко мъже зад него започнаха да шушукат.

Перинолд вдигна ръка и всички се умълчаха.

— Не знам колко са далеч — отвърна той, — но предполагам, че са на ден или два път, не повече. Не знам колко са, но всички доклади сочат, че са много.

Той се усмихна, макар да осъзнаваше, че така проявява слабост.

— Това обаче нас вече не ни засяга.

Генерал Хат изправи рамене.

— Не ни засяга ли, Ваше Височество? — попита той, а дъхът му размърда посивяващите му мустаци. — Но ние сме част от Алианса и сме се заклели да воюваме срещу Ордата.

— Положението се промени — информира го Перинолд, осъзнавайки, че се поти обилно и офицерите му вече са забелязали. — Преосмислих вариантите и реших, че е по-добре да се прегрупираме за този конфликт. От сега нататък Алтерак няма да бъде част от Алианса.

Той си пое дълбоко дъх.

— Повярвайте ми, така е много по-добре.

Всички офицери останаха силно изненадани.

— Какво искате да кажете, Ваше Височество? — попита Кавдан.

— Сключих пакт за ненападение с Ордата — отвърна Перинолд. — Ние няма да попречим на марша им през планините и в замяна на това те няма да докоснат Алтерак.

Офицерите му изглеждаха объркани, някои от тях дори ядосани и удивени.

— Предпочитате да заговорничим с орките ли, Ваше Височество? — попита спокойно Хат, но с явно отвращение.

— Да, предпочитам да заговорничим с тях! — сопна се Перинолд. — Защото предпочитам да оцелеем!

Той остави гнева и ужаса да отекнат в думите му.

— Имате ли представа срещу какво сме изправени? Ордата, цялата Орда възнамерява да помете планините ни! Домовете ни! Имате ли представа за числеността им? Хиляди! Десетки хиляди!

Хат кимна гневно, както и още няколко от присъстващите. Те бяха запознати с докладите.

— А имате ли представа какви същества са орките? Аз видях един от тях и той стоеше до мен не по-далеч, отколкото сте вие сега. Огромни са! Високо са почти колкото троловете, но са два пъти по-широки! С масивни мускули, бивници и остри зъби… Този орк държеше чук, който могат да повдигнат трима мъже, а той го размахваше като детска играчка! Няма човек, който да може да надвие такова нещо! Те ще ни избият до крак, не разбирате ли? Вече са опустошили Стормуинд, а Алтерак ще е следващият.

— Но Алианса… — започна Хат, а Перинолд горчиво се засмя.

— Какво Алианса? — попита той. — Къде са те сега? Не са тук, това поне е сигурно! Ние сформирахме Алианса, за да защитим кралствата си от точно такъв тип атака, а ето ни сега — Ордата ни диша във вратовете, а от Алианса няма и следа. Те ни изоставиха, не виждате ли?

Той чуваше как гласът му започва да става истеричен и се опита да се овладее.

— Сега всяко кралство ще се бори само за себе си — каза им той възможно най-спокойно. — Трябва първо да се погрижа за Алтерак. Другите крале биха постъпили по същия начин.

— Да, но тези зверове… — започна друг офицер, на име Транд.

— … са чудовищни и смъртоносни, да — прекъсна го Перинолд. — Но освен това са разумни. Срещнах се с водача им. Той говори общия език! Изслуша ме и се съгласи да ни остави на мира, ако не възпрепятстваме прехода им.

— Можем ли… можем ли да им се доверим? — попита младшият офицер на име Верънд и Перинолд въздъхна, виждайки, че още няколко души кимнаха в подкрепа на въпроса му.

Щом задаваха този въпрос, значи вече бяха приели необходимостта от този пакт и сега само се притесняваха дали ще бъде спазен.

— Нямаме друг избор — отвърна бавно той. — Могат да ни заличат за нула време. Ако ни подведат, с нас е свършено. Но, ако удържат на думата си, а аз мисля, че ще го направят, Алтерак ще оцелее. Независимо на каква цена.

— И все пак това не ми харесва — заупорства Хат. — Ние дадохме дума на останалите нации.

Той обаче изглеждаше несигурен и Перинолд разбра, че генералът преосмисля ситуацията и е на път да осъзнае, че това всъщност може да е тяхната единствена надежда да оцелеят.

— Не е нужно да ти харесва — отсече Перинолд. — Просто трябва да се подчиниш. Аз съм кралят тук и взех своето решение. Дали сте клетва да ми служите и ще изпълните дълга си.

Той знаеше, че това няма да ги спре, ако не са съгласни, но се надяваше, че е успял да ги убеди поне дотолкова, че да заложат на верността си до края. Хат го изгледа за миг.

— Както кажете, Ваше Височество — заяви накрая той. — Ще се подчиня.

Останалите също кимнаха. Перинолд се усмихна.

— Много добре. А що се отнася до Алианса, аз лично ще поема отговорност за последиците от решението си, каквито и да са те.

Той се обърна отново към картата.

— Сега, Ордата ще мине от тук, тук и тук — каза той, посочвайки южните проходи на картата и с досада забеляза, че ръката му трепери. — Трябва просто да освободим стражите от проходите и Ордата ще премине, без дори един орк да ни се мерне пред очите.

Хат разглеждаше посочените места.

— Явно планират да нападнат Лордерон от север — предположи той, проследявайки линията до края на гоблена, която щеше да стигне до града, ако картата включваше и него. — Аз лично не бих действал така, но пък не притежавам тяхната численост… нито тяхната наглост.

Той се обърна към Перинолд с колебливо изражение.

— Хората може да се възпротивят, Ваше Височество — заяви хладно той. — Може да приемат това като нарушаване на клетвата ни или по-лошо.

В тона му прозвуча леко съмнение, че всъщност би ги подкрепил.

— Ако се разбунтуват, няма да можем да ги спрем.

Перинолд се замисли над думите му.

— Много добре — каза след малко той. — Кажете на войниците, че Ордата смята да използва само трите най-северни прохода. Ако някой ви пита как сте се сдобили с тази информация, намекнете, че имаме разузнавачи и шпиони, които са я получили с цената на живота си.

После кимна, доволен от умната си идея.

— Това ще им отвлече вниманието и ще ги държи настрани.

Хат кимна рязко.

— Веднага ще разположа хората ни там, Ваше Височество — заяви той.

— Добре, тогава — Перинолд удостои генерала с най-топлата усмивка, на която беше способен, за да му покаже, че всичко е простено. — А сега по-добре действайте. Не искаме орките да пристигнат, преди да сме позиционирали войските си.

Офицерите отдадоха чест и излязоха от стаята… с изключение на Хат.

— Какво има, генерале? — попита Перинолд, без да има нужда да прикрива притеснението си.

— Пристигна вестоносец, сър — отвърна генералът. — От Алианса. Дойде, докато вие… си почивахте.

Хат погледна към мантията, която беше преметната на стола в ъгъла, а от погледа му ясно личеше, че е разбрал за отсъствието на краля, както и за причината за това.

— Той чака отвън, сър.

— Веднага го извикай — отвърна Перинолд и побърза да прибере мантията си. — Говори ли с него?

— Само за да разбера кой го изпраща — увери го Хат. — Знаех, че ще искате пръв да научите новините.

Генералът вече беше стигнал до вратата и даде знак на човека, който чакаше отвън. Млад мъж в протъркани кожени дрехи влезе и нервно се загледа в пода.

— Ваше Височество — каза той, набързо вдигна очи нагоре и отново сведе глава. — Нося ви поздрави и съобщение от лорд Андуин Лотар, командир на Алианса.

Перинолд кимна и се приближи към младежа, загръщайки се в мантията си.

— Благодаря ви, генерале, това е всичко засега — обърна се той към Хат, който с облекчение излезе от стаята и затвори вратата зад гърба си.

— А сега, млади момко — продължи Перинолд към вестоносеца, — какво съобщение ми носиш?

— Лорд Лотар заповядва да изпратите войските си в Лордерон — отвърна нервно младият мъж. — Има вероятност Ордата да атакува града и ще е нужна помощта на армията ви.

— Разбирам — Перинолд кимна и потърка брада с едната си ръка, а с другата хвана рамото на вестоносеца. — А той очаква ли да му докладваш за решението ми?

Вестоносецът кимна.

— Разбирам — отново каза той. — Колко жалко.

Той придърпа младежа близо до себе си и го прониза с камата в другата му ръка. Острието премина между ребрата и през сърцето на младия мъж и той се затресе, от устата му рукна кръв и накрая се свлече. Перинолд успя да го хване преди да падне на пода и го положи внимателно.

— Щеше да е много по-добре, ако съобщението беше писмено — каза тихо той на трупа, избърсвайки камата си в дрехите му, преди да я прибере.

После завлече тялото през стаята до гардероба в ъгъла, набута го вътре и се заслуша в тъпите звуци, които трупът издаваше, удряйки се в стените по пътя надолу. След като помисли малко, той свали мантията си, която вече бе твърде зацапана с кръв, за да може да се почисти и хвърли и нея. Колко жалко… той наистина харесваше бродерията й.

След минута Перинолд дръпна завесата пред гардероба и се запъти към отсрещния край на стаята. Ако Хат го чакаше отвън, щеше да каже на генерала, че вестоносецът е трябвало много бързо да се върне и му е позволил да използва тайния му проход. Иначе просто следващия път, когато срещне Хат, щеше да му каже, че младият мъж се е завърнал в Алианса. И, разбира се, съобщението е гласяло само да не се дават на Ордата. Перинолд се усмихна. Можеше напълно да гарантира, че нито един орк няма да разбие защитата му. Другите планински проходи бяха съвсем отделен въпрос.

* * *

Брадок стискаше юздите, но не от страх. Той бе забравил за него още първия път, когато драконът му полетя и го понесе високо в небето. Беше невероятно да се носи сред облаците. Брадок, който винаги е бил изпълнителен воин, но никога не бе изпитвал нещо повече от задоволство, изведнъж откри истинското щастие. Той бе роден за това, роден да плава в небето и когато огромният му червен дракон размахва криле, вятърът да развява гребена от коса на главата му. Той помнеше вълнението си, когато за пръв път видя как устата на дракона бълва пламъци и как дърветата се пръскат от внезапния огън, превръщайки се мигом в пепел.

Брадок погледна надолу и видя сребърната шир между зелените и кафяви земи на този богат свят. Това бе морето, което прекосиха, след като не много отдавна ограбиха онова друго кралство.

Той потупа с пети дракона си, давайки му знак да се снижи, и той се подчини — сви криле и се спусна рязко надолу. В очите на Брадок морето се уголеми и се разпростря почти до хоризонта и сега той можеше да види тъмните фигури по брега. Това бяха техните кораби, онези, които пренесоха Ордата от другия континент до този. Брадок мразеше корабите. Не обичаше и водата. Но въздуха… това бе нещо прекрасно.

Той прекъсна спускането на дракона и се понесе над корабите. Виждаха се орките, които седяха на пейките по цялата им дължина и дърпаха греблата, които ги задвижваха. Почти в средата на всеки кораб стоеше по един огър, който биеше огромен барабан, орките се трудеха в ритъм, а стабилните им движения придвижваха тъмните кораби обратно в морето.

Брадок спря рязко и завъртя дракона си за последен оглед. Да, беше се оказал прав. Корабите напускаха брега и се връщаха в морето. Но те трябваше да стоят на котва, в случай че Ордата отново има нужда от тях. Защо си тръгваха сега?

Брадок се огледа и забеляза позната фигура на първия кораб. Беше Гул’дан, уорлокът. Както повечето орки, Брадок се страхуваше от него, но вече не. Вече беше ездач на дракони. От какво можеше да се страхува сега? Той завъртя дракона и се спусна към първия кораб. Когато приближи, Гул’дан се обърна към него.

— Защо вземаш корабите? — извика Брадок, махайки с ръка, докато драконът му се изравни с кораба.

Уорлокът изглеждаше объркан и вдигна ръце. Брадок приближи дракона още малко.

— Трябва да върнеш корабите обратно. Ордата е в Лордерон, не на другия край на морето! — извика той.

Гул’дан продължаваше да се прави, че не го чува. Този път Брадок почти качи дракона си върху кораба и се озова едва на около триста метра от уорлока.

— Казах…

Изведнъж Гул’дан протегна ръка и от нея се изстреля зелен лъч, който се удари в гърдите на ездача. Брадок усети силна болка, усети как дробовете му се стягат, сърцето му спира и понечи да си поеме дъх, но и двете спряха да работят. Светът потъмня и Брадок се катурна от седлото си, за малко не уцели кораба и потъна под вълните. Последната му мисъл бе, че поне беше успял да полети.

Гул’дан се усмихна самодоволно, виждайки как тялото на ездача се изгубва под водата. Трябваше да накара глупака да се приближи и да действа бързо, за да може магията му да проработи. Освен това се притесняваше как ще реагира драконът при смъртта на ездача си и внимателно проследи как огромният червен звяр се отдалечава, изправя глава и надава яростен рев, а после размахва криле и се изстрелва в небето. Гул’дан го наблюдава достатъчно дълго, за да се увери, че няма да продължи да кръжи над него, подготвяйки се за атака. После се обърна и отново се загледа във водата, която се вълнуваше покрай носа на кораба.

Но той не видя втората фигура, която се носеше високо над него. Торгус се състезаваше с Брадок, преди приятелят му да забележи корабите и беше видял всичко. Сега той обърна дракона си и се насочи с пълна скорост към Куел’Талас. Зулухед щеше да иска да разбере какво точно се е случило и Торгус подозираше, че ще трябва да отлети с новините към Ордата и може би дори и до самия Дуумхамър.

* * *

Проходите бяха напълно изоставени, както му беше обещано, и Дуумхамър поведе воините си на бърз ход. Той предположи, че закачуленият странник ще удържи на думата си и беше доволен, че се е оказал прав, но все пак пътят си беше опасен. Каменните проходи бяха толкова тесни, че само шепа войници можеха да блокират пътя им. А щом телата започнеха да се трупат, нямаше да могат да преминат по-напред. Затова той нареди на воините си да бързат, предусещайки, че ще се почувства много по-щастлив, когато види планината зад гърба си.

Отне им два дни да преминат заснежените планини и да достигнат до предпланината от другата им страна. През целия път орките не срещнаха нито един човек. Някои от воините дори мърмореха, че са пропуснали възможността да убият нещо за толкова време, но вождовете им ги уверяваха, че и тяхното време ще дойде.

На втория ден редиците на Ордата се изляха от планината. Дуумхамър ги водеше, както винаги, и се спря, за да се полюбува на гледката. Отвъд предпланината се простираше огромно езеро, а водата му блестеше в сребърно-зелено на утринната светлина. От отсрещната му страна се издигаха още планини, разположени леко встрани от линията север-юг. Планините, които орките току-що бяха прекосили, бяха подобни, но се издигаха под ъгъл на изток. Тези нови върхове бяха под ъгъл на запад и заедно двете планински вериги образуваха едно огромно V, а по средата се намираше езерото. А на северния бряг на езерото бе разположен величествен град, ограден със стени.

— Столицата.

Дуумхамър я огледа за миг, после с две ръце вдигна високо чука си и нададе бойния си вик. Воините на Ордата отвърнаха на вика му и скоро хълмовете около тях заехтяха с тяхната ярост, радост и жажда за кръв. Дуумхамър се засмя. Градът щеше да знае, че идват, но след този рев всички щяха да треперят в ботушите си. И Ордата щеше да ги връхлети преди да успеят да се съвземат.

— Към града! — извика Дуумхамър и отново вдигна чука си. — Ще го разбием, а с него и сърцето на съпротивата! Напред, воини! Да отнесем битката при тях, докато бойният ни вик все още отеква в ушите им!

И Дуумхамър се спусна надолу по хълма към долината, сви към центъра, фокусиран върху целта си — огромния град зад каменните стени.

Шестнадесет

— Сър! Сър, орките идват!

Крал Теренас се сепна и вдигна поглед, когато командирът на стражата Морев нахълта в тронната зала.

— Какво? — той се изправи, игнорирайки паникьосаните възгласи на благородниците и обикновените граждани, събрани за среща с него, и даде знак на командира да се приближи. — Орките ли? Тук?

— Да, сър — отговори мъжът.

Морев беше опитен ветеран — воин, когото Теренас познаваше от младините си, и искрено се изненада да го види пребледнял и разтреперан.

— Явно са преминали през планините… прииждат от отсрещния бряг на езерото дори в този миг!

Теренас се втурна напред, задмина командира и излезе от тронната зала. Бързо продължи надолу по коридора към стъпалата, които водеха към най-близкия балкон със стаята за рисуване на съпругата му. Лиан беше там с дъщеря им Калия и придворните дами. Тя го изгледа изненадано, когато той влезе и я подмина, следван плътно от Морев.

Теренас отметна завесите и излезе на балкона… и се спря удивен. Обикновено от тук се виждаше изумителната гледка към планините от другата страна на езерото. Те си бяха там, но зелената ивица, която обикновено се виждаше между водата и скалите, сега бе почерняла и се движеше, сякаш земята се вълнува. Ордата наистина беше тук.

— Как се е случило това? — попита той Морев, който също беше излязъл навън и гледаше напред с отворена уста.

— Сигурно са дошли от Алтерак.

— Защо Перинолд не ги е спрял?

— Сигурно са го надвили, сър — отвърна Морев пренебрежително и дори в състояние на ужас, от отговора му си пролича отношението му към краля и войниците на Алтерак. — Тези планински проходи са тесни и компетентните войски биха могли да задържат Ордата, но не и ако следват некомпетентни заповеди.

Теренас се намръщи и поклати глава. Той споделяше мнението на Морев. Никога не бе харесвал Перинолд, който винаги се показваше като себелюбив интригант. Но Хат, генералът на Перинолд, беше компетентен командир и силен воин. Той би могъл да организира силна защита… Макар че, ако Перинолд му даде заповед, колкото и глупава да е тя, Хат вероятно ще се подчини.

— Изпрати вестоносци до Алтерак — реши накрая той. — И до армията на Алианса и ги уведоми за положението ни. Ще разберем какво точно се е случило по-късно — каза Теренас, без да уточнява, че това изисква първо да оцелеят. — Всичко по реда си. Събери стражите, пусни сирената и прибери всички зад градските стени. Нямаме много време.

Той се загледа в отсрещния бряг на езерото, където мракът вече се прокрадваше по брега и около водата. Не, изобщо нямаха време. До останалите водачи на Алианса бяха изпратени гълъби, както и до последното местоположение на армията на Алианса в Хиндерланда. Един от тези гълъби отлетя право в Стромгард и съобщението бе доставено директно на грубия му господар — Торас Тролбейн.

* * *

— Какво? — изрева Тролбейн, щом прочете съобщението.

Той пиеше бира от тежка дървена халба, но я запрати към отсрещната стена, където тя се пръсна, оставяйки мокра следа от напитката и дребни дървени парчета по пода. — Този глупак! Какво е направил, пуснал ги е да минат ли?

Тролбейн мразеше Перинолд. Те не само че бяха съседи и често спореха за граничните земи, но Тролбейн изпитваше и лична неприязън към него. Перинолд беше прекалено мазен и лицемерен. Дори нагъл, натруфен идиот като него е трябвало да може да спре нахлуваща армия! Не да я спре напълно, може би… Ако Ордата беше толкова многочислена, колкото твърдеше Лотар и последвалите доклади, сигурно е щяла да премине въпреки всичко… но поне е можел да я забави, да нанесе сериозни щети и да предупреди Лордерон достатъчно навреме, за да могат да се подготвят както трябва. Щом орките са вече до езерото, Теренас няма да има време да направи нещо повече от това да прибере хората си зад стените, да затвори портите и да чака първата атака.

Тролбейн се изправи и започна да крачи нервно, без дори да забележи, че все още стиска в юмрук парчето хартия. Той искаше да се притече на помощ на приятеля си, но не беше сигурен дали това е най-доброто решение. Теренас е добър стратег и стражите му са едни от най-добрите по този край, портите му са здрави и надеждни. Със сигурност ще може да удържи първата вълна. Опасността се състоеше в това да позволят цялата Орда да се изсипе от планините и да наводни Столицата с безбройните си воини.

— Проклет да е! — Тролбейн удари с юмрук по стола си, докато минаваше покрай него. — Перинолд е трябвало да ги спре! Трябвало е поне да ни предупреди! Даже той не е толкова прост!

Той замръзна за миг, осенен от друга мисъл. Перинолд никога не е бил особен привърженик на Алианса. Той и Греймейн бяха единствените против създаването му, спомни си Тролбейн. Той си спомни за срещите в Столицата с Лотар, Теренас и останалите. Да. Греймейн подхвърли идеята, но главно защото се хвалеше, че Гилнеас може да смачка всеки, който е достатъчно глупав да нахлуе в земите му. Но Перинолд не харесваше идеята за битка. Тролбейн винаги бе считал съседа си за страхливец, но наподобяващ и побойник — той с радост приемаше предизвикателство, когато бе сигурен, че ще победи, но мразеше да се впуска в битка, в която може да се изложи на риск. И точно Перинолд бе предложил да опитат първо с преговори.

— Този глупак! Този предател и глупак!

Тролбейн ритна стола си толкова силно, че го засили напред по гранитния под. Направил го е, нали? Преговарял е с Ордата! Тролбейн беше сигурен в това. Перинолд не се интересуваше от нищо друго, освен от собствената си кожа. Той с радост би сключил сделка с демони, за да запази себе си и земите си. И точно това бе направил сега. Така всичко се изясни. Как Ордата е преминала планините и никой не е пуснал сирена, как Перинолд не е реагирал и не е предупредил никого. Той ги е оставил да преминат. Вероятно за сметка на някакво обещание за снизхождение или запазване на властта му след войната.

— Р-рааа!

Обезумял от гняв, Тролбейн сграбчи секирата си, която бе закачена на колоната до стола му, и я заби в масата пред себе си, разцепвайки я с този единствен удар.

— Ще го убия! — изрева той.

Воините и благородниците се свиха уплашени и само тяхната реакция напомни на Тролбейн, че не е сам в стаята. И личното му отмъщение ще трябва да почака. Войната бе на първо място.

— Съберете войските — инструктира той сепнатите стражи. — Отиваме в Алтерак.

— Но, сър — отвърна капитанът на стражата, — вече изпратихме половината си войници в армията на Алианса!

Тролбейн се намръщи.

— Е, няма друг начин. Вземете всеки, когото намерите.

— Ще им помогнем ли, сър? — попита един от благородниците.

— В известен смисъл — отвърна Тролбейн, вдигайки секирата си с усмивка. — В известен смисъл.

* * *

Андуин Лотар вдигна визьора си, избърса очите си от потта и прахта с опакото на ръката си и се огледа. В същото време небрежно извади меча си от трупа на един посечен орк и изчисти острието от кръвта и мръсотията по цялата му дължина.

— Този последният ли беше, сър? — попита един от воините му.

— Не знам, синко — отвърна Лотар, без да откъсва очи от дърветата. — Надявам се, но не съм сигурен.

— Колко още от тези същества бродят наоколо? — настоя друг войник, издърпвайки секирата си от орка в краката си.

Малката поляна беше отрупана с тела и не всички бяха на орки. Битката се оказа трудна, а клоните на дърветата бяха твърде нагъсто за грифоните на Уайлдхамър и всичко остана в ръцете на Лотар и хората му. Те победиха, но само защото малката група орки явно се бе отделила от останалите.

— Прекалено много — отвърна Лотар и се усмихна към воините си. — Но вече са по-малко, нали?

Те също се усмихнаха и Лотар се изпълни с чувство на гордост. Някои от тези мъже бяха от Лордерон, други — от Стромгард, един-двама — от Гилнеас и дори Алтерак, а някои бяха дошли с него от Стормуинд. Но през последните няколко седмици бяха загърбили различията си. Сега всички те бяха войници на Алианса и се биеха като братя, и Лотар се гордееше с тях. Ако останалата част от армията се спогаждаше толкова добре, колкото тази група, определено имаше надежда за всички, както по време на войната, така и в мирното време, което се надяваше да последва.

После той долови някакво движение отстрани.

— Пригответе се — предупреди ги той, смъкна визьора си и приклекна, с насочен към посоката на движението меч.

Но фигурата, която се появи от дърветата, не беше орк, а човек, и то един от неговите войници.

— Сър! — извика той, видимо задъхан.

Не изглеждаше ранен, а и мечът му все още висеше от едната му страна.

— Съобщение, сър!

Тогава Лотар забеляза, че мъжът държи парче пергамент в ръка и му го подава.

— Благодаря — каза той, вземайки бележката.

Един от войниците подаде на вестоносеца манерка с вода, която той прие с благодарност. Но Лотар беше зает да разчита думите, написани на малкото парче хартия и войниците около него се притесниха, забелязвайки как водачът им стисва зъби под шлема си.

— Какво има, сър? — попита накрая един от тях.

Лотар вдигна очи, смачка съобщението и го захвърли като неприятно насекомо.

— Проблем ли има?

Лотар кимна, все още осмисляйки информацията, която току-що бе получил.

— Ордата е стигнала до Лордерон — каза тихо той, предизвиквайки възклицания у някои от хората си. — Може дори в този момент да атакуват Столицата.

— Какво можем да направим? — попита загрижено един от мъжете, за когото Лотар помнеше, че е от Лордерон. — Трябва да тръгнем веднага!

Но Лотар поклати глава.

— Прекалено сме надалеч — отвърна натъжено той. — Никога няма да успеем да стигнем там навреме.

Той въздъхна.

— Не. Трябва да довършим работата си тук и да се уверим, че орките, които оставиха в Хиндерланда, са мъртви или прогонени. Не можем да позволим на Ордата да затвърди положението си тук и да се разпростира накъдето реши из целия континент.

Мъжете му кимнаха, макар че не изглеждаха доволни от идеята да се лутат из гората в търсене на заблудени орки, докато приятелите и семействата им се изправят срещу останалата част от Ордата сами. Лотар не можеше да ги вини.

— Туралиън и армията на Алианса вече са на път — успокои ги той и неколцина войници го изгледаха обнадеждени. — Той ще помогне на защитата на града.

Лотар стисна меча си.

— И когато приключим тук, ще поемем към Столицата и ще пометем всички орки, които са успели да се измъкнат от атаката му.

Войниците аплодираха думите му и Лотар се усмихна, въпреки че все още чувстваше хлад. Той знаеше, че са доволни от идеята да помогнат след като свършат тук и че Алианса ще постигне победа и за тях ще остане само довършителната чистка. И се надяваше всичко да е толкова лесно.

— Достатъчно се разсейвахме — каза той на хората си, след като ги остави да отдъхнат няколко секунди. — Сега да се уверим, че наоколо няма други орки и да се връщаме към Еъри Пийк за прегрупиране.

Войниците покорно кимнаха, вдигнаха оръжия и се подредиха. Вестоносецът се присъедини към тях. Лотар тръгна начело и заедно отново изчезнаха сред дърветата.

* * *

— Идват!

Крал Теренас погледна надолу и се намръщи. Ордата беше прекосила езерото и вече бързо напредваше към градските стени. Зорките стрелци бяха докладвали, че са построили груби мостове, но от тук изглеждаше така, сякаш просто са се нароили във водата като мравки. Той все още се дивеше на числеността им. А от укреплението, в което се намираше, можеше да види, че са огромни зверове, масивни колкото най-едрите мъже, но по-широки, с по-мощни мускули и големи страховити глави. Теренас не забеляза никакви обсадни оръжия, освен един дебел ствол, който явно възнамеряваха да използват като таран. Орките носеха неща, които той взе за огромни чукове, секири и дебели мечове и бе сигурен, че имат и въжета и куки.

Е, стените на Столицата бяха повече от стабилни. Никой не бе успявал да разбие защитата й и Теренас смяташе да продължи традицията.

Но, разбира се, не бяха успели да се подготвят напълно. Хората лесно се прибраха зад стените, понеже повечето така или иначе живееха там. Имаше известни проблеми с добитъка и някои животни просто бяха оставени на съдбата им, както и всичко останало, с изключение на най-дребните ценности, които хората можеха да вземат със себе си. Стражите се постараха да приберат всички, преди да затворят и заключат портите, но повечето хора бяха побягнали единствено с дрехите на гърба си и каквито инструменти или други дреболии имаха под ръка. Домовете им със сигурност щяха да бъдат разрушени и Теренас знаеше, че ще отнеме време да бъдат възстановени. И то, при положение че успееха да отблъснат орките и да отворят отново портите на града.

Той огледа укрепленията, където стражите и войниците стояха в бойна готовност. Толкова малко хора отбраняваха такива масивни стени! Но повечето от войниците му бяха последвали Лотар и останалата част от Алианса. Не че Теренас съжаляваше за решението си. Ордата трябваше да бъде спряна и Лотар се нуждаеше от всеки войник, който можеше се включи в армията му. Разбира се, той не очакваше орките да нахлуят тук, определено не и без Алианса, който или да блокира марша им, или да ги атакува в гръб, за да помогне на защитата на града. Но дори Столицата да бъде завладяна, за да може Алианса накрая да победи, цената щеше да е нищожна.

Това обаче не означаваше, че Теренас обмисля да се предаде. Той отново погледна надолу и прецени, че орките са вече достатъчно близо. От тук можеше да види бивниците им, пискюлите, костите и медалите, които висяха около вратовете, ръцете и главите на много от тях, явно трофеи от предишни битки. Е, за тях тази битка щеше да бъде по-трудна от предишните. Каквото и да се случеше, Ордата щеше да я запомни.

— Горещо олио! — извика Теренас и напред по линията Морев и останалите кимнаха.

Те издигнаха огромните котли над укрепленията и изляха горещото олио пред градските стени. Първите орки вече почти бяха стигнали до стените и олиото се изля право върху тях. Мнозина закрещяха от болка заради изгарящата им кожа и цялата челна редица се строполи и се загърчи на земята. Няколко орки успяха да се изправят, но повечето останаха на място.

— Пригответе още олио! — заповяда Теренас и хората му се засуетиха около тежките котли, които трябваше да повдигнат с пръти и да отнесат за повторно напълване.

Пълненето им щеше да отнеме време, както и сгорещяването и пренасянето им обратно до укрепленията, но Теренас се съмняваше, че орките бързат за някъде. Тази битка нямаше да свърши скоро. По-скоро щеше да се окаже дълга обсада и, слава на Светлината, хората разполагаха с достатъчно запаси от храна и вода за няколко седмици. Олиото щеше да свърши след още едно-две заливания, но то беше само за начало на защитните действия. Теренас имаше още какво да покаже на тези нагли орки, които смееха да атакуват дома му.

* * *

Торас Тролбейн крачеше пъргаво из планината като някоя местна планинска коза, а тежките му подковани ботуши намираха сигурна опора в грубия сив гранит. Хората му го следваха неотлъчно и всеки един от тях имаше опит както с планинските условия, така и в битка. Стромгард беше планинско кралство и хората тук се учеха да изкачват скалите и върховете още от деца.

Пред тях се показа първият проход на Алтерак. Тролбейн вече можеше да види фигурите, които се придвижваха по натрупания сняг — едри, тежки фигури, които маршируваха уверено, но тромаво. Явно орките на Ордата не бяха свикнали с такива височини и върхове. Самите проходи бяха внимателно изсечени в скалите точно за такива неопитни хора така, че да могат да търгуват и пренасят новини между Алтерак и съседите на Стромгард в по-ниските части.

Тролбейн и хората му нямаха нужда от подобни удобства. Те предпочитаха да изкачват върховете както си пожелаят, вместо да се ограничават по тесните пътеки, като тази, която се простираше пред тях. Проходите позволяваха много лесно блокиране, както и засада.

Тролбейн даде знак на хората си и приклекна със секира в ръка.

— Още не, още не… Сега!

Той скочи от ръба на скалата и се приземи стабилно точно между двама нищо неподозиращи орки. Секирата му проблесна и моментално отсече главата на единия, а при обратното си движение се заби в гърлото на втория. И двамата се сгромолясаха, а орките от двете им страни се олюляха и заръмжаха, вдигайки оръжия. Но тогава четирима от воините на Тролбейн се спуснаха точно пред тях, по двама от двете им страни и ги посякоха. После наскачаха още войници и атакуваха орките, следващи вече падналите си събратя. За няколко минути бяха повалени дузина орки, а телата им препречиха прохода.

Тролбейн и хората му събраха труповете, които вече се бяха сковали от студа, на една купчина, която се издигна до върха на прохода. После остави десет от войните си да наблюдават импровизираната блокада и пое с останалата част от хората си обратно към скалите.

— Много добре — каза им Тролбейн, докато се насочваше на север. — Този проход го оправихме.

Следващият се намираше на по-малко от час път. Той също се оказа пълен с орки и беше атакуван по същия начин. Тролбейн виждаше, че орките са страховити воини, едри и силни, но нямаха никакъв опит в студените планини и не бяха свикнали някой да им изскача изневиделица. Хората се справиха с втория проход толкова лесно, колкото с първия, а след това и с третия. Четвъртият обаче се оказа малко по-труден, защото беше по-широк — през него можеха да минат четирима мъже наведнъж или трима орки, и Тролбейн и войниците му трябваше да скачат по четирима. Но не след дълго успяха да блокират и този проход, а след това го затрупаха с големи камъни, които го направиха напълно непроходим.

Петият проход беше чист, или поне от орки. Там Тролбейн откри войници, облечени в оранжевите цветове на Алтерак, които бяха разположени както над, така и вътре в самия проход.

— Стойте! — извика един от войниците, който ги забеляза и насочи копието си към тях. — Съобщете имената и причината да сте тук!

Още няколко войници изтичаха при него за подкрепление.

— Торас Тролбейн, крал на Стромгард — отвърна покорно Тролбейн.

Той погледна гневено към войниците, макар да знаеше, че просто следват заповеди.

— Къде е Перинолд?

— Кралят е в двореца си — отговори надменно войникът. — А вие нарушавате границите.

— Ами орките? — попита Тролбейн. — Те нарушават ли ги, или са ваши гости?

— Орките няма да преминат от тук — обади се друг войник. — Ще защитим прохода с живота си!

— Чудесно — каза Тролбейн. — Само че те няма да минат точно през този проход. Движат се по другите четири южно от тук.

Войниците се сепнаха.

— Беше ни заповядано да дойдем тук — каза единият от тях, който изглеждаше объркан. — Казаха ни, че орките ще минат от тук.

— Е, няма да го направят — сопна се Тролбейн. — За щастие хората ми в момента блокират другите проходи, но мнозина вече са преминали. Стигнали са до Лордерон.

Единият от войниците беше по-възрастен, явно беше ветеран, и лицето му пребледня. Точно на него Тролбейн зададе следващия си въпрос.

— Къде е Хат?

— Генерал Хат е при следващия проход с по-голямата част от войските ни — отвърна войникът. После се замисли за миг и продължи: — Мога да ви заведа до там.

Тролбейн знаеше пътя, но реши, че ще е по-лесно да се добере до Хат, ако има ескорт. Затова той кимна и даде знак на мъжете си да го последват след войника на Алтерак.

Отне им още един час да достигнат прохода. Този беше най-широкият от всички в Алтерак и през него лесно можеха да минат две каруци, без да се опрат в стените. Затова и бе напълно логично повечето войници да бъдат позиционирани тук. Но само ако орките се движеха на север, а не на юг. Тролбейн откри Хат, който говореше с няколко офицери и изчака войникът, който го беше довел до тук, да отдаде чест на генерала си.

— Генерал Хат, сър! — извика мъжът. — Имате посетители от Стромгард, сър!

Хат вдигна поглед и разпозна Тролбейн.

— Благодаря, сержант — каза той и се отправи към тях, връщайки поздрава на ветерана.

— Ваше Височество — каза мрачно той и кимна.

— Генерале.

Тролбейн винаги беше харесвал генерала. Той беше стабилен воин и добър тактик, както и добър човек. Никога не бе обичал да се бие с него и се надяваше този път да не се наложи.

— Орките се изливат през южните ви проходи — заяви той. — Засега сме ги блокирали.

Хат пребледня.

— Южните проходи? Сигурен ли сте?

Той махна с ръка, когато Тролбейн кимна.

— Разбира се, че сте. Но защо? Кралят лично ми каза, че ще минат от север, не от юг. Затова ни нареди да пазим тези проходи.

Тролбейн се огледа. Никой от войниците на Алтерак не можеше да го чуе, но той все пак снижи глас.

— Вие сте добър войник и чудесен командир, Хат — каза спокойно той. — Но винаги сте били ужасен лъжец. Знаехте, че са се насочили на юг, нали?

Генералът на Алтерак въздъхна и кимна.

— Перинолд е успял по някакъв начин да преговаря с Ордата — призна той. — Свободно преминаване срещу защита.

Тролбейн кимна. Точно така и подозираше.

— И вие се съгласихте? — попита той.

Хат се вцепени.

— Изправени сме пред пълно заличаване! — отвърна остро той. — Можеха да ни разгромят и да избият всичките ни хора! И нямаше кой да ни помогне!

Той поклати глава.

— Перинолд предпочете да защити Алтерак преди всичко. Решението му може да не е почтено, но спаси живота на много хора!

— Ами живота на хората в Лордерон? — попита тихо Тролбейн. — Те ще загинат, защото вие сте позволили на Ордата да премине безпрепятствено.

Хат го изгледа гневно.

— Те са войници! Познават рисковете! Ордата щеше да избие семействата ни, децата ни! Не е същото!

Тролбейн кимна и сякаш почувства съчувствие към по-стария мъж.

— Не, не е — съгласи се той. — А вашата вярност към хората ви е похвална. Но, ако Ордата завладее Лордерон, ще може да контролира целия континент. Защо си мислите, че ще сте в безопасност тогава?

Хат въздъхна.

— Не знам — призна той. — Техният водач е дал дума на Перинолд, но не съм сигурен дали може да се има доверие на такова същество.

Той поклати глава.

— Казах на Перинолд, че трябва да удържим клетвата си към останалите нации, но той я отхвърли. Заклел съм се във вярност към него и трябва да му се подчиня. Освен това помислих, че може би е прав и това може да е единственият ни шанс да оцелеем.

Той се намръщи.

— Но оцеляването на расата ни е по-важно от оцеляването на едно кралство. И, ако нямаме чест, значи нямаме нищо.

Той изправи брадичка и лицето му придоби строго изражение.

— Е, аз ще възстановя тази чест — заяви той, обърна се извика на войниците си. — Ефрейтор! Събери хората ни! Всички незабавно да се насочат към южните проходи! Ще подкрепим другарите си от Стромгард. Ще защитим проходите си и ще отблъснем оркската Орда!

— Но, сър… — понечи да възрази един от войниците, но Хат му се развика.

— Веднага, войнико! — изрева той, а офицерът бързо отдаде чест и се затича да изпълни заповедта.

Хат се обърна към Тролбейн.

— Той е в замъка — каза тихо генералът. Нямаше нужда да обяснява за кого говори. — Личната му охрана също е там, но те са само двайсетина. Мога да го извикам.

Но Тролбейн поклати глава.

— Нямаме време да се занимаваме с него сега. Освен това, ако отида аз, ще се приеме като нападение — отбеляза той. — Ако отидеш ти, ще означава измяна.

Той се намръщи.

— Ще оставим Алианса да реши въпроса с Перинолд по-късно. Сега от значение е само да блокираме Ордата.

Генералът кимна.

— Благодаря.

После се обърна и се присъедини към офицерите, които събираха войниците.

* * *

— По дяволите, закъснели сме! — Туралиън дръпна юздите и се загледа към долината надолу.

Бяха яздили бързо — той, Кадгар и цялата кавалерия, а пехотата маршируваше зад тях. Струваше им се най-добре да минат през предпланината на Хартглен и да излязат северно от Столицата, за да могат да се спуснат надолу към широката равнина зад града, където се намираха главните порти. Сега не беше сигурен дали тази позиция си е струвала допълнителното време за път.

Туралиън се надяваше и да успее да събере още помощ от Торас Тролбейн, но Стромгард беше твърде далеч от пътя им. По едно време се замисли да промени маршрута, но новината, че Ордата е преминала през планината преди тях, го накара да бърза още повече. Трябваше да стигнат до Столицата навреме!

Но сега той стоеше на върха на планината и се взираше към долината, която водеше до Лордерон и езерото под него, и осъзна, че се е провалил. Ордата вече беше там, пръсната сред долината, и обграждаше гордия град като нападали есенни листа около дърво.

— Не са пробили стените — отбеляза Алериа, която стоеше до него.

Тя и останалите елфи — воини и рейнджъри — лесно поддържаха темпото на конете. Тя и Лор’темар Терън бяха избързали напред, за да видят какво им предстои.

— Не е късно да им помогнем.

— Права си — призна Туралиън, преглъщайки разочарованието си, за да прецени по-внимателно ситуацията. — Тази битка още не е загубена и Столицата ни няма да падне.

Той потърка брадичката си.

— Може дори всичко да се развие в наша полза — каза спокойно той, замисляйки се по-задълбочено. — Ордата още не знае, че сме пристигнали и може да ги приклещим.

Той се намръщи.

— Но трябва да съобщим на Теренас, че сме тук. Ще можем да координираме атаката, а той трябва да се успокои, че не сме го изоставили.

Терън кимна, оглеждайки масата орки, които гъмжаха долу.

— Добър план — съгласи се той. — Но как предлагаш да стигнем до града? Никой няма да може да премине през тези воини, дори и елф.

Алериа кимна.

— Ако имаше гора, можеше и да успея — призна тя. — Но от тук има само открито пространство и няма условия за прикритие. Би било самоубийство.

Кадгар, който спря коня си от другата страна на Туралиън, им се усмихна.

— Аз мога да премина — увери ги той и се засмя, виждайки израженията им. — С малко помощ — добави той, поглеждайки към ниската татуирана фигура, която пристъпи върху скалите до тях.

* * *

— Сър!

Теренас вдигна очи към войника, който викаше и сочеше отвъд стените. Той помисли, че орките се събират за следваща атака и проследи ръката му, но войникът сочеше по-скоро нагоре, отколкото надолу. Теренас се загледа и почти ахна на глас, виждайки тъмната фигура, която летеше към тях.

— Стрелци, готови! — извика той, без да отделя очи от фигурата. — Изчакайте сигнала ми.

Имаше нещо странно в нея. Защо им беше да изпращат един летец, след като долу пред стените са се събрали хиляди? Разузнавач ли беше? Или шпионин? Или нещо друго?

Стрелците заеха позиции, вдигнаха лъкове и зачакаха. Формата се приближаваше. Сега Теренас можа да види, че е грифон, макар и доста по-див и прелестен, отколкото си го бе представял, съдейки по хералдическите символи. На слънчевата светлина перата му блестяха в златисти, виолетови и червени нюанси, а страховитата му птича глава се оглеждаше с широки златни очи. На гърба му имаше човек, който държеше юзди, и седи на седло, сякаш язди кон.

Ездачът беше голям, но не колкото орк. И беше облечен в дрехи, доста по-покрит от зеленокожите воини пред стените. Теренас продължаваше да се взира, а когато забеляза виолетовите одежди, дори си отдъхна. Това не беше броня, а роба, и това означаваше само едно нещо.

— Свалете оръжия! — провикна се той към стрелците. — Това е магьосник от Даларан!

Грифонът се спусна към тях, размахвайки мощни криле и се озова над главите им. Той продължи да кръжи, а стрелците отново се обърнаха към орките отдолу. Ездачът явно търсеше място, където да се приземи, и накрая се насочи към близката кула в ъгъла, където имаше широка кръгла площадка за котли, балисти и сигнални огньове. Теренас се запъти натам, следван от Морев, и стигна до кулата точно когато грифонът се приземи и сви криле.

— Е, добре че не съм забравил как се лети — отбеляза ездачът, прехвърли единия си крак и скочи от седлото.

— Благодаря ти — Теренас го чу да прошепва на грифона, който изграчи в отговор на думите му.

После магьосникът се обърна и Теренас го разпозна по късата бяла брада.

— Кадгар! — каза той, протягайки ръка да се здрависа с него. — Какво правиш тук, и то с такова същество?

— Нося ви добри новини — отвърна привидно старият магьосник и се усмихна.

Той изглеждаше уморен, но все пак добре.

— Туралиън и войските му са точно от другата страна на долината — започна той.

После прие с благодарност манерката с вода, която Морев му подаде, и бързо отпи една глътка.

— Ще атакуваме Ордата в гръб и ще ги отдалечим от вас.

— Чудесно! — Теренас плесна с ръце, зарадван за пръв път от няколко дни. — С армията на Алианса ще можем да атакуваме от двата фронта и ще притиснем орките между нас!

— Такъв е и планът на Туралиън — съгласи се доволно магьосникът. — Кърдран ми позволи да използвам грифона му, за да дойда да координираме действията си. Много се радвам, че все още пазя познанията за езда, които Медив ми даде.

— Ела — каза Теренас. — Хората ми ще се погрижат за грифона. Ще му дадат вода и съм сигурен, че ще намерят с какво да го нахранят. Да поговорим за плановете на сър Туралиън и да решим как да накараме орките да се разкайват, че са посмели да вдигнат оръжия срещу града ни.

* * *

— Атака!

Туралиън поведе с насочен напред чук, пришпори коня си, изскачайки от водата на брега, и се спусна към многобройната оркска армия. Много от орките напредваха към градските стени, които все още бяха надалеч от цялата им жестокост, и само неколцина дочуха звука от копита и се обърнаха назад. Един понечи да отвори уста и да извика, но чукът на Туралиън уцели точно челюстите му, разби ги и му пречупи врата. Оркът се свлече, а конят на Туралиън го стъпка.

Зад него яздеше кавалерията, а след тях маршируваше пехотата и вече бяха прекосили долината северно от града. Войниците напредваха към Ордата, която се обърна да ги посрещне.

И тогава започнаха да се изстрелват балистите, а над орките заваля дъжд от стрели и камъни.

Туралиън поведе конниците си срещу челните оркски редици, премина през тях, заобиколи ги и се върна обратно. После защитниците на града атакуваха втори път.

Орките вече се суетяха и не знаеха какво да правят. Когато се обърнеха към града, войниците на Алианса ги удряха в гръб. Когато се обърнеха към тях, градската защита ги атакуваше. Предстоеше им да пробият градските стени и още не можеха да се скрият в Столицата, но не можеха и да стигнат до езерото и да се изтеглят в планините, без да пробият през армията на Алианса. Накъдето и да се обърнеха орките, умираха.

Но Ордата можеше да си позволи големи загуби. Редица огромни оркски воини пристъпи напред с вдигнати оръжия и Туралиън се принуди да нареди на конниците да отстъпят. Елфските стрелци обсипаха орките със стрели и повалиха много, но местата им мигновено се заеха от нови попълнения. Орките започнаха да се нахвърлят срещу войниците на Алианса, принуждавайки ги да отстъпят или да бъдат премазани от тежките им тела, и стъпка по стъпка Туралиън бе изблъскан към водата. Щом ги отдалечиха достатъчно, останалата част от Ордата отново се фокусира върху обсадата на града. Те атакуваха стените и бързо изтощиха запасите от горещо олио и камъни и всичко, което хората можеха да хвърлят върху тях.

Балистите не можеха да се насочват към някой, който е до стената, защото щяха да нанесат по-големи щети на самата стена и орките вече можеха спокойно да започнат да се изкачват нагоре и да блъскат портите. Засега портите удържаха, но понасяха тежки удари. Оркските воини достигнаха укрепленията и се изтегляха доволни нагоре. Повечето от тях бяха спрени и пронизани или отблъснати веднага, след като стигнеха ръба и преди да успеят да се прехвърлят от вътрешната страна. Но някои все пак прескочиха вътре и започнаха да атакуват стражите, което доведе до хаос и празнини в защитата на стените. Първата вълна, която изкачи стените, загина, но следваха още и сега телата се трупаха и предоставяха на орките известно прикритие, докато се катерят нагоре. Те стъпваха по-стабилно и успяваха да приготвят оръжията си за атака на стражите.

— Нищо не се получава! — извика Кадгар към Туралиън, когато двамата изтеглиха конете си на един груб мост, който явно орките бяха построили. — Нямаме достатъчно хора, за да ги победим така! Трябва да опитаме нещо друго!

— Имаш ли някакви предложения? — отвърна Туралиън, отблъсквайки един връхлитащ орк с чука си. — Не можеш ли да използваш магията си срещу тях?

— Да, но няма да има голяма полза — отговори Кадгар, забивайки меча си в орка, който се беше приближил до него.

— Мога да ги убивам, но само по няколко наведнъж. Мога да призова буря, но това няма да помогне и ще ме изтощи напълно.

Туралиън кимна.

— Да съберем хората си обратно от другата страна на езерото и да пазим моста! — предложи командирът, размахвайки чука си, дори докато използва щита си, за да изблъска някакъв орк във водата. — После ще почакаме, докато изгубят интерес към нас, и ще ги атакуваме отново в гръб.

Кадгар кимна, но бе твърде зает, за да отговори. Надяваше се този план да проработи. Иначе Ордата просто щеше да изгори моста и да продължи да руши градските стени, докато ги събори. А щом паднеха стените, щяха да нахлуят в града и нищо нямаше да може да ги спре. Кадгар беше виждал как орките завладяват цял град… Стормуинд. И не искаше да вижда същото отново.

* * *

— Портите започват да поддават!

Теренас поклати глава, сякаш това щеше да спре виковете. Но той бе твърде зает да пази себе си. Един орк бе изкачил стената недалеч от мястото, където той стоеше и наблюдаваше битката долу, и сега се приближаваше към него. Усмихваше се широко, показвайки острите си бивници, и размахваше тежкия си боен чук. Теренас неохотно вдигна един захвърлен меч, осъзнавайки с болка, че не е добър воин.

Някой се появи до него и той с облекчение разпозна Морев. Командирът на стражата носеше дълго копие и го засили към орка, принуждавайки го да отстъпи назад.

— Трябва да отидете да видите портите, сър — каза спокойно той, замахвайки отново към орка. — Аз ще се справя тук.

Теренас забеляза, че от другата страна на орка приближават още няколко стражи, двама от които също въоръжени с копия. Той осъзна, че вече не е нужен тук, с облекчение остави меча и се обърна. Промъкна се по няколкото стъпала, които водеха до една малка оръжейна, и от там пое по тясната пътека покрай стената. Тя завършваше с ниско стълбище и той се изкачи отново до укрепленията, но сега вече бе точно над главните порти.

Той чуваше мощните удари още преди да стигне до ръба на укреплението. Те разтрисаха камъните и караха зъбите му да тракат. Теренас погледна надолу и видя, че орките блъскат по портите с един дебел дънер. Дори от тук си личеше, че целите се тресат при удара.

— Подсилете портите — заповяда той на лейтенанта, който стоеше наблизо. — Вземи няколко мъже и подсигурете портите.

— С какво, сър? — попита младият офицер.

— С каквото намерите — отвърна Теренас.

Той се загледа отвъд стените към безбройните орки, които се бяха събрали да превземат града му. Отвъд тях забеляза метален блясък по моста и разбра, че Туралиън и хората му са се оттеглили настрани, за да обмислят следващия си ход. Теренас само се молеше да се окаже добър.

Седемнадесет

— Пипнахме ги! — извика един орк и Дуумхамър се усмихна доволно.

Той вече предвкусваше победата! Градските стени все още удържаха, независимо колко воини се хвърляха срещу тях, но портите бяха започнали да поддават от непрестанното блъскане. И щом се отворят, орките ще наводнят Столицата. Ще разбият защитата й и ще плячкосат града. Установявайки база тук и в елфската гора, те ще могат бързо да се разпрострат във всички посоки на континента, отблъсквайки човеците към брега, а от там — в морето. И земята ще принадлежи на Ордата. Войната ще свърши и най-накрая ще могат да започнат нов живот.

Само огрите да бяха тук, мислеше си Дуумхамър, докато се подпираше на чука си и наблюдаваше как воините му за пореден път удрят по упоритите дървени порти на града. Огромните същества щяха да могат да прескочат стените и може би дори да пробият дебелия камък с боздуганите си. Той се чудеше защо Гул’дан и Чо’гал още не са довели клановете си тук. Беше се придвижвал бързо през планините, но въпреки това вече трябваше да са пристигнали.

— Дуумхамър!

Той вдигна поглед и видя един от воините си, който сочеше към небето. Още грифони? — предположи той и се намръщи. Пернатите същества се бяха оказали смъртоносни както в горите на Хиндерланда, така и при Куел’Талас. Досега беше виждал само няколко, а тук се появи един, който долетя до замъка, но не се включи в битката. Въпреки това той стоеше нащрек. Джуджетата Уайлдхамър бяха силни и упорити, грифоните им — бързи, а стормхамърите им бяха смъртоносни колкото и оркските бойни чукове. Тези врагове не трябваше да се подценяват заради по-малките им размери и, ако сега идваха повече от тях, орките трябваше да са готови.

Но тъмната форма, открояваща се в небето, продължаваше да се уголемява. Вече се виждаше, че е по-издължена и гъвкава от грифон, а Дуумхамър дочу радостните възгласи на хората си, когато огромната сянка падна върху тях. Дракон! Това беше хубава новина! Масивният звяр можеше да избълва огън срещу стените и да ги прочисти от защитниците на града. Столицата вече им падна в ръцете!

Драконът се приземи до езерото и веднага от гърба му скочи един едър орк. Дуумхамър на мига се запъти към него, премятайки чука на гърба си.

— Къде е Дуумхамър? — питаше ездачът. — Трябва да говоря с него!

— Тук съм — отвърна Дуумхамър, а воините бързо се отдръпваха, за да му направят път. — Какво има?

Ездачът се обърна към него и Дуумхамър си спомни, че го е виждал и преди. Той беше един от любимците на Зулухед — мощен воин, който според докладите е бил един от първите, посмели да оседлаят все още дивите дракони. Торгус, да — това бе името му.

— Нося съобщение от Зулухед — заяви Торгус, а на лицето му бе изписано странно изражение.

Дуумхамър долови гняв и объркване, и може би срам, и дори страх.

— Говори — отвърна Дуумхамър и пристъпи по-близо до него, навлизайки в обсега на опашката на дракона, която бе завита на бойното поле.

Останалите орки наоколо разбраха предупреждението и се отдалечиха, за да ги оставят насаме.

— Става въпрос за Гул’дан — започна Торгус.

Той беше едър орк, висок почти колкото Дуумхамър, но не смееше да го погледне в очите.

— Избягал е.

— Какво?

Сега Дуумхамър разбра на какво се дължи страха, изписан на лицето на ездача. Собствената му кръв завря, а ръцете му стиснаха дръжката на чука толкова силно, че се чу изскърцване.

— Кога? Как?

— Скоро след като тръгнахте — призна Торгус. — Чо’гал е с него. Тръгнали са с клановете Туайлайт Хамър и Стормрийвър. Натоварили са се на корабите и плават на юг.

Сега той вдигна очи и страхът бе заменен от гняв.

— Един от другарите ми го забеляза и се спусна към тях, за да ги пита накъде отиват. Гул’дан го уби с гнусната си магия. Видях всичко с очите си! Исках да тръгна след тях, но трябваше да информирам и Зулухед. Той ми заповяда да дойда веднага при вас.

Дуумхамър кимна.

— Правилно си постъпил — каза той. — Ако Гул’дан е убил другаря ти, сигурно не би се поколебал да убие и теб, а при това положение нямаше да узнаем за предателството му.

Дуумхамър изпъна устни около големите си зъби в злорада усмивка.

— Проклет да е! Знаех си, че не може да му се вярва! А сега е взел и корабите!

— Можем да долетим до тях — предложи Торгус. — Зулухед каза, че ще подготви останалите ездачи на дракони. Можем да изпепелим корабите заедно с всички на борда им.

Дуумхамър се намръщи.

— Да, но само ако успеете да се приближите достатъчно. Магията на Гул’дан е силна, а и Чо’гал е мощен маг — той заби чука си в земята. — Знаех си, че тези олтари ще ни докарат проблеми. И му позволих да превърне огрите в нови воини, които да попълнят редиците ни.

Дуумхамър захапа силно устната си, с което искаше да се накаже за собствената си глупост. Той бе толкова ентусиазиран от новите оръжия за войната с човеците, че бе игнорирал инстинктите си, които му напомняха, че уорлокът действа единствено в своя полза. Торгус все още чакаше заповедите му, но двамата се обърнаха към тичащия към тях орк. Това беше Тарбек, младият заместник на Дуумхамър. Той спря точно зад опашката на дракона, която помръдваше нервно.

— Да?

— Има проблем — заяви направо Тарбек. — Планините са блокирани.

— Какво?

Дуумхамър се обърна и се загледа отвъд дракона към планините Алтерак. Определено можеше да види, че прииждащият от южните проходи тъмен поток, е спрял.

— Какво се е случило?

Тарбек поклати глава.

— Не знам — отвърна той. — Но никой не може да премине през проходите. Изпратих разузнавачи да проверят положението, но така и не се върнаха.

Изражението му ясно показваше, че вече е трябвало да се върнат.

— Проклятие! — изскърца със зъби Дуумхамър. — Този човек ни е предал! Знаех си, че не може да се вярва на човек, който би продал собствената си раса!

И все пак си мислеше, че закачуленият мъж е твърде страхлив, за да му се противопостави. Или Алианса е оказал силен натиск, или са го заплашили с нещо по-страшно от властта на Ордата… Или са разбрали за предателството му и са го отстранили от позицията, която му е позволявала да контролира проходите. Да, най-вероятно беше последното. Мъжът изглеждаше прекалено ентусиазиран да преговаря, за да се отказва в такъв момент, особено след като воините на Ордата бяха толкова близо. Сигурно е бил заловен и отстранен и сега някой друг контролира планинския регион. Това обаче не променяше положението.

— Колко орки са блокирани там? — попита той.

Тарбек сви рамене.

— Не може да се каже — отвърна той. — Но поне половината клан, ако не и повече.

Той се огледа.

— Все още имаме много хора тук — каза той. — И щом Гул’дан и другите пристигнат, ще разполагаме с повече.

Дуумхамър се изсмя горчиво, все още замаян от новините.

— Другите! Другите няма да дойдат!

Тарбек го изгледа с изненада.

— Гул’дан ни е предал — съобщи Дуумхамър на заместника си, едва изричайки думите. — Взел е корабите и двата клана и сега плава в Голямото море.

— Но защо? — попита Тарбек, искрено изумен. — Ако изгубим войната, всички ще останем без дом, включително и той самият.

Дуумхамър поклати глава.

— Войната никога не е била негов приоритет.

Мислите му го отнесоха назад във времето, когато разговаря с Гул’дан в Стормуинд.

— Той е открил нещо изключително мощно — припомни си той. — Нещо, което ще го направи толкова силен, че няма да има нужда от подкрепата на Ордата.

— Какво ще правим? — попита Тарбек и се загледа към града. — Може да се окаже, че не разполагаме с достатъчно воини, за да го превземем сега.

Дуумхамър не посмя да погледне натам, но знаеше, че заместникът му е прав. Градът се оказа по-стабилен от очакваното, а защитата му — много по-сериозна. Атаката в гръб от армията на Алианса също ги изненада и значително намали броя им. А сега вече не можеха да очакват и подкрепление.

Но това не бе единствената му тревога. Не стигаше, че Гул’дан го е предал, но беше отвел и два клана със себе си. Те поставяха собствените си цели пред Ордата, собствените си егоистични желания пред нуждите на народа си. Точно това бе принудило Дуумхамър да убие Блекхенд и да поеме властта. И той се бе заклел да изкорени покварата и да възстанови честта на хората си. Това предателство не можеше да бъде оставено безнаказано. Независимо от цената. Или от самия него.

— Ренд! Мейм! — изрева Дуумхамър.

Братята Блекхенд го чуха и бързо се отзоваха, явно разбирайки от тона му, че въпросът не търпи отлагане.

— Насочете се с клана Блек Туут Грин на юг — заповяда Дуумхамър, спомняйки си маршрутите от картите, които разузнавачите му бяха нарисували с помощта на троловете. — Върнете се надолу по езерото, минете през Хилсбрад и поемете към морето. Гул’дан е избягал, но не може да е натоварил двата си клана на всички кораби. Останалите трябва да са още на брега.

Той се намръщи, оголвайки бивниците си.

— Настигнете ги и ги избийте до един, и изхвърлете труповете им в морето.

— Но… този град! — запротестира Ренд. — Войната!

— Става дума за честта на народа ни! — изрева Дуумхамър и вдигна чука си в готовност да нападне вожда, който би посмял да оспори заповедта му.

— Не можем да им позволим да останат безнаказани! — той изгледа гневно братята Блекхенд. — Приемете го като възможност да възвърнете честта си.

После той си пое дълбоко дъх и се опита да се успокои.

— Ще поведа бавно клана си на юг и ще блокирам опитите на Алианса да попречи на прехода ви. Ще опустошим земята по пътя си и ще пазим пътя до града открит. По-късно ще се върнем пак — увери ги той — и ще довършим започнатото.

Дуумхамър всъщност имаше известни съмнения за това. Сега бяха сварили града неподготвен. Но това нямаше да се повтори.

Орките Блекхенд кимнаха, макар че не изглеждаха особено доволни.

— Както кажете — съгласи се Мейм и заедно с брат си се затичаха да предадат заповедта на воините си.

Дуумхамър се обърна към Торгус, който чакаше наблизо.

— Предай на Зулухед да изпрати всички дракони към Голямото море — инструктира той ездача. — Отлитай колкото можеш по-бързо. Ще получиш шанс да отмъстиш за смъртта на другаря си.

Торгус кимна с усмивка при мисълта за отмъщение. Обърна се към дракона си и изчака Дуумхамър да отстъпи назад, за да може огромното същество да разпери масивните си криле и да полети. Дуумхамър се загледа след тях и отново заскърца със зъби, а ръцете му трепереха от шок и гняв. Беше толкова близо! Още най-много един ден и градът щеше да е негов! Сега тази възможност им се изплъзна. Шансовете им да спечелят войната станаха нищожни. Но на първо място бе честта.

Рицарят на смъртта Терън Горфийнд стоеше наблизо и Дуумхамър тръгна към него.

— Ами ти, разлагащ се труп? — подвикна Дуумхамър на съществото. — Ти следваше Гул’дан, но той ни предаде. Ще го последваш ли сега?

Немъртвият воин го изгледа за миг с блестящите си очи и поклати глава.

— Гул’дан изостави хората ми — отвърна Горфийнд. — Ние няма да го направим. Ордата е всичко за нас и ние ще останем верни към нея, както и към вас, докато я водите.

Дуумхамър кимна, изненадан от отговора на съществото.

— Тогава иди да помогнеш на хората ни да се изтеглят от града — заповяда той.

Горфийнд се подчини и се запъти към останалите рицари на смъртта и немъртвите им коне. Тарбек също се оттегли. Сега Дуумхамър остана сам.

— Гул’дан! — изрева той, вдигна чука си и го размаха в небето. — Ще платиш с живота си за това! Ще се погрижа да страдаш достатъчно за това, че предаде расата ни и рискува оцеляването ни!

Небето не му отговори, но Дуумхамър почувства известно облекчение след изблика си. Той свали чука си и се запъти към бойното поле, обмисляйки вече как най-добре да организира воините си за похода на юг и останалите от Ордата — към морето.

* * *

Гул’дан се подпираше на носа на кораба и душеше морския въздух. Затвори очи и задейства мистичните си сетива, насочвайки съзнанието си в търсене на характерните магически следи. Усети ги почти на мига. Енергията бе толкова силна, че можеше да я усети като метален вкус на свежа кръв, беше толкова мощна, чак кожата го засърбя и косата му настръхна.

— Стой! — извика той към орките зад гърба си, които веднага спряха да гребат.

Корабът спря и остана неподвижен във водата, а Гул’дан се усмихна.

— Пристигнахме — заяви той.

— Но… тук няма нищо — обади се един орк на име Драк’тул, от собствения му клан Стормрийвър.

Гул’дан се обърна, отвори най-накрая очи и изгледа гневно младия уорлок.

— Така ли? — той се усмихна широко. — Тогава да вземем да те вържем с вериги и да те спуснем до дъното да огледаш по-добре, а? Или предпочиташ да останеш тук и да ми се довериш?

Драк’тул се сви и запелтечи някакво извинение, но Гул’дан вече не го слушаше. Той се загледа към носа на близкия кораб, където стоеше Чо’гал.

— Предай на всички, че започваме веднага — заповяда Гул’дан на лейтенанта си. — Дуумхамър може вече да е разбрал за бягството ни и не искам да рискувам да му позволя да ни прекъсне, преди да постигнем целта си.

Двуглавият огър кимна и се обърна към следващия кораб, от който после заповедта се предаде и на другите след него. Започнаха да се мятат въжета и скоро огрите-магьосници и орките-некроманти се заизкачваха на кораба на Гул’дан. В зависимост от възможностите и предпочитанията си, някои се катереха по въжетата, а други плуваха до тях.

— Мястото, което търсим — древният храм, се намира под нас — обясни Гул’дан, когато всички уорлоци се строиха на палубата пред него. — Можем да се опитаме да се гмурнем до там, но не съм сигурен на каква дълбочина се намира. Освен това ще е прекалено тъмно и студено.

Той се усмихна широко.

— Затова ще издигнем земята и ще доведем храма при нас.

— Това възможно ли е? — попита един от новите огри-магьосници.

— Да — отвърна Гул’дан. — Не много отдавна в родния ни свят успяхме да издигнем друга земна маса — един вулкан в долината Шадоумуун. Тогава поведох Съвета в сянка, а сега ще поведа и вас.

Той се заслуша за други въпроси или протести, но такива нямаше и той кимна, доволен. Новите му слуги бяха не само по-силни от старите, но и по-покорни — две черти, които той особено ценеше.

— Кога започваме? — попита накрая Чо’гал.

— Веднага — отвърна Гул’дан. — Защо да чакаме?

Той се обърна и ги поведе към бордовата ограда, а помощниците му се наредиха от двете му страни. После затвори очи и се фокусира върху силата, която се намираше някъде дълбоко под тях. Достигна я много лесно и щом я прихвана здраво, започна да дърпа магически енергията и източника й към себе си. В същото време се протегна мислено към обкръжението на тази сила и започна да повдига и него. Небето над тях потъмня, а морето около корабите се развълнува.

— Хванах я — изскърца той със стиснати зъби на помощниците си. — Свържете се с магията ми и ще я усетите. Излейте енергиите си в това, което съм изградил, и повдигайте заедно с мен. Веднага!

Той усети промяната първо, когато се присъедини Чо’гал, а след него и останалите. Небето над тях придоби наситен червен оттенък, а над главите им отекнаха гръмотевици, започна да се лее силен дъжд и яростни вълни люлееха кораба. Огромната тежест, която първоначално почувства, олекна и тегленето стана значително по-лесно. И все пак не беше леко, но поне поносимо, вместо мъчително. И при всеки следващ напън присъствието на магията се усещаше все по-силно. Той я обхващаше все по-здраво, а също и обкръжението й. Самата природа се бореше срещу тях, но те не отстъпваха.

Стояха така четири часа — неподвижни пред очите на останалите воини, но силно фокусирани върху борбата с титаничните сили. Водата ги обливаше отгоре и отдолу. Гръмотевиците ги оглушаваха. Светкавиците ги ослепяваха. Корабът се подмяташе във всички посоки, воините стискаха здраво греблата си и едва се задържаха на местата си. Някои от тях поглеждаха към Гул’дан и останалите уорлоци за инструкции, но никой от тях не помръдваше, докато корабът застрашително се накланяше ту на едната си страна, ту на другата…

После от развълнуваната вода малко пред първия кораб изригна огън, изви се дим и въздухът се изпълни с пламъци, пепел и пара. През песъчливия горещ въздух те видяха как нещо пробива водата като клюн на птица. Нещото се оказа скала и докато воините я наблюдаваха, прекалено изумени, за да правят друго, освен да мигат с отворена уста, тя се уголеми, бързо се издигна над вълните, а от и около нея изригна лава.

Малката скала се превърна в голям камък, камъкът стана малко плато, платото се разшири в тераса, а терасата нарасна до малка камениста равнина. Малко след това от бурното море се появиха и други форми, но те се оказаха свързани и когато морето се отдръпна от тях, орките видяха как пред очите им се издига цял остров, бълващ лава, пламъци, пепел и пара. Със силно стържене на повърхността се появи втори, по-малък остров, а след него трети и четвърти.

Накрая, когато небето от пурпурно червено възвърна оловносивия си цвят и вълните се смалиха дотолкова, че най-големите бяха колкото най-високата мачта на кораба, Гул’дан отвори очи. Той се олюля леко и се подпря на оградата, същото направиха и някои други уорлоци. Той вдигна очи към новата островна верига, която все още пушеше от рязкото си издигане, тътнеше и скърцаше, за да се намести на новото си място, и се усмихна.

— Скоро — каза спокойно той, погледна към сушата и я почувства в съзнанието си, откривайки точното място, което търсеше. — Много скоро ще отида до храма, който търся, и ще взема огромната награда, която ме чака там.

* * *

— Виждам ги! — извика един воин. — Там са, до онези острови!

Ренд Блекхенд, един от вождовете на клана Блек Туут Грин, се загледа в посоката, която оркът отбеляза, близо до мястото, където бяха видели бясното вълнение на морето и въздуха. Накрая забеляза и парчето суша, което се появи на запад, както и тъмните форми около него.

— Добре — отвърна той, кимна и подпря ръце върху дръжката на секирата си.

— Увеличете скоростта — заповяда той на барабанчика. — Искам да ги настигнем, преди да успеят да се изпокрият на тези острови.

На един от другите кораби той забеляза брат си Мейм, който говореше със своя барабанчик, явно давайки му същата заповед.

— Какво ще правим, ако използват магията си срещу нас? — попита един от по-младите воини.

Неколцина кимнаха в подкрепа на въпроса му. Това бе най-големият им страх. Те предпочитаха дори да бъдат заловени от Алианса или да бъдат изядени от дракон, и Ренд не можеше да ги вини. Той също не беше особено щастлив от идеята да се бие с Гул’дан и гадините му. Но Дуумхамър беше дал заповед и Блекхенд трябваше да защити името си. Ренд възнамеряваше да я изпълни… или да умре, докато се опитва.

— Магията им е мощна — призна той. — И Гул’дан може лесно да свали трима-четирима от нашите за няколко минути. Но той се нуждае от тези минути. Както и от физически контакт или по-голяма близост, а също и някакъв предмет на жертвата му.

Той се усмихна широко.

— Някой от вас да му е давал манерка, ръкавици или камък за точене?

И както се надяваше, неколцина се засмяха.

— Значи, просто стойте настрана от уорлоците и не им позволявайте да ви доближат или ги атакувайте бързо, преди да са успели да изрекат някое заклинание. — Той потупа секирата си. — Въпреки силите си, те са орки, които кървят и умират. Това няма да е много по-различно от ловуването на огри в родната ни земя. Всеки един от тях може да е по-силен от един или двама от нас, но ние можем да ги изтощим, да ги нападаме групово и да им попречим да се защитят.

Воините му кимнаха. Те разбраха думите му и сега виждаха магията просто като едно оръжие, което вече не изглежда толкова страшно.

— Почти стигнахме — заяви кормчията и Ренд се загледа зад него, към борда на кораба.

Сега островът се извисяваше от едната страна и Ренд, съдейки по размерите на оркските кораби, можа да прецени, че той е значително по-голям от всички, които беше виждал досега в този свят. Малките тъмни точици в далечината придобиха формата на кораби и той ясно видя орките, които се изливаха от тях върху тъмната, влажна суша. Ренд потисна ръмженето, което беше започнало да се надига в гърлото му и извика следващата заповед.

— Пригответе се за слизане! Щом стъпите на земя, прицелете се в уорлоците. И убийте всеки… всичко, което ви се изпречи на пътя!

* * *

— Не сме сами — Чо’гал информира Гул’дан.

Корабите им бяха акостирали на новия остров, който още се разтърсваше и бълваше пара и от време на време огън и лава. Гул’дан последва жеста на помощника си и видя флотилията, която се приближаваше от другия край на острова. Неговият остров. Съдейки по начина на придвижване, Гул’дан прецени, че не плава, а напредва с гребане, а това обикновено значеше само едно — орки. Войските на Дуумхамър са ги открили.

— Проклет да е! — измърмори Гул’дан. — Защо всеки път трябва да взема решения толкова бързо? Още един ден и щяхме да приключим тук.

Той въздъхна.

— Е, нямаме друг избор. Предай на воините да се подготвят за битка. Ще трябва да ги държите настрани, докато отида до храма и открия гробницата.

Чо’гал се усмихна с двете си глави.

— С удоволствие.

Както всички от клана му, масивният двуглав огър също беше фанатик и горещ привърженик на идеята да участва в инициирането на края на света, за предпочитане с насилие и кръвопролития. Всички орки от клана Туайлайт Хамър поддържаха тази идея и с радост щяха да се бият с всеки и всичко, ако това можеше да ги доближи повече до неизбежната гибел. Нищо че демоничната кръв, която бяха погълнали още в Дренор, беше увеличила стократно естествената им жажда за кръв.

— Няма да минат през нас — обеща огърът, изваждайки дългия си извит меч.

Гул’дан кимна.

— Много добре.

После се обърна и започна внимателно да пристъпва по каменистия остров, а след всяка негова стъпка се вдигаше пара. Драк’тул и останалите некроманти и огрите-магьосници бързо го последваха.

* * *

— Атака! — изрева Ренд, стиснал здраво секирата си, и се втурна напред, следван от воините си. — Убийте предателите!

— Смърт за предателите! — пригласяше Мейм до него.

— На бой! — изрева Чо’гал, вдигна наподобяващото коса оръжие така, че дългото му остро острие проблесна на следобедната слаба светлина.

— Да окъпем земята с кръвта им! — добави втората глава. — Нека смъртта им доведе до края на света!

Двете сили се срещнаха в гръмотевичен сблъсък върху покрития с лава бряг, където орки се нахвърлиха срещу орки. Проблясваха оръжия, падаха и се вдигаха чукове, мечове и копия, въртяха се и се удряха в едно дивашко проявление на енергия, страст и насилие. Навсякъде пръскаше кръв, която оцветяваше гъстия въздух с червена мъгла и потъмняваше близките морски вълни. Земята, все още неравна и нестабилна, стана хлъзгава и много от воините загубваха равновесие и срещаха смъртта си, докато се опитваха да се изправят.

Битката беше яростна. Воините на Чо’гал се бореха като подивели, без да ги е грижа за собствения им живот — целта им беше да нанесат възможно най-много щети и болка. Орките на Дуумхамър се бореха за отмъщение и справедливост — отмъщение за предателството на Гул’дан и битката, която им струваше това. И двете страни вярваха в целите си и никоя от тях нямаше да отстъпи.

Единствената разлика между тях бе в числеността. Гул’дан беше довел само два клана — собствения си Стормрийвър и клана на Чо’гал — Туайлайт Хамър. Неговият Стормрийвър беше най-малкият клан и се състоеше само от уорлоци — и всички до един сега бяха с него, оставяйки Туайлайт Хамър да се бият сами с воините на Дуумхамър. Ренд и Мейм Блекхенд бяха довели по-голямата част от своя клан Блек Туут Грин, който бе един от най-големите кланове на Ордата. Воините от Туайлайт Хамър много добре съзнаваха численото им превъзходство. И в хода на битката, след като и двете страни започнаха да дават тежки жертви, тази разлика започна да личи още по-ясно. Фанатичните орки обаче отказваха да се предадат и се биха до последно. Те повлякоха много воини на Дуумхамър след себе си. Самият Чо’гал откъсна ръката на един от най-силните воини на Блек Туут Грин, но и двете секири на орка се забиха в гърдите му, докато друг воин изгуби окото си от добре прицеленото острие на бойна секира… Но накрая огненият бряг бе отрупан с трупове и единствените оцелели бяха воините на Блекхенд.

— Сега — каза Ренд, избърсвайки секирата си в трупа на един орк, от гърдите на когото още струеше кръв, — да намерим Гул’дан. Уорлокът има да отговаря за много неща.

* * *

Гул’дан стоеше в основата на древен храм, чиито външни стени едва се забелязваха от вековния мъх, плесен, корали и налепи, които ги покриваха. Той все пак можеше да забележи следи от архитектурата, която наподобяваше тази в Куел’Талас по своето великолепие и стил. Елфите бяха издигнали тази структура и със сигурност някога тя е била красива и богато украсена. Сега обаче беше груба и нащърбена, а самото здание приличаше по-скоро на естествена купчина пръст, водорасли и отлагания, отколкото на нещо, което е било построено с някаква цел. Но външният вид не бе от значение. Вълнуваше го само пулсирането, което усещаше точно зад очите си, докато силата го привличаше толкова силно, че почти виждаше как трепти около сградата.

— Вътре — каза той на Драк’тул и останалите. — Трябва да влезем вътре.

Той се чудеше дали да ги преведе през главните стъпала към храма. Знаеше, че Гробницата на Саргерас е там и Окото на Саргерас[50], което се намира в нея, ще му даде невероятна, почти божествена сила. Но не бе сигурен дали ще може да я овладее сам или ще се наложи да я сподели с останалите от Съвета в сянка. Но определящо за решението му бе това, че той всъщност не знаеше какво друго може да крие древният храм. И Гул’дан накрая реши да доведе всичките си помощници и слуги в храма. При нужда винаги можеше да ги убие, когато стигнат до самата гробница.

Той влезе внимателно и призова една сфера от зелена светлина, за да огледа по-добре всичко около себе си. Коридорите и помещенията бяха променени по същия начин, както и външните стени — подът бе покрит с пясък и ситни камъчета, стените бяха окичени с най-различни по вид и размери водорасли и миди. Дори вратите бяха изменени. Краищата им бяха загладени, заоблени и изкривени от съществата, които бяха висели по тях през всичките дълги години.

— По-бързо, глупаци — обърна се той към хората си. — Разпръснете се и намерете главния коридор! Трябва да стигнем до Залата на окото, преди да се събудят пазителите на гробницата!

— Пазители? — попита колебливо един от уорлоците, на име Урлук Клауд-килър[51]. — Нищо не си ни казал за пазители!

— Безгръбначни страхливци! — изруга Гул’дан и зашлеви свития Урлук в лицето. — Казах по-бързо!

Гневът му ги мобилизира или поне временно засенчи страха от това странно място и ужасите, които може да крие, и уорлоците започнаха да претърсват сградата. Накрая те откриха широк централен коридор и продължиха по него.

Щом напреднаха обаче щетите наоколо намаляха. Сега Гул’дан можеше да види резбите по колоните и стълбовете, както и фините гравюри по стените, красивите мозайки, които покриваха пода и тавана. Разбира се, боята отдавна бе заличена от солената морска вода, но имаше и достатъчно запазена украса, от която да си проличи колко красива е била сградата — един наистина величествен и орнаментиран храм, който би удивил и най-претенциозните посетители.

Гул’дан обаче не се интересуваше от подобни неща. Той искаше едно-единствено нещо — магията, която го чакаше в подземната гробница. Когато накрая стигна до вратата на подземието, той се спря и се наслади на мига.

— Сега, Саргерас — прошепна той, — ще взема това, което е останало от силата ти… и ще подчиня този порочен свят на колене.

Той вече усещаше енергията и тя бе достатъчна да накара сетивата му да затанцуват и потръпват в очакване. Кълбото зелена светлина, което се събираше в шепата му, когато го призова, сега беше два пъти по-голямо от главата му и се състоеше от завихрен зелен огън — толкова ярко, че не можеше дори да погледне към него и се налагаше да го държи в средата на залата, за да не стопи стените. И това бе в непосредствена близост до източника! Какво ли щеше да може да прави, когато всъщност се докосне до силата и я абсорбира цялата само за себе си?

Увлечен в мисли, Гул’дан даде знак на останалите да отстъпят назад и те покорно се отдалечиха в далечния край на залата. Тогава той се протегна и сграбчи тежката каменна дръжка на масивната врата от черно желязо. Това бе единственото място в цялата сграда, където липсваше украса и рязката му чистота създаваше чувството на величие, което липсваше при статуите и гравюрите. Това ясно показваше, че това място е твърде важно за подобна натруфеност. Нетърпелив да разбере какво се крие там, Гул’дан натисна дръжката с всичка сила. Той усети, че заяжда, неизползвана от векове, но също почувства и някакво убождане от магията, която го обля. Не беше болезнено, по-скоро като отключващо заклинание, отколкото магия и той усети много по-голямото и мощно заклинание, свързано с него.

Но първоначалното заклинание премина през него и отново го освободи, а механизмът му си остана заключен. Точно както го беше уверил Саргерас. Ейгуин беше защитила гробницата от нахлуване на човеци, елфи, джуджета, дори гноми… от всяка съществуваща раса. Но всяка раса от този свят. Гул’дан беше орк и Ейгуин никога не бе чувала за Дренор. Заклинанието й не включваше него и той можа да натисне дръжката докрай, при което вратата силно изскърца и след един мощен натиск се отвори широко.

Отвъд вратата цареше мрак, през който дори светлината на Гул’дан не можеше да проникне. Мракът бе толкова студен, че мигновено смрази пръстите му, а дъхът му се превърна в лед. И този мрак бавно започна да се движи, преливайки в различни форми, пъплещи, пълзящи, превиващи се форми с очи, които блестяха по-мрачно от останалите, толкова мрачни, че бе болезнено да погледне към тях. И тези тъмни форми се усмихнаха, приближиха се към вратата и напуснаха вечния си затвор. И се насочиха към Гул’дан и неговите уорлоци. Демони. Но не приличаха на нищо, което бе виждал преди. Гул’дан си мислеше, че е виждал всякакви ужасяващи същества, но на фона на тези познатите форми от миналото изглеждаха просто като сенки, безобидни и лесни за отстраняване.

„Не!“ — извика Гул’дан в съзнанието си, изгубил способност да контролира устата си и да издаде звук. „Не трябваше да става така! Саргерас ми обеща!“ Той се опита да призове магията си, да вдигне ръце, да побегне… да направи нещо, каквото и да е. Но гледката на съществата пред него го парализира — тяло и душа — Гул’дан, който се мислеше за господар, не можеше да направи друго, освен да се взира и трепери, докато те приближаваха към него, а тъмните им нокти се протягаха към лицето му.

Първото докосване бе достатъчно да премахне парализата и Гул’дан побягна, опитвайки се да се измъкне от това кошмарно място. Драк’тул и останалите стояха точно зад него, но сега нямаше и следа от тях… явно вече бяха избягали. От гробницата отекнаха викове, докато Гул’дан се суетеше от един коридор в друг. Лицето му гореше на мястото, където го докоснаха ноктите и чак когато вдигна ръка и попипа бузата си, осъзна, че е порязан, и то дълбоко.

— Проклет да си, Саргерас! — изруга той, преминавайки покрай колони и стълбове, през стаи и коридори. — Няма да бъда победен така! Аз съм Гул’дан! Аз съм въплъщение на мрака! Не мога да свърша… така!

Той спря да си поеме дъх и да се ослуша. Нищо. Виковете бяха утихнали. „Проклети, слабоумни слабаци“ — помисли си той, представяйки си орките Стормрийвър, които беше довел със себе си. „Сигурно вече са мъртви!“ Сега бузата му пулсираше и той я притисна с ръка, опитвайки се да спре кръвта, която се стичаше от раната. Започваше да се замайва и да усеща слабост в крайниците.

— Трябва да продължа — каза си мрачно той. — Силата ми трябва да е достатъчна да…

Гул’дан замълча и се заслуша внимателно. Какъв беше този звук? Беше слаб и непрекъснат и караше кожата му да настръхне, но съдържаше едновременно жестокост и… радост?

— Този смях… Ти ли си, Саргерас? — настоя той. — Присмиваш ли ми се? Ще видим кой ще се смее последен, демоне, когато взема горящото ти Око!

Той сви зад един ъгъл и се озова в една широка зала, с изненадващо голи стени. Вдъхновен от нещо, което не можеше да назове, Гул’дан пресече стаята и се приближи до близката стена. После започна да пише върху нея, изобразявайки гробницата и пазителите й със собствената си кръв. На няколко пъти сбърка, усещайки как ръката му натежава.

„Нападнат… от пазителите“ — написа бавно той. „Умирам…“ Той знаеше, че това е истина и бързаше да опише историята си, преди да се предаде в ръцете на смъртта. Но зад гърба си продължаваше да чува същото сухо, гладно дращене, което бе чул в гробницата. Идваха за него. „Ако помощниците ми не ме бяха изоставили“ — написа той, но вече едва успяваше да фокусира погледа си, а гърлото му бе прекалено свито, за да издаде звук.

Но сега осъзна, че вината не беше тяхна. Беше негова. През цялото време си беше мислил, че има контрол, докато всъщност е бил само една пионка, глупак, роб. Цялото му съществуване е било една измама, една шега. И скоро щеше да свърши. „Какъв глупак съм“ — помисли си той. Той спря да пише и се обърна да бяга, знаейки, че вече е твърде късно. Ноктите се забиха надълбоко и Гул’дан намери достатъчно глас в себе си, за да изкрещи.

* * *

Ренд протегна ръка и спря Мейм, който искаше да продължи.

— Не — каза спокойно той.

Изпод грубата превръзка, която беше импровизирал с колана на един паднал орк, продължаваше да се стича кръв.

— Трябва да намерим Гул’дан — настояваше Мейм, въпреки че залиташе от собствените си рани, а грубите превръзки на единия крак и рамото му бяха подгизнали от кръв.

— Няма нужда — увери го брат му. — Тези… същества са свършили тази работа вместо нас.

Нещо странно се беше появило от сградата пред тях, нещо с прекалено много крайници и стави, и определено с прекалено много зъби. То бе следвано от други, които нападнаха орките, разкъсвайки ги като обезумели животни, гладни за свежа плът. Неколцина орки замръзнаха от страх при гледката на ужасните същества, но другите се отбраняваха и накрая успяха да унищожат и последното, макар че понесе доста удари и уби дузина орки, преди да спре да се мята и хапе.

Съществата се бяха появили от тази сграда. Макар и воин, Ренд притежаваше известен усет към магията и можеше да усети енергията в тази странна древна постройка пред очите му. Беше неизмеримо мощна и неописуемо зла. И беше наситена с омраза, силна омраза, насочена към всичко живо. И тези същества бяха само лек намек за истинската сила.

После нещо подкоси краката им, а в сградата отекна оглушителен звук, силен тътен, наподобяващ смях, който идваше някъде дълбоко под тях. От входа на постройката се завихри някакъв въздух, зловонен и нечист, а с него излетя и нещо друго — нещо, което накара Ренд да настръхне. Той не го видя, но беше сигурен, че почувства самото зло, което се излъчи от това странно място, експлодира и се разпръсна на слънчевата светлина. Тътенът продължаваше и земята се разтресе. В скалите под краката им започнаха да се появят пукнатини. Целият остров започваше да се разпада.

— Гул’дан вече не е заплаха за нас — каза Ренд, изправяйки се на крака, и някак си бе напълно убеден в това.

Каквото и да се е надявал да открие тук, явно бе намерил единствено смъртта си. А Ренд се надяваше да е била бавна и мъчителна. И беше почти сигурен, че е била точно такава.

— Какво ще правим сега? — попита Мейм, обръщайки се с гръб към храма.

— Ще се върнем при Дуумхамър — заяви Ренд. — Все още ни предстои война и сега поне няма да се тревожим за предателите, които подриват силите ни. Нека се опита да ни вини, ако иска.

Двамата братя се насочиха към брега, където ги чакаха корабите им.

Осемнадесет

— Готови ли сме?

— Готови сме, сър.

Делин Праудмуър кимна, без да отделя очи от гледката отвъд десния борд.

— Много добре. Всички да заемат места. Ще атакуваме веднага, щом влязат в обсег.

— Да, сър.

Старши кормчията отдаде чест и се обърна към масивната месингова камбана, която висеше до щурвала. После даде сигнал, прозвънявайки два пъти. Праудмуър веднага дочу тропота на тичащи мъже, които хвърляха въжета и бързо заемаха позиция на флагманския кораб. Той се усмихна. Обичаше реда и точността и екипажът му го знаеше. Той лично бе избрал всеки един от тях и никога досега не бе плавал с по-добра група мъже. Не че някога щеше да го признае гласно, но те си знаеха.

Праудмуър насочи отново внимание към морето, оглеждайки вълните и небето. Вдигна малкия си бинокъл и надникна през него, търсейки дребните тъмни форми, които вече беше забелязал. Ето там. Сега вече бяха значително по-големи и можеше ясно да ги разграничи, докато преди изглеждаха просто като заострени фигурки. Той знаеше, че постовият на марса ги вижда още по-добре и предполагаше, че до десетина минути формите безспорно ще се превърнат в кораби.

Оркски кораби. Флотилията на Ордата, по-точно.

Праудмуър удари крака си в дървения парапет, което бе единственият външен признак за вълнението му. Най-накрая! Той мечтаеше за този шанс, откакто започна войната. Почти подскочи, когато получи новината от сър Туралиън, че Ордата се е насочила към Саутшор и едва сдържа вълнението си, когато постовите моряци потвърдиха, че оркските кораби са в Голямо море.

Те докладваха още и че орките са разделени на две групи. Първата е отплавала, а втората е тръгнала след нея по-късно. Не беше ясно дали просто са бързали прекалено много, за да се координират правилно, или втората група всъщност е преследвала първата. Възможно ли бе да има и оркски бунтовници? Праудмуър не знаеше, а и не го интересуваше особено. Нямаше никакво значение накъде отиваха или какво правеха. Важно бе само това, че сега оркските кораби се връщаха и отново плаваха в Голямо море в посока Лордерон. И така идваха право в ръцете му.

Вече можеше да ги види без бинокъл. Движеха се бързо, въпреки че нямаха платна. Той беше виждал оркски кораби отблизо и се дивеше на многобройните им пейки за гребци, както и на скоростта, която постигаха, когато всички мощни орки гребяха в унисон. Разбира се, скоростта им бе за сметка на маневреността. Неговите собствени кораби можеха буквално да обикалят в кръг около оркските съдове. Но той нямаше намерение да се фука точно сега. Морските битки бяха изключително сериозно нещо и Праудмуър възнамеряваше да потопи оркската флотилия възможно най-бързо и ефективно.

И сега ги причакваше зад остров Крестфал[52], който се намираше на североизток от любимия му Кул Тирас. Чакаше ги с целия си флот, а оръдията бяха заредени и насочени към орките, които щяха да се появят точно пред тях. Така и стана.

— Огън! — изрева Праудмуър, когато ги задмина и десетият оркски кораб.

Орките може и да бяха забелязали разположените между двата острова кораби, с навити платна и прикрити фенери, но с нищо не го показаха и първият оръдеен залп се оказа пълна изненада за водещия оркски кораб, унищожавайки по-голямата част от средата му, при което той се разцепи на две и моментално потъна.

— Вдигайте платната и пълен напред! — беше следващата команда.

И унищожителят бързо се спусна напред, щом вятърът хвана опънатите му платна. Адмиралът знаеше, че екипажът му вече презарежда оръдията, а останалите моряци стояха в готовност с арбалети и малки бурета барут.

— Прицелете се в следващия кораб! — заповяда Праудмуър и хората му кимнаха.

Те хвърлиха буретата в оркския кораб и изстреляха по тях стрелите, които бяха увити с потопени в масло и запалени парчета плат. Едно от буретата експлодира и огънят бързо се разпространи по цялата палуба. Оркският кораб се обви в пламъци, които бързо погълнаха покритите с катран дървени дъски. После корабът на Праудмуър задмина оркските кораби и се обърна за следваща атака от другата им страна.

Всичко се развиваше добре и по план. Орките не бяха моряци и нямаха опит в плаването и битката по вода. Те бяха много добри в близък двубой и можеха да се окажат опасни, ако се доближат до някой кораб и успеят да се прехвърлят на него, но адмиралът бе инструктирал капитаните си да се държат на разстояние от тях. Още няколко кораба на Алианса го бяха последвали през оркската флотилия и сега я обстрелваха от другата страна, докато втората група бе останала до Крестфал и атакуваше от там. Трета флотилия беше поела по-напред и сега се връщаше, за да блокира оркските кораби, които вече задминаваха бойното поле, а четвърта бе завила на юг, за да завърши кръга.

Скоро оркските кораби щяха да бъдат напълно обградени и атакувани от всички страни. Орките вече бяха загубили три кораба, а Праудмуър не бе дал и една жертва. Затова и си позволи една непривична за него усмивка. Скоро морето отново щеше да се изчисти от орки. Но точно тогава се провикна постовият.

— Адмирале! Приближава нещо… идва от въздуха!

Праудмуър вдигна очи към пребледнелия моряк, който се тресеше и гледаше на север. Насочи бинокъла си в тази посока и бързо разбра какво бе шокирало постовия. От облаците се появяваха някакви малки тъмни точици. Те бяха прекалено надалеч, за да се видят ясно, но той разбра, че са няколко и се движат бързо. Праудмуър не знаеше с какво Ордата може да се придвижва по въздуха, но нещо му подсказа, че битката съвсем не клони към края си.

Дерек Праудмуър, който стоеше до кормчията си, също погледна нагоре.

— Какво е това? — обърна се той към постовия, но човекът се беше изкачил до марса и явно бе твърде шокиран, за да отговори.

Дерек се уплаши, че морякът може би получава някакъв пристъп, грабна най-близкото въже и се изкачи до централната мачта. От там се прехвърли на основния такелаж и се придвижи до главния стълб, на който се намираше марсът.

— Джерард? — извика той, поглеждайки към моряка, който се бе свил там. — Добре ли си?

Джерард вдигна насълзени очи, но поклати глава и се сви още по-силно.

— Какво има?

Дерек се изкачи до горе, прехвърли се в марса и клекна до моряка. Той познаваше Джерард от години и му имаше пълно доверие. И сега с очите си виждаше, че на моряка не му е прилошало. Той бе ужасен, толкова уплашен, че бе изгубил ума и дума. Дерек усети как го побиват тръпки от мисълта, че такъв храбър моряк, ветеран от много битки, е изпаднал в подобно състояние.

— Видя ли нещо? — попита спокойно той.

Джерард кимна и стисна очи, сякаш се опитваше да изтрие образа от съзнанието си.

— Къде?

Морякът първо поклати глава, но после посочи с трепереща ръка на север.

— Успокой се сега — каза му благо Дерек, изправи се и се обърна да види какво толкова бе изплашило другаря му… и едва не падна от гледката.

Там, от облаците, се спускаше дракон, а кървавочервените му люспи проблясваха на първите утринни лъчи. След него идваше втори и трети, и още няколко. Накрая поне дузина масивни същества полетяха заедно, размахвайки силно жилавите си криле, устремени към целта… Флотът.

Дерек не обърна голямо внимание на тревогата в огромните златни очи на първия дракон, нито на зеленокожата фигура, закрепена за гърба му. Той бе твърде зает да преценява удара, който тези същества можеха да нанесат в битка. Всяко едно от тях бе много по-едро от кораб, с изключение на кораб-унищожител, много по-бързо и подвижно, и естествено — летеше. Огромните нокти сигурно можеха да разсекат корпуса или да прекършат мачтите като тънки клонки. Той трябваше да предупреди останалите… трябваше да предупреди баща си!

Дерек се обърна и се наведе да извика нещо на кормчията. Но докато се обръщаше, долови някакво движение и отново вдигна поглед. Първият дракон вече се беше приближил, и то достатъчно, за да може Дерек да види усмивката на яздещия го орк, и отваряше огромната си паст. Той видя дългия змийски език, ограден от острите триъгълни зъби, които бяха високи почти колкото него. И после забеляза сиянието дълбоко в гърлото на дракона. То се спусна напред, разшири се и изведнъж светът около него избухна. Дерек дори нямаше време да изкрещи. Пламъците го погълнаха, тялото му рухна и се изпепели.

С един-единствен замах драконите унищожиха третата флотилия — цели шест кораба. Всички на борда им загинаха. После ездачите на дракони насочиха зверовете си към първата флотилия, която стоеше между орките и свободата им.

— Проклети да са! Проклети да са всичките!

Адмирал Праудмуър стискаше парапета толкова силно, че още малко и или щеше да счупи пръстите си, или да отчупи някое парче дърво. Той видя как последните овъглени следи от унищожителите на третата флотилия потъват под вълните. И знаеше, че няма шанс Дерек или някой друг от екипажа да е оцелял.

Но щеше да скърби по-късно, ако изобщо оцелее. Праудмуър се отърси от мислите за сина си и се фокусира върху тактическите последици. Сега северната страна отново беше открита. Оркските кораби можеха просто да продължат натам, докато драконите опустошават неговите кораби, принуждавайки ги да се предадат. Ако това станеше, орките отново щяха да достигнат до Хилсбрад или Саутшор и да се присъединят към останалата част от Ордата. А това би означавало, че се е провалил. И бе напълно недопустимо.

— Връщаме се! — заповяда той, стресвайки кормчията. — Искам половината ни кораби да се насочат на север и да блокират отново пътя им! Другите да останат тук и да продължат атаката!

Морякът кимна.

— Но… драконите — започна той, въпреки че вече въртеше големия щурвал и обръщаше кораба.

— Те са врагове като всички останали — отсече рязко Праудмуър. — Просто ще ги атакуваме, все едно са вражески кораби.

Хората му кимнаха и се пръснаха да изпълняват заповедта. Платната се свиха, корабът обърна и се понесе с вятъра. Оръдията бяха отново заредени, а моряците ги подпряха с каквото намерят, за да ги повдигнат и насочат нагоре. Арбалетите също бяха презаредени, а нови бурета с барут стояха в готовност. Когато първият дракон се спусна към тях, Праудмуър извади меча си, вдигна го високо и рязко го свали.

— Атака!

Опитът му беше смел… но се провали. Драконът избягваше всяко гюле, което накрая потъваше в морето. Той събори буретата с криле и просто игнорира огнените стрели, които отскачаха от люспите му, без да го наранят. Яростната атака все пак го отблъсна за известно време, през което Праудмуър можа да преосмисли тактиката си. За щастие, не се наложи да предприема нищо ново.

Докато обмисляше варианти, с които да се опитат да вържат дракона с въжета или вериги, от облаците се спуснаха нови фигури. Те бяха значително по-дребни от дракони, може би двойно по-едри от човек, крилете им бяха покрити с пера, имаха дълги опашки, завършващи с пискюли, и горди клюнове. А на гърба на всяко от съществата седеше по едно нещо, наподобяващо нисък човек със странна, покрита с пера броня, кожата му бе изрисувана с татуировки и размахваше огромен чук.

— Уайлдхамър, атака!

Кърдран Уайлдхамър се изправи в седлото и хвърли стормхамъра си, уцелвайки най-близкия оркски ездач в гърдите. Изненаданият орк нямаше време за реакция и се прекатури от седлото си с разбити гърди, безжизнените му ръце изпуснаха оръжието и юздите му, а тялото му се загуби сред вълните. Драконът изрева от изненада и гняв и гласът му отекна дори на фона на отслабващия гръм, но бързо премина в скимтене, когато острите нокти на Скай’рий се вкопчиха в хълбока му, преминаха през люспите и отприщиха тъмната му кръв. Айомхар летеше до него и неговият грифон откъсна с клюн и нокти голямо парче от лявото крило на дракона, принуждавайки го рязко да се наклони. После Фаранд се приближи от другата му страна и хвърли чука си, който се стовари върху главата на звяра. Очите му загубиха фокус и той падна, а от сблъсъка на масивното му тяло с водата се надигна огромна вълна. И повече не се появи.

Кърдран полетя към най-големия кораб.

— Идваме на помощ! — извика той към слабия възрастен мъж, който стоеше на мостика.

Мъжът кимна и вдигна меча си в знак на поздрав.

— Ние ше ги оправим тия зверове — заяви Кърдран. — Вий се погрижете за корабите.

Адмирал Праудмуър отново кимна и го удостои със сърдечна усмивка.

— О-о, със сигурност ще се погрижим за тях — отвърна той и се обърна към кормчията.

— Пълен напред! — заповяда той. — Ще ги отрежем според плана и ще затегнем примката. Не искам да виждам нито един оркски кораб да избяга!

Джуджетата Уайлдхамър атакуваха яростно драконите и убиха няколко, а другите отблъснаха надалеч. Останалите кораби на Праудмуър се разпръснаха в кръг и започнаха да атакуват орките от всички страни, възползвайки се от предимствата на оръдията, барута и огъня си. Адмиралът изгуби още един кораб, който се бе приближил прекалено много до орките. Те бързо се прехвърлиха на него и избиха екипажа до крак, преди умиращият капитан да хвърли едно буре в трюма и да взриви собствения си кораб. Загубиха и третата си флотилия и още няколко кораба от набезите на драконите. Но орките понесоха много повече щети. Няколко оркски кораба успяха да се отдалечат от бойното поле, но останалите паднаха под яростта на Праудмуър. А що се отнася до самите орки, няколко успяха да изплуват и да се задържат за плуващите останки, но повечето се удавиха или загинаха в огъня. Вълните се покриха с тела.

Когато последните оцелели оркски кораби изчезнаха от поглед, останалите ездачи на дракони решиха, че няма какво повече да спасяват тук. Те се обърнаха и полетяха обратно към Каз Модан, а джуджетата Уайлдхамър се понесоха след тях с викове и крясъци. Праудмуър огледа остатъка от флота си, уморен, но победител, макар и на огромна цена.

— Сър! — извика един от моряците. Той се беше навел над парапета и сочеше към нещо във водата.

— Какво има? — сопна се Праудмуър, пристъпвайки към него.

Но гневът му се замени с надежда, когато видя какво сочеше морякът — някой изплуваше от водата и се опитваше да се хване за едно парче дъска. И този някой беше човек.

— Подайте му въже! — заповяда Праудмуър и моряците побързаха да се подчинят. — И огледайте водата за други оцелели!

Той не беше сигурен как някой от потопената трета флотилия беше успял да стигне чак до тук, но поне един явно бе оцелял. А това значеше, че може да има и други. Той не можеше да потуши искрицата надежда, че Дерек може да е сред тях.

Тази надежда обаче се превърна в смут и после в гняв, когато мъжът най-накрая се качи на борда. Вместо зелената туника на Кул Тирас, полуудавеният мъж носеше подгизнали одежди на Алтерак. А имаше само един начин човек на Перинолд да се окаже на оркски кораб в Голямо море.

— Какво си правил на оркски кораб? — настоя Праудмуър, затискайки с коляно гърдите на човека.

Съвсем изтощен и задъхан, мъжът изохка и пребледня.

— Говори!

— Лорд Перинолд… ни изпрати — успя да изломоти мъжът. — Ние… ги поведохме… към корабите им. Заповядаха ни… да им помогнем… с каквото можем.

— Предател!

Праудмуър извади камата си и я опря в гърлото на мъжа.

— Заговорничите с Ордата! Трябва да те изкормя като риба и да хвърля вътрешностите ти в морето!

Той натисна леко камата и видя тънката червена линия, която острието остави по кожата на мъжа. Но после се отдръпна от него и се изправи на крака.

— Такава смърт е твърде хубава за теб — заяви Праудмуър и прибра камата си. — Трябваш ми жив, за да свидетелстваш за измяната на Перинолд.

Той се обърна към най-близкия моряк.

— Вържете го и го хвърлете в ареста. И потърсете други оцелели. Колкото повече доказателства имаме, толкова по-бързо Перинолд ще увисне на въжето.

— Да, сър!

Моряците отдадоха чест и се заеха със задачите си. Отне им още един час, за да се уверят, че във водата няма повече оцелели. Бяха открили още трима мъже и всичките потвърдиха думите на първия. Във водата продължаваха да плуват множество орки, но тях ги оставиха да се удавят.

— Потегляме към Саутшор — каза Праудмуър на кормчията, след като и последният предател от Алтерак се качи на борда. — Ще се присъединим отново към армията на Алианса и ще докладваме за успеха си и измяната на Алтерак. Отваряйте си очите за онези оркски кораби, които успяха да избягат.

После се обърна и се насочи към каютата си, където най-накрая можеше да се отдаде на скръбта си. А след това щеше да напише писмо до съпругата си, за да я извести за загубата на първия им син.

Деветнадесет

— Няма да дойдат.

Младият Тарбек се обърна, сепнат от внезапното изказване на вожда си.

— Какво искаш да кажеш? — попита той.

Дуумхамър се намръщи.

— Останалата част от Ордата няма да дойде.

Тарбек се огледа.

— Но ти ги изпрати чак на другия край на Голямото море — отбеляза внимателно той, стараейки се да не разгневи висшестоящия. — Ще са им нужни дни, за да се върнат.

— Те имат дракони, глупако! — Дуумхамър вдигна юмрук, удари Тарбек в лицето и го запрати назад. — Ездачите на дракони трябваше да пристигнали преди няколко дни, за да ни информират за напредването на войските! Нещо се е случило! Флотът го няма, заедно с по-голямата част от хората ни!

Тарбек кимна и потърка бузата си, но не каза нищо. Нямаше нужда. Дуумхамър знаеше какво мисли заместникът му — ако не беше изпратил клановете след Гул’дан, сега нямаше да имат такъв проблем.

Дуумхамър изскърца със зъби. Защо никой друг не можеше да осъзнае причините за решенията му? През последните няколко дни беше срещал същия този поглед у всички останали орки, още откакто заповяда оттеглянето от Столицата. Портите вече бяха започнали да се пропукват и се поддаваха с всеки следващ удар на тарана. Градската защита отдавна бе изчерпала запасите си от олио и ги заливаше само с гореща вода. Всички сили на Алианса бяха отблъснати на другата страна на езерото. Много малко им оставаше да победят! Още ден, най-много два и градът щеше да се пропука. А той отпрати армията, оставяйки твърде малко хора, които да довършат битката тук.

Алианса също не се забави да се възползва от внезапния обрат. Когато Блекхенд поведоха клана си настрани, човеците веднага започнаха да прииждат по моста, покосиха останалите оркски защитници и се изсипаха на бойното поле. Орките се оказаха приклещени между кавалерията и пехотата от едната страна и защитата на града — от другата. И нямаше изгледи да получат подкрепление. Щяха да минат дни, дори седмици, преди останалата част от Ордата да се върне, точно както твърдеше Тарбек, и то, при положение че успееше да се справи с Гул’дан и огрите му, и каквато друга защита си беше осигурил за измяната. Воините, които бяха хванати в капан в планините, вече бяха смятани за мъртви или убити от човеците, които са превзели проходите им. Битката остана в ръцете единствено на орките, които се намираха пред градските стени.

Затова Дуумхамър нареди да отстъпят. Той се надяваше да срещнат някой друг клан по пътя си, но поне драконите трябваше вече да са пристигнали. Със сигурност нещо се беше объркало. И той винеше изцяло Гул’дан за това. Дори уорлокът да не беше убивал лично воините на Ордата, предателството му накара Дуумхамър да раздели войските. Беше принуден да го направи. Той се бе заклел на духовете на предците, че няма да позволи на орките да продължат по пътя, по който бяха поели. Той щеше да използва всички възможни средства, за да се бори с покварата, с жаждата за кръв и постоянни зверства. Победата във войната не бе от значение. Оцеляването им нямаше да значи нищо. Без чест те бяха просто животни, по-нисши дори от животни, защото имаха потенциал да бъдат много повече, имаха благородна история, а бяха захвърлили всичко заради кръв, битки и омраза. Ако беше позволил на Гул’дан да избяга безнаказано, щеше да е виновен, че е разрешил и дори поощрил подобно себелюбие и така щеше да е донякъде отговорен за по-нататъшното падение на цялата раса.

Сега поне можеше да каже, че е направил всичко по силите си. Той бе защитил честта си, а с това и честта на цялата Орда. Орките можеше да бъдат победени от човеците, но щяха да паднат горди, на крака и с оръжия в ръце, а не плачещи и превити.

Овен това, войната още не беше свършила. Той беше повел воините си на югоизток, а не югозапад. Там се намираше Каз Модан — между Лордерон и Азерот. Това беше домът на джуджетата и сега те маршируваха към него. Джуджетата се бяха оказали силни противници, но техните планински крепости паднаха под ударите на Ордата — всички, с изключение на града Айрънфордж. Дуумхамър беше оставил там Килрог Дед-ай[53] и клана му Блийдинг Халоу[54], за да наглежда работата в мините, благодарение на която се сдобиваха с кораби. Ако успееше да стигне до там и да обедини силите си с Килрог, орките щяха да увеличат силата си достатъчно, за да се изправят отново срещу Алианса и да го довършат. Битките щяха да са по-тежки и завоеванията им щяха да отнемат повече време, но все още можеха да покорят този континент и да построят домове за семействата си. Но само ако нещо не се обърка.

— Човеци! — извика оркският разузнавач, падайки на колене от изтощение. — На изток от нас!

Дуумхамър се вторачи в него.

— На изток? Сигурен ли си?

Нямаше нужда умореният орк да кима утвърдително, за да разбере, че не лъже. Но защо им бе на хората да се движат източно от тях, след като ги бяха преследвали неотлъчно през целия път, а Лордерон се намираше на северозапад от тук?

И изведнъж си спомни. Хиндерланда. Той бе отделил един клан, който трябваше да остане там и да разсейва човеците, докато останалите продължиха към Куел’Талас. Примамката имаше резултат и човеците бяха оставили половината си войски там, за да прочистят горите от орките. Явно тези войници така и не бяха стигнали навреме до Столицата и сега се насочваха към тях от изток. Това означаваше, че при малко невнимание двете армии на Алианса могат да заклещят орките помежду си и да унищожат надеждата им за бягство, камо ли за победа.

— Колко са? — попита той разузнавача, който тъкмо отпиваше вода от манерката си.

— Стотици, може би и повече — отговори оркът замислено. — А някои са и тежковъоръжени.

Дуумхамър се намръщи и се извърна, размахвайки чука си в опит да потуши гнева си. Проклети да са! Толкова много войници на Алианса могат да нанесат сериозни щети на хората му, особено с онази кавалерия по петите им. А той беше все още на няколко дни път от Каз Модан. Също така не бяха видели и следи от ездачите на дракони или другите си събратя.

Дуумхамър нямаше избор. Той вдигна поглед и видя Тарбек.

— Ускорете крачка — заповяда той на лейтенанта си. — Пълен напред и никакви почивки. Трябва да стигнем до Каз Модан възможно най-бързо.

Тарбек кимна и побърза да предаде заповедта на останалите, а Дуумхамър изръмжа след него. Бягането прекалено много наподобяваше поражение и той мразеше дори да си помисля за него. Но сега не можеше да рискува с открита битка. Трябваше първо да се свърже с клана Блийдинг Халоу. После щеше да може да се върне и да посрещне възстановената армия на Алианса при равни условия.

* * *

— Там! — посочи Тарбек и Дуумхамър кимна, виждайки вече приклекналия на скалите оркски разузнавач.

— Поздрави, Дуумхамър! — провикна се разузнавачът, изправи рамене и вдигна високо секирата си в знак на поздрав. — Блийдинг Халоу ви приветства с добре дошли в Каз Модан!

— Благодаря — извика Дуумхамър, вдигайки черния си чук, за да може разузнавачът да го разпознае от далеч. — Къде са Килрог и останалите?

— Вдигнахме лагер в долината насред планината — отвърна разузнавачът, скачайки по-надолу, за да разговарят по-добре.

— Ще изтичам да предупредя за пристигането ви.

После вдигна поглед и Дуумхамър разбра, че оглежда прииждащите зад гърба му воини.

— Къде е останалата част от Ордата?

— Повечето са мъртви — отвърна рязко Дуумхамър. Той оголи бивниците си, а разузнавачът се сепна. — А силите на Алианса са по петите ни. Предай на Килрог да подготви хората си за битка.

Разузнавачът като че ли искаше да зададе друг въпрос, но замълча. Отдаде чест, обърна се към скалата и бързо се скри зад върха й. Дуумхамър кимна. Поне щеше да разполага с хората на Блийдинг Халоу за следващата битка с човеците. Килрог беше умен стар орк, все така мощен, въпреки годините си, а кланът му беше яростен и войнствен. Срещу Блекрок и Блийдинг Халоу хората на Алианса нямаше да удържат.

— Не можем да се бием с тях. Не и с всичките си сили.

Дуумхамър се вторачи в Килрог, докато по-възрастният вожд клатеше глава, а изражението му бе навъсено и решително.

— Какво? Защо не? — попита Дуумхамър.

— Заради джуджетата — отсече Килрог.

— Джуджетата ли?

Отначало той помисли, че вождът говори за ездачите на грифони, но Еъри Пийк беше далеч от тук. Явно ставаше дума за джуджетата, които живееха в тези планини.

— Но ние разбихме армиите им и ги прогонихме от цитаделите им.

— Да, но с едно изключение — поправи го Килрог, вдигайки поглед към Дуумхамър и се взря в него както със здравото, така и с мъртвото, белязано око. — Не успяхме да пробием Айрънфордж и при всеки следващ опит губех много ценни воини.

— Тогава го оставете — настоя Дуумхамър. — Сега нямаме нужда от него. Трябва да се върнем при човеците, преди да прекосят наземните мостове и да ни приклещят от тази страна на пролива. Щом ги унищожим, ще се върнем към Айрънфордж и ще го разбием. Ще оставим наши стражи тук и ще продължим отново на север, за да довършим завоеванията си тук.

Но Килрог поклати глава.

— Джуджетата са твърде опасни, за да ги оставим зад гърба си — настоя той. — През последните месеци се бих с тях много пъти и те уверявам, че ако им обърнем гръб, ще се изсипят от крепостта си и ще ни покрият като разгневени оси. Всеки път, когато разбивахме някоя тяхна цитадела, оцелелите бягаха към Айрънфордж. Мога само да гадая колко надълбоко се разпростира градът, но цялата нация на джуджетата се спотайва там и чака шанса си за отмъщение. Ако не пазим това място и не ги държим затворени тук, ще трябва да се изправим не срещу една армия, а срещу две.

Дуумхамър закрачи, замислен. Той имаше доверие на преценката на Килрог, но тя означаваше, че няма да има достатъчно воини, с които да се изправи срещу Алианса с надеждата да победи. Трябваше да продължи по друг път.

— Остани тук — каза накрая той. — Запази колкото воини са ти нужни, за да удържате джуджетата и човеците. Аз ще продължа към Блекрок Спайър, където ще можем да се отбраняваме по-успешно.

После се загледа в по-възрастния вожд.

— Ако можете, елате после при нас. Може да изненадате човеците в гръб. А може и още от нашите да се появят или от небето, или от Тъмния портал — Дуумхамър изправи рамене. — Но Блекрок Спайър е нашето укрепление. Ако не можем да победим човеците там, няма да можем да го направим на никое друго място и войната е загубена.

Килрог кимна. За миг се загледа във Военачалника на Ордата и после проговори с такъв благ глас, какъвто Дуумхамър никога не бе чувал от посивелия оркски вожд.

— Ти взе правилното решение — каза му Килрог. — Аз също съзнавам сериозността на предателството на Гул’дан. Той щеше да ни върне обратно към времето преди построяването на Портала, когато бяхме подивели от гняв, глад и отчаяние.

Той кимна.

— Каквото и да се случи, ти поне върна честта на хората ни.

Дуумхамър кимна и изведнъж се изпълни с чувство на уважение и дори обич към едноокия вожд, към когото винаги бе изпитвал страх и неприязън. Той винаги бе смятал Килрог за брутален див воин, който се интересува по-скоро от слава, отколкото от чест. Вероятно през всичките тези години е грешал за него.

— Благодаря — отвърна накрая той.

Нямаше какво повече да си кажат и Дуумхамър се обърна и се насочи към клана си. Трябваше да раздаде заповедите си и отново да поеме на път. Може би за последно.

Двадесет

— Туралиън!

Туралиън вдигна поглед, но не вярваше на ушите си. Но ето че към него се задаваше едър мъж, облечен в пълна броня. Златният лъв, символ на Стормуинд, проблясваше върху очукания му щит, а дръжката на огромния му меч стърчеше над едното му рамо.

— Лорд Лотар?

Изумен, Туралиън се изправи от мястото си до огъня и се вторачи в Закрилника на Стормуинд, Командир на Алианса, който яздеше към него. Мъжът слезе от коня си и го потупа по рамото.

— Радвам се да те видя, момко! — в гласа му прозвуча искрена обич. — Те ми казаха, че ще те открия тук!

— Кои са те?

Туралиън се огледа, все още объркан от внезапната поява на командира си.

— Елфите — отвърна Лотар, свали шлема си и потърка голото си теме.

Той изглеждаше уморен, но доволен.

— Натъкнах се на Алериа, Терън и останалите, когато поех на север. Те ми разказаха какво се е случило в Столицата и че си повел хората ни насам по следите на остатъка от Ордата. — Той го хвана за раменете. — Добра работа, човече!

— Получих огромна помощ — запротестира Туралиън, доволен, но смутен от похвалата. — А и честно казано, не съм съвсем сигурен какво точно се случи.

Той и Лотар седнаха, а командирът с радост прие храната и виното, които Кадгар му поднесе. Туралиън започна разказа си. Както всички, той също бил изненадан, когато по-голямата част от Ордата отстъпила от Столицата и поела бързо на юг. После получил доклад от Праудмуър за морската битка и резултатите от нея.

— Останалата част от Ордата не беше достатъчно силна, за да продължи битката с нас, особено след като крал Теренас ги атакуваше всеки път, когато се доближаха до градските стени — заключи той. — Водачът им явно го е осъзнал. Затова отстъпиха. И оттогава ги преследваме.

— Може да е чакал онези орки да се върнат от морето — отбеляза Лотар, дъвчейки парче сирене. — Щом не са се появили, явно е разбрал, че има някакъв проблем.

Той се усмихна широко.

— Освен това, проходите през планината не са им позволявали нито възможност за бягство, нито повече подкрепления.

Туралиън кимна.

— Значи си чул за Перинолд?

— Да — Лотар помръкна. — Никога няма да мога да разбера как може човек да се обърне срещу собствената си раса. Но благодарение на Тролбейн вече няма нужда да се тревожим за Алтерак.

— А Хиндерланда? — попита Кадгар.

— Прочистен е от орки — отвърна Лотар. — Отне ни известно време да ги открием всичките. Някои си бяха изкопали хралупи дълбоко под земята и лесно се скриваха, когато ги погвахме, но накрая ги открихме и тях. Джуджетата Уайлдхамър, разбира се, все още наблюдават района.

— А елфите поеха обратно към Куел’Талас, за да го прочистят — допълни Туралиън. — Орките може и да са напуснали горите, но троловете все още бродят из дърветата там.

Той се усмихна, спомняйки си за отношението на Алериа и вида й към горските тролове.

— Не бих искал да съм на тяхно място, когато рейнджърите отново ги подгонят — той се огледа. — Но къде са Утър и паладините?

— Изпратих ги в Лордерон — отговори Лотар, пресуши манерката с виното и я хвърли настрани. — Те ще се погрижат за безопасността на региона и после ще ни последват.

Той се усмихна леко.

— Утър може да се разсърди, ако не му оставим нещо за убиване.

Туралиън кимна, представяйки си как би реагирал жаркият паладин, ако разбере, че е пропуснал края на войната. И макар че орките все още бяха многобройни, войната като че ли клонеше към своя край. Той си мислеше, че орките ще бъдат разгромени при Столицата, но по-голямата част от армията им се оттегли и всичко се промени. Сега Ордата се смаляваше и ставаше все по-отчаяна.

— Може да се опитат да се укрепят в Каз Модан — предположи Кадгар, но Туралиън поклати глава. И със задоволство забеляза, че Лотар реагира по същия начин.

— В този случай ще трябва да се изправят срещу джуджетата — поясни Командирът. — Все още не са завладели Айрънфордж, а джуджетата сигурно изгарят от нетърпение да получат шанс за отмъщение и да освободят планините си.

— Трябва да им го дадем — предложи Туралиън и замълча, за да получи пълното внимание на Лотар и Кадгар. — Може да се насочим към Айрънфордж, ако самите орки не отиват натам. Ездачите на грифони ще ни информират за движението на Ордата. Ако освободим джуджетата, те ще пазят планините и няма да допускат орките да се върнат насам. Освен това ще заличат всички орки, които все още се крият в планините.

Лотар кимна.

— Добър план — каза той с усмивка. — Информирай отрядите, на сутринта потегляме.

Той се изправи и бавно се изпъна.

— А аз имам нужда от сън — заяви той с леко раздразнение. — Пътят беше дълъг и вече не съм толкова млад.

Но преди да се оттегли, той погледна сериозно към Туралиън.

— Много добре си се справил, докато ме нямаше — каза той. — Точно както си знаех.

Лотар замълча, а по лицето му преминаха едновременно мъка и уважение.

— Лейн — каза тихо той. — Напомняш ми на него. Имаш неговия кураж.

Туралиън зяпна, без да може да отвърне. Когато възрастният воин се оттегли, Кадгар пристъпи към него.

— Явно все пак успя да заслужиш уважението му — подразни го магьосникът.

Той знаеше колко много Туралиън цени мнението на командира си и как се бе притеснявал, че може да се провали като командир на Алианса.

— Млъквай — отвърна разсеяно Туралиън и леко го сръчка.

Но продължи да се усмихва, докато разстилаше постелята си, свлече се върху нея и затвори очи, надявайки се да успее да си почине, преди отново да потегли на път.

* * *

— Атака! — извика Лотар.

Той бе извадил огромния си меч и златните му руни уловиха слънчевите лъчи, когато всички се засилиха по широкия път, извиващ се около заснежения планински връх. Близо до върха скалата бе изчистена и загладена под формата на масивна стена, а в най-високите й част бяха изсечени прозорци. Вградени в стената, до която водеха няколко стъпала, се извисяваха величествени порти, които бяха високи поне петнадесет метра, а върху тях бе изваян образът на славно джудже-воин. Над портите се издигаше прекрасна арка, върху която бе гравиран образът на тежка наковалня. Входът към Айрънфордж бе абсолютно поразителен.

Тежките порти бяха плътно затворени, разбира се, и не се виждаха други входове или пролуки, но това не спираше орките да продължават да блъскат както портите, така и скалите около тях в отчаяните си опити да пробият древните защити на джуджетата.

И точно към тези орки се бяха насочили Лотар и хората му сега, достигайки до края на пътя, който ги изведе до широката заснежена тераса пред онези величествени порти. Изненадани, орките се разтичаха. Те бяха толкова заети с борбата си със скалите и ветровете, които бушуваха около планинския връх, че дори не бяха чули наближаващите войски на Алианса. Сега отчаяно се опитваха да насочат оръжията си срещу новата заплаха, но първата редица орки бе покосена още преди да успее да се обърне към нападателите си.

— Не ги изпускайте! — извика Лотар, отсичайки ръката на един орк, а после преряза друг през корема. — Притиснете ги към скалите!

Мъжете вдигнаха щитове и се насочиха напред, използвайки мечове и копия, за да отстранят всеки орк, който се опита да разкъса редицата им. В същото време със задоволство изтикваха враговете си към зданието, което допреди малко се опитваха да пробият.

Но, както се надяваше Лотар, джуджетата бяха добре подготвени. Само с един слаб стон гигантските черни порти се отвориха и от тях се изляха ниски, набити и тежко бронирани воини, размахващи секири, чукове и пищови. Те се нахвърлиха върху орките в гръб, вляха се между тях и хората и много бързо орките бяха повалени.

— Големи благодарности — заяви едно от джуджетата, обръщайки се към Лотар. — Аз съм Мурадин Бронзбиърд, брат на крал Магни. Джуджетата от Айрънфордж са ви задължени.

Гъстата му брада съответстваше на името му, а секирата му бе нащърбена от много битки.

— Андуин Лотар, Командир на Алианса — представи се Лотар и протегна ръка.

Мурадин я стисна здраво, точно както се очакваше.

— Радваме се да помогнем. Целта ни е да прочистим цялата земя от Ордата и влиянието й.

— Да, точно тъй тря’а — съгласи се Мурадин, кимайки. После се намръщи. — Алианса? Вий сте ни изпратили ония съобщения преди няколко месеца, от Лордерон?

— Така е.

Лотар осъзна, че крал Теренас е изпратил вестоносци и тук, а не само в Куел’Талас. Явно кралят на Лордерон не е искал да пропусне възможност за съюз.

— Трябваше да се обединим за тази обща цел.

— И накъде ше се насочите се’а? — запита второ джудже, което се бе приближило достатъчно, за да чуе разговора.

Лицето му бе по-малко набръчкано от това на Мурадин, но имаше сходни черти и същата брада.

— То’а е брат ми Бран — представи го Мурадин.

— Ще последваме остатъка от Ордата — отвърна Лотар. — Елиминирахме много от тях, както по вода, така и на сушата, но искаме да довършим и останалите и да сложим край на войната.

Братята се спогледаха.

— Ний ше ви придружим — заяви Мурадин. — Мно’о от нашите ше останат в планините, за да си възвърнем древните крепости. Тря’а се уверим, че в Каз Модан ня’а да остане ни един орк.

Той се усмихна широко.

— Ама ше доведем няколко младежи в Алианса ви, за да сме сигурни, че тия орки ня’а притесня’ат никого повече.

— Помощта ви е добре дошла — каза сърдечно Лотар.

Той беше срещал джуджета един-два пъти в Стормуинд и винаги се удивяваше от силата и издръжливостта им. И, ако тези Бронзбиърд са толкова добри бойци, колкото братовчедите си Уайлдхамър, може да се окажат особено ценно допълнение към армията.

— Мно’о добре. Ше изпратим някой да информира брат ни и да ни настигне с провизии — Мурадин метна на рамо секирата си и се огледа. — Накъде е тръгнала Ордата?

Лотар се обърна към Кадгар, който се усмихна доволно. После сви рамене и посочи на юг.

— Поели са към Блекрок Спайър — заяви Кърдран, скачайки от грифона си близо до мястото, където Лотар и лейтенанта му седяха около огъня.

С тях бяха и други джуджета Уайлдхамър, които бяха дошли да докладват.

— Блекрок Спайър? Сигурен ли си? — попита Мурадин.

Туралиън беше забелязал, че Уайлдхамър не се спогаждат особено добре с Бронзбиърд. Не, това не беше съвсем така. Те бяха като едни вироглави деца, мислеше си той, обичаха се, но не пропускаха възможност да се заядат или изфукат.

— Разбира се, че съм сигурен! — сопна се Кърдран, а Скай’рий изграчи предупредително зад него. — Проследих ги все пак, нъл’? — на лицето му светна закачлив поглед. — Или предпочиташ да се увериш с очите си?

Мурадин и Бран стояха до него и пребледняха, отстъпиха назад, а Кърдран се изсмя злорадо. Джуджетата Бронзбиърд обичаха да летят толкова, колкото Уайлдхамър да се спускат под земята, което значеше точно никак.

— Блекрок Спайър — замисли се Лотар. — Това е крепостта на върха на планината, нали?

Останалите кимнаха.

— Стабилна позиция — призна той. — Околността им дава много преимущества, крепостта е здрава и лесно може да се отбранява от съседните планини, вероятно могат да контролират и проходите.

Той поклати глава.

— Който и да е водачът им, определено знае какво прави. Няма да ни е лесно.

— М-да, и мястото е прокълнато — добави Мурадин.

— Тъй е — продължи джуджето, когато всички се обърнаха към него, а Туралиън забеляза, че Бран и Кърдран кимат утвърдително. — Наш’те Тъмни Железни брат’чеди… — той спря, за да се изплюе от лошия привкус на самото им име — са построили тая крепост, но сега там, под повърхността, живее нещо мно’о по-тъмно.

Той и останалите джуджета потръпнаха.

— Ако там има нещо друго, явно не пречи на орките — отбеляза Лотар. — Ако се прикрият там, ще ни е трудно да пробием защитата им.

— Но можем да го направим — изненада го с думите си Туралиън. — Разполагаме с числеността и уменията да ги победим.

Лотар му се усмихна.

— Да, можем да го направим — съгласи се той. — Ще е предизвикателство, но обикновено е така, когато си струва.

Той понечи да каже още нещо, когато дочуха познатия шум от скърцане на броня и се обърнаха, за да видят мъжа, който яздеше към тях. Бронята му бе очукана, но все още блестеше, а на гърдите му бе изписан същият символ, който носеше Туралиън — образът на Сребърната ръка. Когато ездачът се приближи, пламъците осветиха огненочервената му коса и брада.

— Утър! — Лотар се изправи и подаде ръка на паладина, който я стисна здраво.

— Милорд — отвърна Утър.

Той стисна и ръката на Туралиън и кимна към останалите.

— Дойдохме възможно най-бързо.

— Лордерон чист ли е? — попита Кадгар, когато Утър седна на един камък до тях. Изглеждаше уморен.

— Чист е — отвърна той, а в буреносно сините му очи проблесна тиха гордост. — С другарите ми се погрижихме за това. Нито един орк не остана там, както и в околните планини.

За миг Туралиън усети остра болка при мисълта, че е трябвало да бъде с хората на Ордена. Но той бе получил друга задача от самия Фейол и изпълняваше същите задължения като Утър и другите паладини.

— Чудесно — Лотар се усмихна. — И пристигаш много навреме, сър Утър. Тъкмо открихме последното местоположение на орките и ще го достигнем за…?

Той се обърна към джуджетата братя до него. Те познаваха региона най-добре и можеха по-точно да преценят разстоянието.

— Пет дни — отвърна Бран, след като се замисли за миг. — Сти’а да не ни изненадат с нещо по пътя.

Той вдигна очи към брат си и кимна.

— И ако ше ’одиш в Блекрок, ние идваме с теб. Ня’а те оставим да се биеш срещу ония сам.

— Не забелязах ник’ви засади — отбеляза Кърдран и се намръщи, като че ли някой се бе усъмнил в разузнаваческите му способности. — Цялата Орда се придвижва стабилно към крепостта.

Той погледна към Лотар, сякаш предвиждаше следващия му въпрос.

— М-да, Уайлдхамър ше останат с вас. Заедно ше сме повече от тях, макар и не мно’о — потвърди той.

— Не е нужна голяма разлика — отвърна Лотар. — Само честна битка.

Изражението му бе строго.

— Значи, пет дни — обърна се към всички той. — След пет дни ще приключим с това.

На Туралиън думите му прозвучаха с намек за пълен завършек, дори гибел. Той само се надяваше тази гибел да не е тяхната.

Двадесет и едно

— Човеците са тук!

Дуумхамър се отърси от мислите си, подразнен от страха, който долови в гласа на Тарбек. Кога войнственият му заместник беше станал толкова слаб?

— Знам, че са тук — изръмжа Дуумхамър, стана и се загледа зад гърба му.

Те стояха на една неравна тераса, изсечена под самия връх на планината пред крепостта и високо над каменистата равнина. И оттук можеха да видят разпрострялата се долу останала част от Ордата. Последният път, когато беше стоял така, воините му покриваха изцяло равнината и нямаше и следа от скалите под краката им. Сега сред зеленото и кафявото се виждаха широки участъци от черна скала и той можеше да разпознае всяко едно семейство, скупчено настрани от останалите. Кога Ордата бе оредяла толкова? Докъде ги беше довел? Защо не бе послушал Дуротан по-рано, защо не бе последвал думите на стария си другар? Всичко, за което го бе предупреждавал, се случваше сега.

— Какво ще правим? — попита Тарбек, пристъпвайки зад него. — Вече нямаме достатъчно хора, за да ги отблъснем.

Дуумхамър го изгледа толкова гневно, че заместникът му отстъпи назад. Наистина сега орките бяха по-малко и не можеха да покрият цялата земя. Но все още бяха орки, в името на предците!

— Какво ще правим ли? — изсъска той на лейтенанта си, смъквайки чука от гърба си. — Ще се бием, разбира се!

Дуумхамър се извърна от разтреперания Тарбек и пристъпи към ръба.

— Чуйте ме, хора мои! — изрева той, вдигайки високо чука си.

Някои се обърнаха, но не всички и това го подразни. Той стовари яростно чука си върху скалата и отекналият звук моментално привлече вниманието на цялата Орда.

— Чуйте ме! — извика отново той. — Знам, че претърпяхме погром и беди, и числеността ни значително намаля! Знам, че предателството на Гул’дан ни коства твърде много! Но ние все още сме орки! Все още сме Орда! И стъпките ни ще разтресат този свят!

От воините долу се възнесоха радостни викове, но те бяха слаби и откъслечни.

— Човеците са ни проследили до тук — продължи той, изплювайки всяка дума, като погнусен… и всъщност наистина беше. — Решили са, че са ни победили! Решили са, че сме дошли тук, бягайки от мощта им, като куче, което бяга от господаря си! Но те грешат!

Той отново вдигна чука си.

— Ние дойдохме тук, защото това е нашето укрепление, нашето сигурно място. Дойдохме тук, защото можем отново да се излеем и да покрием цялата земя. Дойдохме тук, за да се обърнем срещу тях и да ги накараме отново да затреперят от името ни!

Този път виковете бяха по-силни и Дуумхамър ги остави да ликуват. Воините му стояха и размахваха оръжия, и той почувства как отново се съвземат. Много добре.

— Няма да ги чакаме да дойдат при нас! — заяви той. — Няма да си седим тук и да им позволим да диктуват хода на битката! Не, ние сме орки! Ние сме Ордата! Ние ще отнесем битката при тях, а те ще съжалят, че са ни последвали до тук! И когато ги разгромим, ще потъпчем труповете им и отново ще завладеем земите им!

Той хвана чука си с две ръце и го размаха над главата си. Сега възгласите разтърсиха скалите и самия камък под краката му. Дуумхамър усети как по лицето му се прокрадва усмивка и се отдаде на радостното чувство. Това бяха неговите хора! Те нямаше да се предадат с хленчене и молби. Ако загинеха, щяха да го направят в битка и с окървавени ръце.

— Подготви хората от клана ни — заповяда той на сепнатия Тарбек. — Елитните ми стражи и аз ще поведем атаката. Останалата част от Ордата ще ни последва.

Дуумхамър се обърна и се вгледа в едрите фигури, които стояха в сенките и чакаха. Всеки един от тях се изправи и кимна, срещайки погледа му, а Дуумхамър им кимна на свой ред. Това бяха елитните му стражи и всички те бяха огри.

Дуумхамър беше истински орк и бе израснал с омраза към огрите, но тези бяха различни. Те бяха доста умни за вида си и освен това бяха воини, а не уорлоци. И не на последно място му бяха напълно верни. Той знаеше, че се възхищават на силата и куража му, явно го възприемаха като по-дребен огър, и се бяха заклели да следват всяка негова заповед. Той, от своя страна, бе започнал да цени силата им и да разчита на подкрепата им. Беше сигурен, че при нужда биха пожертвали живота си и с изненада осъзна, че той самият би направил същото за тях. А сега всички щяха да рискуват живота си, защото залогът бе победата на Ордата.

Поне порталът бе в безопасност. Ренд и Мейм Блекхенд бяха оцелели след сблъсъка с Гул’дан и атаката на Алианса, както и още някои орки от клана им. Те бяха изпратили разузнавач до Дуумхамър, който го бе открил по пътя му към Каз Модан. Тогава Военачалника му бе предал заповедта си братята да се присъединят към останалите от клана си при портала. Той все още не им вярваше напълно, но те поне бяха доказали предаността си към Ордата, а той имаше нужда от силни воини, които да пазят входа към Дренор. Не че някога би си помислил да бяга, дори битката да се обърне срещу тях.

Той отново кимна към огрите. После се отдръпна от терасата и се запъти надолу към равнината, където го чакаше битка.

* * *

Алианса не бе подготвен за атаката на орките. Точно както Дуумхамър се надяваше, човеците се бяха позиционирали за обсада, очакваха орките да се появяват поотделно и се надяваха лесно да елиминират онези, които бяха достатъчно глупави да преминат извън защитните скали, които опасваха самата планина Блекрок. Атаката на Дуумхамър ги хвана напълно неподготвени.

— Орки! — извика един войник и се затича към Лотар и лейтенантите му. — Достигнаха до позициите ни!

— Какво?

Лотар пришпори коня си в галоп към черната долина, където беше разпределил по-голямата част от войските на Алианса. Туралиън и останалите го последваха.

И наистина, когато приближи челните редици, дочу познатият шум от битка. И после ги видя. Те бяха орки, но такива, каквито не бе виждал досега. Огромните създания имаха дебели ръце и крака, косата им бе заострена на шипове, които стърчаха нагоре като гребен на птица или грива на кон. Нямаха брони, телата им бяха частично покрити, носеха кожени ботуши и бясно размахваха оръжия, удряйки и пронизвайки всичко около тях. Зелената им кожа бе покрита с татуировки и повечето имаха дребни парченца метал или нещо наподобяващо кости, втъкнати в дупки по ушите, носа, веждите, устните и дори зърната на гърдите им. Те бяха диваци, а мъжете на Алианса падаха под неудържимата им атака.

— Утър! — извика Лотар и паладинът веднага се отзова.

Той насочи меча си към орките и това бе достатъчно. Паладинът кимна, даде знак на останалите членове на Сребърната ръка да го последват, намести шлема и вдигна високо чука си.

— В името на Светлината! — извика Утър, а около него и оръжието му се появи сияние. — Няма да пощадим живота на тези зверове!

Той се хвърли в схватка, а чукът му се стовари върху главата на първия орк и разби черепа му.

Небето тук както винаги беше покрито с облаци и сажди и хвърляше тежки сенки и окървавена светлина навсякъде. Но не и сега. Облаците се разсеяха и от небето се спусна чист слънчев лъч, който обля Утър, докато напредваше сред събралата се Орда. Паладинът се превърна във фигура от чиста светлина — величествена и ужасяваща, а всеки негов удар разбиваше орките от ляво и дясно.

Другите паладини го последваха, облени от неговата светлина. Орденът на Сребърната ръка се беше разраснал през последните няколко месеца и сега наброяваше дванадесет мъже под командването на Утър, без да се брои Туралиън. Тази дузина се хвърли в битката, чуковете и мечовете им заблестяха от вярата им и останалите войници на Алианса отстъпиха, за да им осигурят повече пространство.

Орките се обърнаха и се изправиха срещу новите си противници. Битката беше жестока — диваци срещу фанатици, татуировки и пиърсинг срещу блестяща броня. Но орките бяха достатъчно силни и обезумели, за да не усещат болка. Паладините бяха изпълнени с праведна ярост и силата на вярата си, а светлите им аури принуждаваха повечето орки при атака да се извръщат настрани. С това предимство паладините успяха да обградят орките и да ги посекат един по един.

— Добра работа — каза Лотар и в същия миг при него пристигна друг караул.

„Какво сега?“, зачуди се Лотар. „Още една атака?“

— Още една атака! — извика войникът, повтаряйки мисълта му. — Този път на запад!

— Проклети да са! — измърмори Лотар, пришпори отново коня си и пое в указаната посока.

Трябваше да им се признае, че са хитри. Той не очакваше атака и хората му не бяха подготвени. Повечето се бяха успокоили, разчитайки на дълга бавна обсада и някои дори бяха свалили броните си, въпреки че им бе наредено да стоят нащрек. И сега си плащаха за грешката. Ако орките успееха да пробият достатъчно редиците им с внезапните си атаки, можеха да продължат и да избягат в планината. Това щеше да им отнеме месеци, дори години да ги проследят всичките, а това щеше да даде на Ордата достатъчно време да се възстанови и да поднови марша си. Лотар не можеше да го позволи.

Той се хвърли в следващата битка, прегазвайки един орк, който не се отмести от пътя му и после обърна коня си и спря, за да огледа положението. Тази атака беше доста по-мощна от предишната, орките бяха поне шейсет, ако не и повече. А още по-страшни бяха шестимата огри точно в средата. Те се биеха яростно, а не нехайно, както последните нападатели, и проявяваха повече тактика.

Особено гигантският орк в средата, чиято дълга и сплетена на плитки коса танцуваше около него, когато замахваше наляво-надясно с огромния си черен чук, разбивайки силите на Алианса с всеки удар. Имаше нещо в него, което удиви Лотар — начинът, по който се движи — бързо, но внимателно, дори грациозно, въпреки тежката си черна броня. И той разбра, че това е водачът на орките. Лотар поведе коня си към битката и тогава гигантът вдигна очи и погледна точно към него. Това не бяха онези светещи червени очи, които Лотар бе свикал да вижда у противниците си — тези бяха сиви и поразително интелигентни. И леко се втренчиха, сякаш разпознаха нещо.

Ето там! Дуумхамър се усмихна, оглеждайки едрия мъж на кон недалеч от него. Онзи, с щита и огромния меч, и умните морскосини очи. Той е водачът им. Дуумхамър се надяваше да открие точно него. Ако успееше да го елиминира, армията му щеше да изгуби кураж.

— Отдръпнете се! — изрева Дуумхамър, премазвайки човека, който стоеше на пътя му и изритвайки един от своите орки.

Човекът, когото видя, също се бе засилил към него, размахвайки онзи меч, без дори да поглежда към кого го насочва. Очите на командира бяха приковани в него. Около него бушуваше битка, но Дуумхамър също не сваляше очи от противника си. Той крачеше напред и разчистваше пътя си с чука, без да се интересува дали поваля човек или орк. От значение бе единствено да се докопа до онзи човек. От своя страна човекът бе съвсем малко по-предпазлив и се стараеше да не посича собствените си хора, макар че се надяваше да се отдръпват от коня и ударите му. Накрая между тях не остана никой и Дуумхамър се изправи пред мъжа от близо.

Върху коня си мъжът имаше предимство и Дуумхамър моментално реши този проблем. Чукът му описа дъга и масивната каменна глава се стовари с пълна сила върху главата на коня. Конят се строполи, от строшения му череп руна кръв, а краката му потръпнаха. Но човекът не падна. Вместо това той бързо се освободи от стремената и отскочи встрани от свличащия се кон, прескочи тялото му и се изправи директно срещу Дуумхамър. Картината на битката сякаш избледня, когато двамата водачи вдигнаха оръжия и се сблъскаха без думи, устремени към едно-единствено нещо — смъртта на другия.

Двубоят бе титаничен. Лотар бе едър, мощен мъж, силен и здрав почти колкото повечето оркски воини. Но Дуумхамър беше още по-едър, по-силен и по-млад. От своя страна Лотар компенсираше младостта и бързината с умения и опит.

И двамата носеха тежки брони — очуканата броня на Стормуинд срещу черната броня на Ордата. И двамата размахваха оръжия, които подчинените им воини не биха могли да повдигнат — блестящото, гравирано с руни острие на Стормуинд и черния каменен чук на рода Дуумхамър. И двамата бяха решени на победа, независимо от цената.

Лотар удари първи. Той замахна странично с меча, насочвайки го за рязко отклонение под блока на Дуумхамър и проряза тежката му броня. Водачът на Ордата изпъшка от силния удар и му отвърна с бърз замаха на чука, но изпусна Лотар на косъм само защото командирът отскочи рязко назад. Но Дуумхамър моментално завъртя чука и го засили рязко нагоре, уцели Лотар под брадичката и го отблъсна назад. Последва още един бърз удар, но Лотар вдигна меча си навреме и прихвана дръжката на тежкото оръжие. За миг двамата воини се сбориха, Дуумхамър се опитваше да свали чука си, а Лотар да го отблъсне настрани, а оръжията потрепваха, но оставаха приклещени.

После Лотар извъртя острието и успя да отблъсне чука. Той пристъпи напред и докато Дуумхамър замахваше отново с масивното си оръжие, успя да го удари с тъпата страна на острието по лицето и за миг го зашемети. Но Дуумхамър вдигна свободната си ръка и я стовари върху шията на Лотар, стисна отново чука си и се съвзе, докато командирът на Алианса се олюля от удара.

Туралиън продължаваше да се бие с орките, но когато мощният му чук повали един от противниците му, отвъд свличащото се тяло той забеляза сблъсъка между Лотар и огромния орк.

— Не! — извика Туралиън, виждайки как неговият водач и герой се бори с чудовищния орк, покрит с черна броня.

Той започна да атакува с нови сили, поваляйки орк след орк в опита си да си проправи път към двамата водачи.

Те отново се спуснаха един към друг, замахвайки с меч и чук. Лотар пое удара на Дуумхамър с лъвската глава на щита си, която се смачка и едва не го повали на колене, но мечът му уцели гърдите на орка и премина надълбоко през тежкия нагръдник. Дуумхамър отстъпи, озъби се от болка и изненада и свали безполезната броня от тялото си, точно когато Лотар се изправи и захвърли безполезния си щит настрани. И двамата изреваха и отново се хвърлиха един срещу друг.

Този път Дуумхамър беше по-бърз без бронята, но Лотар държеше меча си с две ръце и можеше да танцува, заобикаляйки защитата на орка. И двамата поеха тежки удари — Дуумхамър получи дълбока рана в корема, а Лотар пое силен удар от дясната си страна, и двамата се олюляха от сблъсъка, отстъпвайки за трети път. Около тях орките и човеците продължаваха своята дива битка, докато двамата водачи замахваха отново и отново, всеки търсеше слабото място на другия, всеки нанасяше мощни удари и понасяше такива.

Двамата отново се сблъскаха. Дуумхамър стовари юмрука си в гърдите на Лотар, изкривявайки бронята му, и командира се олюля. И преди да се съвземе напълно, Дуумхамър отстъпи и с две ръце засили чука си към него. Лотар вдигна меч, за да парира зловещия удар и вложи всичките си сили в замаха на острието… което се строши от удара.

Туралиън зяпна, виждайки как легендарното оръжие се пръска на парчета. А ударът на Дуумхамър вече безпрепятствено продължи бляскавия си път и завърши върху шлема на Лотар с ужасяващо скриптене. Лъвът на Азерот се олюля, рефлекторно вдигна строшения си меч и преди да се свлече на земята, заби назъбеното острие в гърдите на Дуумхамър. Когато битката на двамата водачи свърши, настъпи пълна тишина и всички се вторачиха в тялото на командира на Алианса, проснато на земята и потръпващо, докато животът го напуска. И нищо не помръдваше, само локвата кръв бързо се разширяваше около строшената му глава.

Дуумхамър пристъпи с олюляване и вдигна ръка, за да притисне раната на гърдите си. По пръстите му се стичаше кръв, но той остана на крака и, макар и с усилие, вдигна чука си високо над главата си.

— Победих! — заяви той с дрезгав шепот, от тялото и устата му рукна кръв, но той стоеше победоносен. — Така ще загинат и всички наши врагове и светът ви ще бъде наш!

Двадесет и две

— Не-е-е!

Викът отекна от устните на Туралиън, докато си проправяше път през тълпата. Той падна на колене до трупа на своя герой, учител и командир. После погледът му се измести върху надвисналия над него орк и нещо в него се пречупи.

Месеци наред Туралиън се бореше с вярата си и особено с един въпрос. Как може Светлината да обединява всички същества, всички души, когато нещо толкова чудовищно и жестоко, и съвършено зло като Ордата броди из този свят? Той не можеше да свърже тези две неща и беше започнал да се съмнява в себе си и ученията на Църквата. Гледаше със завист към Утър и паладините, които раздаваха своята благословия и сияеха устремени, знаейки, че не притежава техните умения.

Но нещо в думите на този орк, този Дуумхамър, го докосна на някакво подсъзнателно ниво и Туралиън се опита да го проследи. „И светът ви ще бъде наш“ — беше иззлорадствал военачалникът на Ордата. „Светът ви“, а не „светът ни“ или дори „този свят“. И това беше отговорът.

Той, разбира се, помнеше за Тъмния портал — Кадгар му беше разказал за него още при първата им среща, когато описваше оркската ярост, и го беше споменавал още няколко пъти след това. Но по някаква причина той така и не бе успял да прозре истината. До сега.

Орките не бяха от този свят. Те бяха чужди на тази планета, чужди на самия план на съществуване тук. Те идваха от друго място и черпеха енергия от демони, които пък бяха чужди за тях. Свещената Светлина наистина обединява всичкия живот и всичко в този свят. Но не и орките, те не са от тук.

И това напълно проясни задачата му. Беше му поверено да утвърждава Светлината и да използва ослепителния й блясък, за да прочисти този свят от всички заплахи, които го грозят, както и да поддържа чистотата й. Орките нямаха място тук. И това значеше, че може да ги заличава напълно безнаказано.

— В името на Светлината, времето ви тук приключи! — извика той и се изправи на крака.

И около него се разля бляскаво сияние — толкова ярко, че орките и хората се извърнаха и прикриха очи.

— Вие не сте от този свят, не сте част от Светлината. Нямате място тук! Изчезнете!

Военачалникът на Ордата се намръщи и отстъпи крачка назад, прикривайки очите си с ръка. Туралиън се възползва от мига и приклекна до тялото на Лотар.

— Иди при Светлината, приятелю — прошепна той и докосна с пръст челото на падналия командир, а сълзите му се сляха с кръвта на мъртвия воин. — Ти заслужи мястото си сред светците и Светлината те зове в любящата си прегръдка.

Аура обгърна цялото тяло, бляскава чисто бяла светлина и на Туралиън му се стори, че чертите на мъртвия му другар леко се смекчават и той изглежда спокоен, дори щастлив. После отново се изправи и сега в ръката си държеше счупения меч.

— А ти, жестоко същество — заяви той, обръщайки се към изумения Дуумхамър. — Ти ще си платиш за престъпленията срещу този свят и хората му!

Дуумхамър явно долови заплахата в тона му, сграбчи чука си с две ръце и замахна да блокира удара, който предусети. Но Туралиън бе стиснал здраво дръжката на счупения меч и засили острието, обгърнато от заслепителен блясък… и потрошеното оръжие се стовари силно върху масивната черна каменна глава на чука, а ударът се разпространи до тежката дървена дръжка и я отскубна от ръцете на орка. Чукът се търколи настрани. В очите на Дуумхамър пламна изумление като осъзна какво се бе случило. Той ги затвори, кимна леко и зачака човекът да довърши удара си.

Но Туралиън обърна острието в последния миг и удари орка с тъпата, вместо с острата страна. От удара Дуумхамър падна на колене и се свлече до Лотар, но Туралиън можа да види, че гърбът на Военачалника все още се повдига и спада.

— Ти ще бъдеш съден за престъпленията си — каза той на изгубилия съзнание орк, а около него светлината все повече се усилваше. — Ще се изправиш в Столицата в окови.

Сега Туралиън вече бе по-ярък от най-светлия ден и всеки орк се извърна настрани, отбягвайки ослепителната светлина.

— Водачите на Алианса ще решат съдбата ти и там ще признаеш пълния си погром.

После се обърна и вдигна поглед този път към останалите орки, които стояха като замръзнали, виждайки как победата на водача им се превръща в шокиращо поражение.

— Но вие няма да имате този късмет — заяви Туралиън, насочвайки потрошения си меч към тях.

Светлина бликна от него, от ръката му, главата му и от очите му. Черната скала около него побеля от силата, която извираше от тялото му.

— Вие ще умрете тук, заедно с останалите от вида ви и този свят ще бъде прочистен от покварата ви завинаги!

След тези думи той се спусна напред, размахвайки яркия като слънце меч и проряза гърлото на първия орк, преди дори да успее да реагира. Звярът се свлече, от гърлото му рукна кръв, а Туралиън го прекрачи и продължи към останалите полузаслепени воини на Ордата.

Това ги освободи от вцепенението и сега орки и хора отново можеха да се движат. Утър и останалите от Сребърната ръка се бяха присъединили към битката, докато Лотар и Дуумхамър се биеха, и сега се спуснаха след другаря си, облени от същата светла аура и се нахвърлиха върху събралите се орки. Войниците на Алианса ги последваха.

Тази битка се оказа изненадващо кратка. Много от орките бяха видели поражението на Дуумхамър и се паникьосаха от падението на водача си. Мнозина избягаха. Други хвърлиха оръжията си и се предадоха — те бяха наредени като пленници и, въпреки намерението си, Туралиън осъзна, че не може да убива невъоръжени пленници, независимо какво са извършили преди това. Много от орките продължиха да се борят, разбира се, но бяха неорганизирани и замаяни и не успяха да издържат на ударите на решителните войници на Алианса.

* * *

— Една група, може би от стотина орки, избяга към планина Редридж[55] — докладва Кадгар един час след като битката свърши и долината утихна, ако не се брояха стъпките на мъжете, стенанията на ранените и ръмженето на пленниците.

— Добре — отвърна Туралиън.

Той тъкмо късаше едно дълго парче плат от пелерината си, което после уви около кръста си и подпъхна строшения меч на Лотар.

— Организирай няколко отряда и ги проследете, но не бързайте. Информирай водачите. Не искам да ги залавят.

— Но защо?

Туралиън се обърна към другаря си, спомняйки си, че въпреки всичките си умения, магьосникът не е тактик.

— Къде е този Тъмен портал, който води към орките? — попита той.

Кадгар сви рамене.

— Не знаем точно — призна той. — Някъде в блатистия регион.

— А след като Ордата претърпя такива тежки загуби, накъде ще избягат малцината оцелели?

Привидно старият магьосник се усмихна.

— Към дома.

— Точно така — Туралиън се изправи. — А ние ще ги последваме до този портал и ще го унищожим завинаги.

Кадгар кимна и се отправи към лидерите на отрядите, но спря, когато Утър се приближи към тях.

— Няма повече орки, с изключение на тези, които се предадоха — докладва паладинът.

Туралиън кимна.

— Добра работа. Една група е успяла да избяга, но ще ги проследим и ще заловим или избием и тях.

Утър го изгледа внимателно.

— Ти си поел командването — каза спокойно той.

— Явно да.

Туралиън едва сега се замисли за това. Той бе свикнал да дава заповеди на войниците, както по молба на Лотар, така и докато командирът му беше в Хиндерланда с другата част от армията. И сега сви рамене.

— Ако предпочиташ, мога да изпратя ездач на грифон до Лордерон и да попитаме крал Теренас и останалите крале кого биха избрали за командир.

— Няма нужда — каза Кадгар, връщайки се обратно до него. — Ти беше лейтенант на Лотар и негов заместник-командир. Беше ти поверена половината армия, когато разделихме силите. И ти си единственият избор, който ни остава, след като него вече го няма.

Магьосникът се обърна към Утър с гневен поглед, явно с намерението да предизвика възражение. Но за изненада на Туралиън, Утър кимна.

— Така е — потвърди той. — Ти си командир и ние ще те следваме така, както следвахме лорд Лотар.

Той се приближи и сложи приятелски ръка на рамото му.

— И съм особено щастлив да видя, че вярата ти най-накрая изгря, братко.

Комплиментът прозвуча искрено и Туралиън се усмихна, доволен, че е получил одобрението на по-възрастния паладин.

— Благодаря ти, Утър, Носителю на Светлината — отвърна Туралиън и забеляза изумлението на паладина, чувайки новата си титла. — Така ще бъдеш назоваван от тук нататък, в чест на Светлината, която ни донесе в днешния ден.

Утър се поклони, видимо доволен, обърна се и без да каже нищо повече, се запъти обратно към останалите рицари на Сребърната ръка, без съмнение за да им съобщи новите заповеди.

— Помислих, че ще възрази, че поемаш командването — каза тихо Кадгар.

— Той не го иска — отвърна Туралиън, все още загледан в Утър. — Той иска да води, но само като пример. Приема командването на Ордена само защото води паладини.

— А ти? — попита направо приятелят му. — Ти приемаш ли да водиш всички останали?

Туралиън се замисли и сви рамене.

— Нямам чувството, че съм го заслужил, но знам, че Лотар ми гласува доверие. А аз имам доверие в него и преценката му — той кимна и срещна погледа на Кадгар. — А сега да тръгваме след онези орки.

* * *

Отне им цяла седмица да достигнат мястото, което Кадгар наричаше Блатото на скръбта. Можеха да се придвижат и по-бързо, но Туралиън предупреди войниците си да не изпреварват орките. Първо трябваше да открият портала. После щяха да атакуват.

Смъртта на Лотар шокира всички, но освен това ги и мотивира. Сега, макар и уморени, мъжете бяха фокусирани, готови и устремени. Всички те бяха приели тежко загубата на командира си и изглеждаха решени да отмъстят за нея. И всички приеха Туралиън да заеме мястото му, особено онези, които го бяха последвали до Куел’Талас и обратно.

Преходът през блатата беше тежък и неприятен, но освен някое и друго промърморване, никой не се оплаква. Разузнавачите им не изпускаха орките от очи и непрекъснато докладваха, позволявайки на войските на Алианса да напредват бавно, без да се опасяват, че могат да се отклонят от целта си. Сред оцелелите орки цареше безпорядък. Всички те се движеха в една посока, но не маршируваха заедно, а просто тичаха или вървяха със своя ритъм до неколцина спътници. Туралиън се надяваше това да не се промени. Той предполагаше, че военачалникът на Ордата, онзи Дуумхамър, е оставил войски и лейтенант, които да пазят портала. Ако този водач се окажеше достатъчно силен, можеше отново да поведе победените орки в яростна битка, заедно с поверените му воини. Туралиън беше предупредил лейтенантите си да държат хората си нащрек, в пълна готовност. Не биваше да допускат, че им предстои по-лесна битка, защото това можеше да коства живота на всички.

Те прекараха още една седмица в блатата, преди накрая да достигнат до едно място, наречено Блек Морас[56]. Но тук ги чакаше изненада, дори за Кадгар.

— Не разбирам — каза магьосникът и клекна да огледа земята. — Всичко тук трябваше да е блато! Трябваше да е същото, като това, през което газихме досега — влажно, мръсно и смрадливо.

Той потупа червената каменна плоча пред себе си и се намръщи.

— Това определено не е както трябва.

— Изглежда почти вулканично — каза Бран Бронзбиърд, който стоеше до него.

Джуджетата бяха настояли да ги придружат и Туралиън се радваше както на бойния им опит, така и на компанията им. Той хареса двамата братя, които имаха грубовато, но добро настроение и показваха вкус към добрия бой, хубавата бира и красивите жени. Бран определено беше по-ученият от двамата и Кадгар прекара с него няколко вечери в обсъждане на странни текстове, докато останалите си говореха за по-ненаучни неща. Всички джуджета от Айрънфордж бяха експерти по скали и скъпоценни камъни и това, че Бран не можа да разпознае камъка под краката им, бе, меко казано, смущаващо.

— Но не познавам огън, който би могъл да направи нещо такова — допълни той, остъргвайки го с тъпия си нокът. — Или поне не в такъв мащаб.

Червената каменна плоча се простираше докъдето им стигаше погледът.

— Никога не съм виждал подобно нещо.

— За съжаление, аз съм — каза Кадгар и се изправи. — Но не в този свят.

Той замълча и нещо в изражението му показа на другите, че не желае да дава повече обяснения. Мурадин все пак понечи да попита нещо, но брат му го сръчка.

— Знайш ли к’во значи името ти на джуджешкия език, момко? — попита го Бран. — Означава „доверие“.

Магьосникът кимна.

— Ний ти вярваме, момко. Ше ни кажеш, кат’ си готов.

— Е, почти сигурно е свързано с орките — отбеляза Туралиън. — Пък и ще ни е по-лесно да ги следваме по суша, отколкото през блатата, затова на мен тази промяна в пейзажа не ми пречи.

Останалите кимнаха, макар че Кадгар продължаваше да изглежда замислен. Качиха се на конете си и отново потеглиха.

Няколко нощи по-късно Кадгар вдигна поглед от огъня и изведнъж заяви:

— Мисля, че имаме проблем.

Всички се обърнаха към младия-стар магьосник.

— Обсъдих въпроса с други магьосници и мисля, че разбрахме какво е изменило земята тук — каза той. — Причината е Тъмния портал. Самото му присъствие оказва влияние на света ни, започвайки със земята около него. И смятаме, че се разпространява.

— Защо този портал ще причинява подобна промяна? — попита Утър.

Водачът на Сребърната ръка винаги бе изпитвал неудобство в компанията на магьосници и споделяше всеобщото мнение, че магията им е нечестива и вероятно дори демонична, но по време на дългата война се беше научил поне да приема и дори да уважава Кадгар.

Магьосникът поклати глава.

— Трябва да го видя, за да кажа със сигурност — отвърна той. — Но предполагам, че порталът свързва двата свята — нашия и родната земя на орките Дренор, и прави нещо повече от това да служи само за мост. Някак си обединява двата свята, поне от входната си точка.

— И в техния свят има червени скали? — попита Бран.

— Не само — отговори Кадгар. — Преди известно време получих видение от Дренор и това, което видях там, бе едно пусто място, а земята бе почти същата. Там почти не е останал живот, сякаш самата природа е заличена. Може би магията им е покварила цялата земя. Тази поквара се пренася от портала и всеки път, когато орките използват магията си тук, положението се влошава.

— Още една причина да унищожим портала, значи — заяви Туралиън. — И колкото по-бързо, толкова по-добре.

Приятелят му кимна.

— Да, съгласен съм. Колкото по-бързо, толкова по-добре.

* * *

Изминаха още три дни, преди разузнавачите да се върнат с новината, че орките са спрели движението си.

— Всичките са се покрили в една широка долина — докладва единият. — А по средата й се намира някаква врата.

Кадгар размени поглед с Туралиън, Утър и братята Бронзбиърд. Това трябва да е Тъмния портал.

— Информирайте хората — каза спокойно Туралиън, изваждайки меча на Лотар с една ръка и повдигайки чука си с другата. — Ще атакуваме веднага.

Кадгар отново се изуми от промяната у приятеля си за последните няколко месеца. Туралиън беше станал по-строг, по-решителен и по-сигурен в себе си. От неопитен младеж се бе превърнал в закален воин и опитен командир. Но след смъртта на Лотар около него се бе появила някаква аура — някакво чувство на спокойствие, мъдрост и дори величественост. Утър и останалите паладини излъчваха нещо подобно, но бяха някак си по-дистанцирани, като че ли стояха над проблемите на този свят. Туралиън изглеждаше много по-земен и по-свързан със заобикалящата го среда. Това бе магия, която Кадгар не познаваше, но уважаваше безусловно. В много отношения бе пълна противоположност на неговата магия, която се изразяваше в контрол на елементите и другите сили. Туралиън не контролираше нищо. Той се отваряше към същите сили и получаваше достъп до тях с по-малко усилия и повече финес от един магьосник.

Войниците бяха готови и всички се заизнизваха напред, водейки конете бавно и внимателно, за да не вдигат шум по твърдия червен камък. Скалата леко се издигна и изведнъж рязко се спусна към една дълбока долина, отсрещните скали около която бяха още по-високи. В центъра на долината, както бе докладвал разузнавачът, се издигаше масивна порта, която не се крепеше на никакви стени или други структури. Стоеше си сама и Кадгар зяпна, когато успя да я види напълно.

Тъмния портал — не можеше да бъде друго — беше висок поне тридесет метра и почти толкова широк, и бе изкован от зеленикавосив камък. От двете му страни бяха изваяни ръбати, завъртени фигури, в основата им имаше намръщени черепи, а по краищата им бяха грубо изсечени два зловещо извити шипа. Централната част започваше с груб орнаментиран ръб, а над него продължаваше изчистена, без други украси. Четири широки стъпала водеха до самия портал, който светеше в зелено и черно и пращеше от енергия. Кадгар го почувства като водовъртеж, който излъчва енергия и някакво странно чувство за далечно разстояние. Той усети как се протяга, прониква в земята и засмуква енергийните й нишки в зиналата си паст.

Орките се суетяха пред портала, сякаш не бяха сигурни какво да правят. Бяха повече от тези, които бяха проследили, и явно Туралиън се бе оказал прав — Дуумхамър е оставил част от хората си да пазят портала. Но войниците на Алианса ги превъзхождаха числено. А орките бяха разпръснати на групи, като че ли вече нямаха причина да бъдат заедно и се бяха скупчили като отделни семейства или ловни хайки. Това не беше армия, а сбор на малки групи.

— Сега! — извика Туралиън и се спусна от ръба на скалата.

Плъзна се по дългия склон и едва не се приземи върху няколкото орки, които седяха накрая. Мечът на Лотар се засили напред и прободе единия орк, докато чукът на Туралиън се стовари върху втори и разби черепа му, отблъсквайки го върху първия, който се освободи от меча и се свлече на земята. Утър и паладините го бяха последвали и обградиха Туралиън, който се изправи и се спусна към следващите орки. Армията на Алианса бе плътно зад тях.

Кадгар знаеше, че не е толкова добър с оръжие, колкото с магията си и остана на ръба на скалата заедно с останалите магьосници. Битката беше бърза и решителна. Лотар и Туралиън бяха сплотили войските на Алианса в една мощна единна сила и сега те се биеха като един — всички мъже обединяваха усилия за една обща цел. Копиеносците отбраняваха воините с мечове и секири, а стрелците наблюдаваха всички и при нужда помагаха от разстояние. Орките бяха твърде дезорганизирани и всяка група се бореше поотделно. Това улесни Туралиън, който насочваше хората си към една група и после към друга група орки и или ги избиваха, или ги пленяваха.

Последователно той напредваше през долината, покосявайки орк след орк, и колкото биваха оковавани във вериги, толкова оставаха да лежат мъртви на земята. През това време голяма част от орки, рицари на смъртта и други бяха избягали през портала, вместо да останат, за да срещнат смъртта си или да бъдат пленени. Само една малка раздробена група остана да помага на орките, предпочели да избягат.

Накрая Туралиън стигна до самите стъпалата към портала. Двама едри мускулести орки стояха на най-горното стъпало и размахваха огромни, назъбени секири. Навсякъде по тях — косите, носовете, ушите, веждите, както и от броните им висяха различни медали и кости, а косите им бяха вдигнати под формата на къси тъмни шипове, сякаш също бяха оръжие. Единият имаше окървавени превръзки около крака и лявото си рамо. Въпреки това и двамата изглеждаха уверени и устремени към победа, очевидно равнодушни към погрома на водача си.

— Изправяш се пред Ренд и Мейм Блекхенд от клана Блек Туут Грин — извика единият и после и двамата слязоха едно стъпало надолу към Туралиън. — Баща ни, Блекхенд, поведе Ордата, преди онзи новобранец Дуумхамър да го убие несправедливо. Сега и него го няма, но ние ще възродим Ордата. Тя ще стане още по-голяма и ще ви затрием от този свят!

— Не мисля така — отвърна Туралиън, а думите му отекнаха в долината.

На фона на завихрената енергия в портала той засия в ярко, дребно, но пронизващо бяло.

— Водачът ви е пленен, армията ви е унищожена, клановете ви са разединени, а останалите от Ордата ви са тук и са обградени — той вдигна меча и чука си. — Елате ми, ако смеете. Или се обръщайте и бягайте обратно във вашия свят и не смейте повече да връщате!

Нападката имаше ефект и двамата братя се спуснаха към Туралиън със зловещи бойни викове. Но младият паладин и отскоро командир не потрепна. Той бързо отстъпи и замахна силно с меча и чука си, поваляйки и двамата орки на земята. После се приближи и вдигна оръжията си, прихващайки и двамата орки за брадичките. Този от ляво се изправи тежко, макар и зашеметен, но брат му се олюля, а от раната под брадичката му рукна кръв.

Кадгар гледаше как двамата орки изреваха и се нахвърлиха отново върху Туралиън, но атаките им бяха още по-тромави, по-диви и паладинът ги избегна лесно, провирайки се рязко напред между тях. Докато преминаваше ги удари в стомаха и те се превиха. После ги изрита в гръб и ги засили напред през рампата върху каменния под. Той бе точно зад тях, а оръжията му свистяха във въздуха. Но братята не бяха сами.

— Братя, елате! — изрева единият орк. — Убийте човека!

Още двама орки се впуснаха в битката, предоставяйки място на братята Блекхенд да се оттеглят. Те продължиха да замахват към хората, които се спуснаха към тях, но Кадгар можеше да види, че нападат с неохота. Явно бяха преосмислили шансовете си. Сред войниците на Алианса, приближаващи портала, се образува пролука и братята орки се възползваха от нея и побягнаха. Шепа техни събратя последваха примера им. Но Туралиън беше твърде зает да ги гони. Много орки останаха да се бият, а някои от тях дори започнаха да плюят и проклинат бягащите Блекхенд. А двамата, които заеха мястото на братята, все още тормозеха Туралиън.

— Р-р-ааа! — изрева единият от тях, замахвайки със секирата си.

Туралиън блокира удара с чука си, отблъсна тежкото оркско оръжие настрани и го прониза със счупения си меч. Острието премина през бронята и плътта и се вряза надълбоко в корема на орка. Той изпусна оръжието си и се скова, задъха се и стисна с ръце окървавеното острие, но после се свлече на земята с широко отворени, невиждащи вече очи.

— Умри! — извика другият орк и се нахвърли върху Туралиън.

Но паладинът бързо извади меча от трупа на първия орк и веднага замахна с назъбеното му острие към гърлото му. Това не бе достатъчно да спре атакуващия воин, но Туралиън отблъсна удара от секирата му с чука си и замахна отново. Тежкият чук се стовари право върху главата на орка. Ударът явно е бил страшен, защото оркският воин се строполи, от потрошената му глава рукна кръв и той повече не помръдна.

За миг Туралиън сведе поглед към падналите орки и вдигна очи към братята Блекхенд, които изчезваха в далечния край на долината. После погледна към ръба на скалата, където стоеше Кадгар.

— Направи го! — извика паладинът, сочейки с меча на Лотар към портала. — Унищожи го!

— Отдръпни се! — извика Кадгар. — Не знам какво ще стане!

Той едва забеляза кимането на приятеля си, който бързо се отдалечи от масивната каменна структура. Магьосникът и елфските му другари се концентрираха върху портала.

Той почувства силата му и връзката му с този свят и Дренор, и рифта, който бе създал между тях. Той помисли, че рифтът просто ще погълне магията им. А самите светове бяха прекалено големи и мощни, за да им повлияе, особено едновременно. Затова оставаше само порталът. Колкото и да беше мощен, камъкът си бе камък. А камъкът може да се разбие.

Кадгар се концентрира и призова силата си, изпълвайки се с магическа мощ. В тази земя нямаше много сила, но самият Тъмен портал предоставяше изобилие от енергия и нямаше никакви прегради или защити, които да попречат на магьосниците да я използват за нуждите си. Затова Кадгар и другите магьосници започнаха да източват енергията на портала, а после елфите я прехвърлиха на Кадгар. Косата му се изправи, а около лицето и ръцете му запращя енергия. Около него засвистя вятър и като че ли му се привидя светкавица, но това може и да е било просто енергията, която проблясваше пред очите му. Той само се надяваше да е достатъчна.

Кадгар се обърна към Тъмния портал, затвори очи и разпери широко ръце, обръщайки дланите си нагоре. Събра цялата енергия, която бе абсорбирал, и я завихри в нещо като мистично кълбо, което увисна във въздуха, запулсира и заблестя пред очите му. Той почувства кълбото, усети как тупти и колко свободно бе оформено. Идеално. Кадгар насочи сетивата си към портала и енергиите там и се изравни с местоположението му.

И накрая отвори очи. И плесна силно с ръце, обръщайки дланите си в последния миг. Енергийното кълбо се стрелна напред, издължи се и се трансформира в нещо, наподобяващо дълго, остро копие. Копието премина през центъра на портала, енергиите му се разпръснаха по целия Тъмен портал и каменните плочи, които изграждаха страните му. Експлозията разлюля повечето войници на Алианса и много от останалите орки, а самият Кадгар едва се задържа на крака. Но тежкият трегер и четвъртитите колони на портала се взривиха. За късмет на близко стоящите воини на Алианса, експлозията изхвърли по-големите каменни късове в дълбините на портала.

После самият портал изчезна, а завихрените му цветове бяха заменени от празно пространство. И Кадгар усети как светът отново може да поеме дъх, след като връзката му с Дренор бе пречупена, привличането на умиращия свят изчезна и природата отново можеше да се възроди.

Магьосникът погледна надолу и видя как Туралиън се изправя на крака. Паладинът бе покрит с камъчета и пръст, но изглеждаше невредим, и дори се усмихна широко към Кадгар, избърсвайки прахта от очите и лицето си.

— Не мисля, че ще могат да го използват отново — извика той и двамата се засмяха с дълбоко чувство на облекчение.

Войната свърши. Алианса победи. Светът им бе в безопасност.

Епилог

— Ще бъде внушителен паметник — отбеляза Туралиън.

Той и Кадгар спряха конете си близо до ръба на скалата и погледнаха към същата долина, където Лотар изживя последната си битка. Пейзажът бе мрачен, груб и пуст — само черни скали и втвърдена лава, с изключение на прясната лава, която проблясваше в червено насред сенките. Въздухът беше гъст и изпълнен с пепел и сажди, а небето изглеждаше сякаш завинаги облачно. Планините наоколо се извисяваха като недоволни стражи. А в далечния край се издигаше Блекрок Спайър.

— Така е — съгласи се Кадгар. — Жертвата му винаги ще блести като символ на верността и смелостта, дори след като всички следи от войната изчезнат.

Туралиън кимна, без да отделя очи от статуята, която бе издигната пред Блекрок Спайър. Регент Андуин Лотар, Първи рицар на Стормуинд и Командир на Алианса стоеше с вдигнат високо меч и щит, взрян в небесата, сякаш ги предизвикваше на двубой. Фигурата му бе покрита с пълна броня, но без шлем и лицето му с ясно изразени черти бе насочено към долината, а погледът му бе и строг, и благ.

— Поне всичко свърши — каза Кадгар.

И наистина беше така. Битката при Тъмния портал беше последната. Малкото орки, които оцеляха, се предадоха и бяха пленени. Никой не беше сигурен какво да правят с тях и затова ги бяха накарали да работят по издигането на статуята на Лотар — ирония, която Туралиън оцени. Щом свършеха тук, сигурно щяха да бъдат изпратени да вършат тежка работа на друго място. Той се съмняваше, че ще бъдат убити, но не можеха просто да ги освободят, в случай че мечтаеха да възродят Ордата. Някои, включително братята Блекхенд, избягаха, но бяха твърде малко, за да представляват сериозна заплаха.

И все пак това вече не бе негова грижа. Теренас и останалите крале щяха да решат този въпрос, когато му дойде времето. След като Лордерон бе прочистен, Теренас бе повел войските си към Алтерак. Той обявил военно положение, свалил от власт предателя Перинолд и го хвърлил в затвора. Съдбата на Алтерак все още не бе сигурна, но Алианса щеше да продължи да съществува, а кралете бяха поискали Туралиън да остане негов Командир. Той приел, вярвайки, че Лотар би искал да продължи делото му. Неговият другар и учител искаше само да защити земята и хората си и той се бе заклел да прави същото.

— Много си се замислил — каза Кадгар и го смушка.

— Само за бъдещето и това, което ще ни донесе — отвърна Туралиън.

— Никой не познава бъдещето — каза другарят му, макар че изражението му леко се промени. — Но подозирам, че отново ще се срещнем с Ордата или нейния свят.

— Надявам се да грешиш — отвърна Туралиън. — Но, ако си прав, ние ще сме тук и ще ги чакаме. И отново ще ги прогоним, както вече направихме веднъж. Този свят е наш и нека Светлината ни пази сега и завинаги.

Магьосникът се засмя.

— Благородно изказване, добри ми Туралиън — подразни го той. — Може би точно това ще изваят на статуята ти, когато му дойде времето.

— Статуя? — Туралиън се засмя. — Какво би могъл да направи който и да е от нас, за да заслужи статуя?

Информация за текста

$id = 43531

$book_id = 9653

Източник: Моята библиотека / http://chitanka.info/text/43531

Корекция: Недялка Цонева, 2015 г.

Допълнителна корекция и форматиране: cattiva2511, 2020 г.

----

Издание:

Автор: Арън Розенберг

Заглавие: Приливи на Мрака

Преводач: Катина Цонева

Година на превод: 2015

Език, от който е преведено: английски

Издание: първо

Издател: Читанка

Година на издаване: 2020

Тип: роман

Националност: американска

Художник: Глен Рейн

Коректор: Недялка Цонева

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/12242

1

Саутшор — Southshore (англ.) — южен бряг (крайбрежие). — Б.пр.

2

Лордерон — Lordaeron (англ.) — мирната земя на хората. — Б.пр.

3

Редпат — Redpath (англ.) — red (червен); path (пътека). — Б.пр.

4

Стормуинд — Stormwind (англ.) — storm (буря); wind (вятър). — Б.пр.

5

Столицата — the Capital City (англ.). — Б.пр.

6

Силвърпайн — Silverpine (англ.) — silver (сребърен); pine (бор, чам). — Б.пр.

7

Саргерас — Sargeras, преведен още и като Сарджерас в „Кръгът на омразата“ („Cycle of Hatred“), изд. Хермес 2006 г. — Бел. cattiva2511

8

Дуумхамър — Doomhammer (англ.) — doom (гибел, смърт); hammer (чук). — Б.пр.

9

Блекхенд — Blackhand (англ.) — black (черен); hand (ръка). — Б.пр.

10

уорлок — warlock (англ.) — вещер. — Б.пр.

11

дуумхамър — doomhammer (англ.) — тук е името на оръжието. — Б.пр.

12

Блекрок — Blackrock (англ.) — black (черен); rock (скала, камък). — Б.пр.

13

Стормрийвър — Stormreaver (англ.) — storm (буря); reaver (грабител, разбойник). — Б.пр.

14

Туайлайт Хамър — Twilight Hammer (англ.) — twilight (здрач); hammer (чук). — Б.пр.

15

Драгънмоу — Dragonmaw (англ.) — dragon (дракон); maw (паст, търбух). — Б.пр.

16

Демонична душа — the Demon Soul (англ.). — Б.пр.

17

Греймейн — Greymane (англ.) — grey (сив); mane (грива). — Б.пр.

18

Праудмуър — Proudmoore (англ.) — proud (горд); moor (пустош). — Б.пр.

19

Тролбейн — Trollbane (англ.) — troll (трол); bane (зло, бедствие). — Б.пр.

20

Блато на скръбта — Swamp of Sorrows (англ.). — Б.пр.

21

Горящи степи — Burning Steppes (англ.). — Б.пр.

22

Ренд — rend (англ.) — разкъсвам, раздирам. — Б.пр.

23

Блек Туут Грин — Black Tooth Grin (англ.) — black (черен); tooth (зъб); grin (ухилване). — Б.пр.

24

Фордринг — Fordring (англ.) — ford (брод); ring (кръг, пръстен). — Б.пр.

25

Сребърната ръка — Silver Hand (англ.). — Б.пр.

26

Шарпфанг — Sharpfang (англ.) — sharp (остър); fang (кучешки зъб). — Б.пр.

27

некролит — necrolyte (англ.). — Б.пр.

28

Горфийнд — Gorefiend (англ.) — gore (съсирена кръв); fiend (демон, злодей). — Б.пр.

29

рицар на смъртта — death knight (англ.) — Б.пр.

30

Блекрок Спайър — Blackrock Spire (англ.) — black (чрен); rock (скала, камък); spire (връх, кула). — Б.пр.

31

разрушител — destroyer (англ.) — вид кораб. — Б.пр.

32

Уиндранър — Windrunner (англ.) — wind (вятър); runner (бегач). — Б.пр.

33

Сънстрайдър — Sunstrider (англ.) — който крачи върху слънцето. — Б.пр.

34

Силвърмуун — Silverymoon (англ.) — сребриста луна. — Б.пр.

35

Хилсбрад — Hillsbrad (англ.) — hill (хълм); brad (пирон). — Б.пр.

36

Голямо море — the Great Sea (англ.). — Б.пр.

37

тан — thane (англ.) — (ист.) тан. — Б.пр.

38

Уайлдхамър — Wildhammer (англ.) — wild (див); hummer (чук). — Б.пр.

39

Скай’рий — Sky-ree (англ.) — sky (небе); ree (бийник — вид птица). — Б.пр.

40

Еъри Пийк — Aerie Peak (англ.) — aerie (орлово гнездо); peak (връх). — Б.пр.

41

стормхамър — stormhammer (англ.) — storm (буря); hummer (чук) — име на оръжие. — Б.пр.

42

Айрънфордж — Ironforge (англ.) — iron (желязо); forge (ковачница). — Б.пр.

43

Бронзбиърд — Bronzebeard (англ.) — bronze (бронз(ов); beard (брада). — Б.пр.

44

Мейм — maim (англ.) — осакатявам, повреждам. — Б.пр.

45

Уидърбарк — Witherbark (англ.) — wither (вехна, съхна); bark (кора на дърво). — Б.пр.

46

Олтар на бурите — Altar of Storms (англ.). — Б.пр.

47

„Лъва на Азерот“ — Lion of Azeroth (англ.). — Б.пр.

48

Евърсонг — Eversong (англ.) — вечна песен. — Б.пр.

49

Брайтуинг — Brightwing (англ.) — bright (светъл, блестящ); wing (крило). — Б.пр.

50

Окото на Саргерас — Eye of Sargeras (англ.). — Б.пр.

51

Клауд-килър — Cloud-killer (англ.) — cloud (облак); killer (убиец). — Б.пр.

52

Крестфал — Crestfall (англ.) — унилост. — Б.пр.

53

Дед-ай — Deadeye (англ.) — dead (мъртъв); eye (око). — Б.пр.

54

Блийдинг Халоу — Bleeding Hollow (англ.) — bleeding (кървящ); hollow (кухина, пещера). — Б.пр.

55

Редридж — Redridge (англ.) — red (червен); ridge (хребет, било). — Б.пр.

56

Блек Морас — Black Morass (англ.) — black (черен); morass (тресавище, блато). — Б.пр.

Content

Арън Розенберг
Приливи на Мрака
World of Warcraft #3

Първи пролог

Втори пролог

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единадесет

Дванадесет

Тринадесет

Четиринадесет

Петнадесет

Шестнадесет

Седемнадесет

Осемнадесет

Деветнадесет

Двадесет

Двадесет и едно

Двадесет и две

Епилог

Информация за текста

1